ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 20. listopadu 2013
o státní podpoře SA.16237 (C58/02) (ex N118/02) poskytnuté Francií ve prospěch společnosti SNCM
(oznámeno pod číslem C(2013) 7066)
(Pouze francouzské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2014/882/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 (1) odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s těmito články (2), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
1.
Dne 18. února 2002 oznámila Francie Komisi plán podpory na restrukturalizaci ve prospěch společnosti Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (dále jen „SNCM“), který byl doplněn dne 3. července 2002 (3). Tento plán restrukturalizace následoval po oznámení francouzských orgánů ze dne 20. prosince 2001 o poskytnutí finanční zálohy společností Compagnie Générale Maritime (dále jen „CGMF“) (4) společnosti SNCM ve výši 22,5 milionu EUR jakožto podpory na záchranu. Rozhodnutím ze dne 17. července 2002 (5) (dále jen „rozhodnutí z roku 2002“) Komise schválila podporu na záchranu ve prospěch společnosti SNCM v rámci předběžného vyšetřovacího řízení týkajícího se podpor podle čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES. Oznámená podpora na restrukturalizaci spočívala v navýšení kapitálu SNCM společností CGMF ve výši 76 milionů EUR.
2.
Dopisem ze dne 19. srpna 2002 Komise oznámila francouzským orgánům rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení (6) podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES a článku 6 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 (7).
3.
Dne 8. října 2002 (8) sdělily francouzské orgány Komisi své připomínky k rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 (9).
4.
Na žádost francouzských orgánů proběhla pracovní jednání s útvary Komise ve dnech 24. října 2002, 3. prosince 2002 a 25. února 2003.
5.
V rámci zahájení vyšetřovacího řízení Komise obdržela připomínky od dvou podniků, a to od společnosti Corsica Ferries France (dále jen „CFF“) dne 8. ledna 2003 (10) a od společnosti STIM d’Orbigny ze skupiny Stef-TFE (dále jen „STIM“) dne 7. ledna 2003, a také od různých francouzských územních celků dne 18. prosince 2002, 9. a 10. ledna 2003. Dopisy ze dne 13. a 16. ledna a ze dne 5. a 21. února 2003 předala Komise Francii tyto připomínky k vyjádření.
6.
Francouzské orgány poskytly Komisi svá vyjádření k připomínkám společností CFF a STIM dne 13. února 2003 (11) a dne 27. května 2003 (12).
7.
Dne 16. ledna 2003 útvary Komise zaslaly žádost o dodatečné informace, na kterou francouzské orgány odpověděly dne 21. února 2003.
8.
V dopise ze dne 10. února 2003 (13) předložily francouzské orgány argumenty s cílem prokázat, že plán podpory dodržuje ve všech bodech pokyny Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (14) (dále jen „pokyny z roku 1999“).
9.
Na žádost Komise předložily francouzské orgány dne 25. února 2003 (15) kopii akcionářské dohody, která váže společnost SNCM a společnost STIM.
10.
Rozhodnutím 2004/166/ES (16) (dále jen „rozhodnutí z roku 2003“) schválila Komise, za určitých podmínek, poskytnutí podpory na restrukturalizaci ve prospěch společnosti SNCM splatnou ve dvou částech. První splátka činila 66 milionů EUR a druhá, v maximální výši 10 milionů EUR, se měla určit v závislosti na čistém výnosu z prodeje aktiv, ke kterému mělo dojít po přijetí rozhodnutí z roku 2003.
11.
Dne 13. října 2003 podala společnost CFF u Soudu prvního stupně ES (dále jen „Tribunál“) žalobu na neplatnost rozhodnutí z roku 2003 (věc T-349/03).
12.
Rozhodnutím 2005/36/ES (17) (dále jen „rozhodnutí z roku 2004“) se Komise rozhodla považovat změny požadované Francií v dopise ze dne 23. června 2004, tj. nahrazení plavidla Aliso plavidlem Asco na seznamu plavidel, která je společnost SNCM oprávněna provozovat na základě rozhodnutí z roku 2003, a prodej plavidla Aliso místo plavidla Asco, za změny, které nezpochybňují slučitelnost podpory na restrukturalizaci povolené rozhodnutím z roku 2003 s vnitřním trhem.
13.
Rozhodnutím ze dne 16. března 2005 (dále jen „rozhodnutí z roku 2005“) (18) Komise souhlasila s vyplacením druhé části podpory na restrukturalizaci ve výši 3,3 milionů EUR, čímž celková výše povolené podpory na restrukturalizaci dosáhla částky 69,3 milionu EUR.
14.
Dne 15. června 2005 zrušil Tribunál rozsudkem ve věci T-349/03 (19) rozhodnutí z roku 2003 z důvodu chybného posouzení minimální výše podpory.
15.
Dne 25. října 2005 (20) předaly francouzské orgány Komisi informace o vývoji finanční situace společnosti od oznámení plánu podpory na restrukturalizaci ze dne 18. února 2002.
16.
Dne 17. listopadu 2005 (21) poskytly francouzské orgány podklady o aktualizaci plánu restrukturalizace z roku 2002 a o opětovném vytvoření vlastního kapitálu společnosti SNCM (22).
17.
Dne 15. března 2006 předložily francouzské orgány Komisi souhrnnou zprávu o trhu, obchodní plán (příjmová část) a výhledový účet zisku a ztrát (23). Další podklady byly předány útvarům Komise dne 28. března 2006 a 7. dubna 2006 (24). V tomto dopise francouzské orgány mimo jiné vyzvaly Komisi, aby vzhledem ke své povaze „vyrovnání za veřejnou službu“ nebyla část podpory na restrukturalizaci z roku 2002, a to především částka ve výši 53,48 milionu EUR, považována za opatření přijaté v rámci restrukturalizačního plánu, ale za částku, která není na základě judikatury ve věci Altmark (25) podporou, nebo za samostatné opatření bez spojení s restrukturalizačním plánem podle čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES.
18.
Dne 21. dubna 2006 byl podle článku 4 nařízení Rady (ES) č. 139/2004 ze dne 20. ledna 2004 o kontrole spojování podniků (26) oznámen Komisi návrh spojení, při kterém společnosti Veolia Transport (dále jen „VT“) (27) a Butler Capital Partners (dále jen „BCP“) společně převezmou kontrolu nad společností SNCM (28). Komise se rozhodla nevznést proti oznámenému spojení námitky a prohlásila jej rozhodnutím ze dne 29. května 2006 (29) za slučitelné s vnitřním trhem.
19.
Dne 21. června 2006 (30) předaly francouzské orgány Komisi vyhlášku ministerstva hospodářství, financí a průmyslu ze dne 26. května 2006, kterou se schvalují finanční operace rozhodnuté společností Société nationale des chemins de fer français (dále jen „SNCF“), a legislativní nařízení č. 2006-606 ze dne 26. května 2006, kterým se společnost SNCM převádí do soukromého sektoru.
20.
Informace o pověření veřejnou službou a o podporách sociální povahy při zajišťování dopravní obslužnosti Korsiky byly Komisi předány dne 7. června 2006 (31).
21.
Dopisem ze dne 13. září 2006 oznámila Komise francouzským orgánům své rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES a podle článku 6 nařízení (ES) č. 659/1999 ve věci nových opatření přijatých ve prospěch společnosti SNCM a ve věci plánu restrukturalizace oznámeného v roce 2002 (32) (dále jen „rozhodnutí z roku 2006“).
22.
Dne 16. listopadu 2006 zaslala Francie Komisi své připomínky v rámci rozhodnutí z roku 2006 (33).
23.
Protože některé zúčastněné strany požádaly Komisi o prodloužení lhůty pro předložení vlastních připomínek (34), Komise rozhodla poskytnout tuto prodlouženou lhůtu všem zúčastněným stranám (35).
24.
Komise obdržela připomínky od společností CFF (36) a STIM (37) a předala je francouzským orgánům dopisem ze dne 20. února 2007. Jistá zúčastněná třetí strana rovněž zaslala své připomínky, které byly také předány francouzským orgánům, ale nakonec je dne 28. května 2008 vzala zpět.
25.
Francouzské orgány sdělily své připomínky k vyjádřením zúčastněných stran dne 30. dubna 2007 (38).
26.
Dne 20. prosince 2007 podala společnost CFF na společnost SNCM stížnost Komisi kvůli státní podpoře, která doplňuje informace zaslané dne 15. června 2007 a 30. listopadu 2007. Stížnost se týká článku 3 nové smlouvy o pověření veřejnou službou podepsané v červnu roku 2007 mezi korsickou územní samosprávou a seskupením Compagnie Méridionale de Navigation - SNCM na období 2007-2013. Podle společnosti CFF by provádění této doložky přineslo společnosti SNCM v roce 2007 nové finanční zdroje ve výši 10 milionů EUR. Kromě toho se má u vyrovnání vyplácenému společnosti SNCM za závazky vyplývající ze zajišťování veřejné služby jednat o státní podporu, která je navíc protiprávní, protože nebyla oznámena Komisi.
27.
Komise informovala zúčastněné strany o svém rozhodnutí prodloužit lhůtu pro podání připomínek třetích stran do 14. března 2008.
28.
Komise předala dne 26. března 2008 připomínky zúčastněných třetích stran Francii, která zaslala svá vyjádření dne 28. března 2008, 10. dubna 2008 a 28. dubna 2008.
29.
Rozhodnutím ze dne 8. července 2008 Komise usoudila, že nová opatření z roku 2006 nepředstavují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES a že se u opatření oznámených v roce 2002 jedná o podpory slučitelné s vnitřním trhem.
30.
Dne 11. září 2012 Tribunál toto rozhodnutí částečně zrušil (39). Tribunál usoudil, že závěry Komise ohledně opatření provedených v roce 2006 jsou výsledkem zjevně nesprávného posouzení. Pokud jde o restrukturalizační opatření z roku 2002, Tribunál shledal, že je nutno provést jejich novou analýzu, protože zrušené rozhodnutí vycházelo ze skutečnosti, že opatření z roku 2006 neobsahují žádný prvek podpory.
31.
Zrušení se netýká pouze prohlášení o slučitelnosti podpory ve výši 53,48 milionu EUR v podobě příspěvku na vyrovnání za závazky veřejné služby společnosti SNCM za období 1991-2001. Toto rozhodnutí se proto nebude tímto bodem zabývat.
32.
Komise tak musí přijmout nové konečné rozhodnutí. Není důvod vyhledávat skutečnosti, k nimž došlo po dnu přijetí zrušeného rozhodnutí. Následkem zrušení musí Komise na jedné straně posoudit, zda některá předmětná opatření odpovídají chování investora v tržním hospodářství, a na straně druhé, pokud posuzovaná opatření představují státní podporu, zda jsou splněny podmínky slučitelnosti stanovené příslušnými pokyny. V souladu s judikaturou Tribunálu (40) smí Komise u obou přezkumů zohlednit pouze informace, které měla k dispozici v den přijetí zrušeného rozhodnutí, tj. dne 8. července 2008 (41).
33.
Dne 13. listopadu 2012 došlo k pracovnímu jednání za účasti Komise, francouzských orgánů a zástupců společnosti SNCM.
34.
Dopisy ze dne 6. prosince 2012 a 5. února 2013 požádaly francouzské orgány dvakrát, aby se rozhodlo o opětovném zahájení řízení, a to z těchto důvodů: Tribunál tím, že upřesnil kritéria zkoušky informovaného investora v tržním hospodářství, údajně vynesl z hlediska judikatury novátorský rozsudek, čímž je prý nutno zahájit znovu kontradiktorní řízení. Dopisy ze dne 15. ledna a 13. února 2013 Komise tyto žádosti odmítla, když zdůraznila, že řízení může být znovu zahájeno v bodě, ve kterém došlo k protiprávnímu jednání, a připomněla, že rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2006 nebylo jako takové v žádném ohledu protiprávní. Zároveň ale informovala francouzské orgány, že jí mohou zcela podle vlastního uvážení předkládat doplňující informace pro úvahy a analýzy či jakýkoli dokument, který se jim bude zdát vhodný.
35.
Dne 16. května 2013 zaslaly francouzské orgány Komisi informační zprávu.
36.
Dopisem ze dne 19. června 2013 požádala společnost SNCM o rozhodnutí o opětovném zahájení formálního vyšetřovacího řízení z podobných důvodů jako francouzské orgány. Komise odmítla tuto žádost dopisem ze dne 10. července 2013. Zároveň ale rovněž informovala společnost SNCM, že jí může zcela podle vlastního uvážení předkládat doplňující informace pro úvahy a analýzy či jakýkoli dokument, který se jí bude zdát vhodný.
37.
Dne 27. srpna 2013 zaslala společnost SNCM informační zprávu a novou zprávu o prodeji SNCM.
II. POPIS
2.1. PŘÍJEMCE OPATŘENÍ, KTERÁ JSOU PŘEDMĚTEM TOHOTO ROZHODNUTÍ
38.
Příjemcem opatření, která jsou předmětem tohoto rozhodnutí, je společnost SNCM, která zahrnuje několik dceřiných společností v námořním odvětví a která se zabývá námořní přepravou osob, automobilů a nákladních vozidel na trasách mezi kontinentální Francií a Korsikou, Itálií (Sardinie) a zeměmi Maghrebu (Alžírsko a Tunisko).
39.
Společnost SNCM je akciovou společností, která vznikla v roce 1969 spojením společností Compagnie générale transatlantique a Compagnie de navigation mixte, jež byly obě založeny v roce 1850. Svůj původní název Compagnie générale transméditerranéenne si změnila v roce 1976 na Société nationale maritime Corse-Méditerranée poté, co železniční společnost Société nationale des chemins de fer (SNCF) získala podíl v jejím kapitálu. Francouzská vláda si totiž tuto společnost vybrala pro zajištění zásady územní návaznosti s Korsikou, to znamená vyrovnání sazeb za námořní dopravu s cenami společnosti SNCF pro železniční dopravu, na základě úmluvy uzavřené dne 31. března 1976 na dvacet pět let. Společnost Compagnie générale transatlantique byla již předtím pověřena francouzskou vládou zajištěním dopravní obslužnosti Korsiky na základě dřívější smlouvy uzavřené dne 23. prosince 1948.
40.
V okamžiku oznámení navýšení kapitálu v roce 2002 vlastnila společnost SNCF 20 % podílů a společnost CGMF 80 % podílů v kapitálu společnosti SNCM. Po otevření kapitálu společnosti SNCM dne 30. května 2006 (viz bod 18 tohoto rozhodnutí) patří společnosti BCP, respektive VT 38 % a 28 % kapitálu společnosti SNCM, přičemž společnost CGMF zůstává podílníkem ve výši 25 % (9 % kapitálu je vyhrazeno zaměstnancům).
41.
V roce 2008 byly hlavními dceřinými společnostmi SNCM společnosti Compagnie Méridionale de Navigation (dále jen „CMN“) (42), Compagnie Générale de Tourisme et d’Hôtellerie (CGTH) (43), Aliso Voyage (44), Sud-Cargos (45), Société Aubagnaise de Restauration et d’Approvisionnement (SARA) (46), Ferrytour (47) a Les Comptoirs du Sud (48).
42.
Po prodeji vysokorychlostních plavidel Aliso v září 2004 a Asco (49) v květnu 2005 se flotila společnosti SNCM skládá z deseti lodí (pět trajektových lodí s přepravou automobilů (50), čtyři víceúčelová plavidla (přeprava nákladu a pasažérů) (51) a jedno vysokorychlostní plavidlo (NGV), jež vyplouvá převážně z Nice (52)), z nichž sedm přímo vlastní (53).
43.
Pro úplnost je nutno připomenout, že pravidelná námořní přeprava mezi přístavy kontinentální Francie a Korsiky byla od roku 1948 zajišťována v rámci veřejné služby, pro kterou společnosti SNCM a CMN byly v létech 1976 až 2001 koncesionáři na základě rámcové úmluvy uzavřené původně na dvacet pět let. V souladu s platnými předpisy Společenství (54) a na základě evropského nabídkového řízení (55) vyhlášeného korsickými samosprávnými orgány (56) získaly společnosti SNCM a CMN společně pověření veřejnou službou (dále jen „DSP“) pro dopravní obsluhu Korsiky z Marseille oproti finančnímu vyrovnání, a to na období 2002-2006.
44.
Jelikož platnost pověření veřejnou službou končila koncem roku 2006, stala se výše uvedená námořní veřejná služba předmětem nového nabídkového řízení vyhlášeného na celoevropské úrovni (57) a pověření bylo uděleno seskupení SNCM-CMN na období od 1. května 2007 do 31. prosince 2013 s roční dotací přibližně 100 milionů EUR.
45.
Souběžně mají všichni provozovatelé zajišťující přepravu na ostrov z Toulonu a z Nice stanovenou četnost spojení. Na těchto spojeních jsou obyvatelé Korsiky a také ostatní kategorie cestujících od roku 2002 až do roku 2013 příjemci sociálních podpor zavedených na základě rozhodnutí Komise ze dne 2. července 2002 (58) a 24. dubna 2007 (59).
2.2. KONKURENČNÍ PROSTŘEDÍ
46.
Společnost SNCM vyvíjí činnost převážně ve dvou odlišných oblastech, a to v oblasti přepravy cestujících a v oblasti přepravy zboží. Zajišťuje dopravní spojení na jedné straně z Francie na Korsiku a do Maghrebu a na druhé straně okrajově do Itálie a Španělska.
2.2.1. Doprava na Korsiku
2.2.1.1. Přeprava cestujících
47.
Přeprava cestujících na Korsiku je výrazně sezónním trhem. Zahrnuje špičky sezónní návštěvnosti, které mohou být až desetkrát větší než počet cestujících v měsících mimo sezónu. To od provozovatelů dopravy vyžaduje, aby vlastnili takovou flotilu lodí, která bude schopna tyto sezónní špičky zvládnout. Poloviny obratu se dosahuje v měsících červenci a srpnu. Mimoto existuje nerovnováha podle směru přepravy, a to i během sezónních špiček: například v červenci jsou plavidla při odjezdu z kontinentálních přístavů plná, zatímco při návratu poloprázdná. Roční průměrné míry obsazení plavidel jsou proto poměrně nízké.
48.
Společnost SNCM je tradičním provozovatelem spojení mezi Korsikou a kontinentální Francií. Zhruba platí, že dvě třetiny své činnosti provozuje mezi Marseille a Korsikou v rámci pověření veřejnou službou a zbývající třetinu představují spojení mezi jinými výchozími nebo cílovými místy (Nice-Korsika, Toulon-Korsika, mezinárodní spoje na Sardinii nebo do zemí Maghrebu).
49.
Společnost SNCM měla na svoji hlavní činnost dlouhá léta monopol. Od roku 1996 ale musí čelit konkurenci, která se velmi rychle rozvinula. Společnost CFF je tak dnes dominantním subjektem, pokud jde o námořní spojení mezi kontinentální Francií a Korsikou, a její podíl na trhu neustále roste. Ačkoliv na trhu působí teprve od roku 1996, její přeprava cestujících rostla v období 2000 až 2005 každým rokem o 44 % a tento růst pokračuje. V roce 2008 tak téměř […] (60) % osob cestujících mezi kontinentální Francií a Korsikou po moři zvolilo plavidlo společnosti CFF, zatímco jen […] (60) % použilo plavidlo společnosti SNCM a zbylých […] (60) % připadlo na společnost CMN.
50.
Postavení, které společnost CFF získala na předmětném trhu od roku 2000, se projevuje také v počtu cestujících přepravených během sezóny mezi Korsikou a kontinentální Francií. Z níže uvedeného diagramu vyplývá, že podíl společnosti CFF na trhu se zvýšil ze 45 % v roce 2000 na 70 % v roce 2007 a podíl společnosti SNCM se ve stejném období klesl z 53 % na 26 %, což představuje rozdíl více než jednoho milionu přepravených cestujících.
Diagram
Počet cestujících přepravených během sezóny (květen až září) mezi kontinentální Francií a Korsikou - sezóny 2000 až 2007
Zdroj:
Observatoire régional des transports de la Corse.
51.
Dalšími menšími konkurenty společnosti SNCM při dopravě na Korsiku jsou Compagnie Méridionale de Navigation (CMN), Moby Lines, Happy Lines a TRIS.
52.
Od roku 2006 se nabídka společnosti SNCM a její podíl na trhu dopravního spojení s Korsikou snížily: došlo k omezení nabídky míst o 8 % (- 20 % u spojení z Nice a - 3 % u spojení z Marseille).
53.
Pokračující snižování tržního podílu ukazuje, že důvěra uživatelů se zpět získává velmi obtížně poté, co byla silně otřesena stávkami a zmatky, které provázely sociální konflikty v létech 2004 a 2005, a to především u příležitosti privatizace společnosti.
54.
Trh námořní přepravy cestujících mezi kontinentální Francií a Korsikou rostl od roku 1993 průměrně o 4 % ročně. Tento růst měl pokračovat také v roce 2008 (tedy v období rozhodujícím pro přezkum skutečností), kdy se očekávalo zvýšení o […] (60) %, a v následujících letech měl být mírnější. Přesto se nezdá, že by se nové subjekty snažily na tento trh proniknout. Do veřejné soutěže vyhlášené Korsickým dopravním úřadem (Office des Transports de Corse) o pověření veřejnou službou na období 2007-2013 pro námořní dopravu do určitých přístavů na Korsice se kromě společností CFF a SNCM-CMN nepřihlásil žádný další uchazeč, a to i přesto, že bylo možné ucházet se pouze o určité dopravní trasy.
55.
Pokud jde o hlavního konkurenta společnosti SNCM, tak společnost CFF mezi lety 1999 a 2007 zvýšila výrazně svou nabídku míst z 500 000 na 4,5 milionu (z toho o 30 % jen v roce 2007 v porovnání s rokem 2006), což jí umožnilo zvýšit počet přepravených cestujících (z 1,3 milionu v roce 2005 na 1,6 milionu v roce 2007) a svůj podíl na trhu. Tato obchodní politika se ale projevuje strukturálně nižší mírou obsazenosti u CFF než u SNCM s rozdílem deseti procentních bodů v roce 2007. U společnosti SNCM dosahovala průměrná míra obsazenosti v roce 200748 %, což je u trhu s takovými sezónními výkyvy běžné (viz výše).
2.2.1.2. Nákladní doprava
56.
Pokud jde o nákladní dopravu, byl v roce 2005 podíl společnosti SNCM na trhu na trase mezi Marseille či Toulonem a Korsikou přibližně 45 %.
57.
Pokud jde o dopravu obecného zboží (bez doprovodu), nacházejí se společnosti SNCM a CMN de facto v téměř monopolním postavení. V rámci smlouvy o pověření veřejnou službou zajišťují obě společnosti v častých intervalech přepravu zboží z Marseille do všech přístavů na Korsice.
58.
Pokud jde o doprovázené přívěsy nakládané na trajekty, což představuje celkově 24 % přepravy zboží měřené v běžných metrech, existuje mezi všemi přepravci cestujících hospodářská soutěž. Společnosti SNCM a CMN zajišťují většinu této přepravy doprovázeného zboží. Ostatní provozovatelé, a to především společnost CFF, mají 10 % podíl, což představuje 2 % celkového trhu.
59.
Pokud jde o doprovázené vozidlové soupravy (61) nakládané na trajekty (přibližně 24 % přepravy obecného zboží v roce 2003), mají společnosti SNCM a CMN také většinový podíl na dotčeném trhu. Ovšem od roku 2002 rozšířila společnost CFF svou nabídku a získala přibližně 15 % podílu na trhu.
2.2.2. Doprava do zemí Maghrebu
60.
Tunisko a Alžírsko představují důležitý trh s přibližně 5 miliony cestujících, přičemž převládá letecká přeprava. V těchto souvislostech zajišťuje námořní přeprava přibližně 15 % přesunů. Zatímco Alžírsko představuje významný námořní trh s řádově 560 000 cestujících, je Tunisko s řádově 250 000 cestujících trhem méně významným.
61.
Trh námořní dopravy mezi Francií a zeměmi Maghrebu vykazoval v období mezi roky 2001 a 2005 trvalý růst, a to řádově o 13 %. Vzhledem k výhledům růstu turistiky do této oblasti se očekávalo (v období rozhodujícím pro přezkum skutečností), že námořní doprava zaznamená okolo roku 2010 roční míru růstu řádově o 4 %.
62.
V Alžírsku zaujímá společnost SNCM druhé místo na trhu za alžírským veřejným podnikem Entreprise Nationale de Transport Maritime de Voyageurs (ENTMV). V roce 2005 vzrostl podíl společnosti SNCM na trhu z 24 % (2001) na 35 %.
63.
Na trhu dopravy do Tuniska je společnost SNCM na druhém místě za společností Compagnie tunisienne de navigation (CTN). Ačkoli společnost SNCM ztratila od roku 2001 podíl na trhu ve prospěch společnosti CTN, když její podíl klesl ze 44 % na 39 % v roce 2004, v roce 2005 došlo k určitému zlepšení (40 %).
2.3. POPIS OPATŘENÍ, KTERÁ JSOU PŘEDMĚTEM TOHOTO ROZHODNUTÍ
2.3.1. Navýšení kapitálu společnosti SNCM v roce 2002
64.
Po rozhodnutí Komise ze dne 17. července 2002 o schválení podpory na záchranu ve prospěch společnosti SNCM (62) oznámily francouzské orgány Komisi dne 18. února 2002 plán podpory na restrukturalizaci ve prospěch společnosti SNCM. Opatření spočívalo v navýšení kapitálu společnosti SNCM prostřednictvím mateřské společnosti CGMF, a to ve výši 76 milionů EUR, přičemž 46 milionů EUR mělo být poskytnuto na náklady spojené s restrukturalizací (63). Navýšení kapitálu mělo za cíl zvýšit vlastní finanční prostředky společnosti SNCM z 30 milionů na 106 milionů EUR.
65.
V souladu s hlavními pokyny z roku 1999 předložily francouzské orgány Komisi plán restrukturalizace (64) společnosti SNCM v pěti bodech:
i)
snížení počtu plaveb a reorganizace plavidel mezi různými spoji (snížení počtu spojů na Korsiku a posílení přepravy do zemí Maghrebu). Plán restrukturalizace počítal se snížením počtu plaveb z 4 138 (3 835 pro SNCM a 303 pro její dceřinou společnost Corsica Marittima) na 3 410 v roce 2003 s následujícími změnami v přepravě:
-
změna námořních spojení mezi Marseille a Korsikou podle zadávacích podmínek smlouvy o veřejné službě na období 2001-2006;
-
téměř úplné zrušení spojů mezi Toulonem a Korsikou;
-
omezení spojů mezi Nice a Korsikou;
-
zrušení linky mezi Livornem a Bastií provozované s vyhrazeným vybavením - skutečně zrušena v roce 2003;
-
posílení přepravy do Alžírska a Tuniska plavidly „Méditerranée“, „Ile de Beauté“ a „Corse“ a pozastavení spojení mezi Janovem a Tunisem.
ii)
snížení počtu plavidel o čtyři lodě, což mělo přinést 21 milionů EUR v hotovosti;
iii)
prodej části nemovitého majetku;
iv)
snížení počtu zaměstnanců (65) o přibližně 12 %, což ve spojení s rozumnou mzdovou politikou mělo snížit náklady na lodní personál z 61,8 milionu EUR v roce 2001 na průměrně 54,8 milionu EUR v letech 2003 až 2006 a pozemní náklady z 50,3 milionu EUR v roce 2001 na 45,8 milionu EUR ve stejném období;
v)
zrušení dvou z dceřiných společností, a to společností Compagnie Maritime Toulonnaise a Corsica Marittima, jejichž zbývající činnosti měla převzít společnost SNCM.
66.
Po připomínkách Komise uvedených v jejím rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 francouzské orgány popsaly v dopise ze dne 31. ledna 2003 vylepšení plánu restrukturalizace v následujících bodech:
-
závazky a upřesnění v oblasti mzdové politiky;
-
plán snížení nákladů u zprostředkovatelských nákupů;
-
závazek, že společnost SNCM nevyvolá cenovou válku se svými konkurenty v dopravě na Korsiku.
67.
Ohledně posledního bodu francouzské orgány upřesňují, že společnost „SNCM se k tomu zavazuje bez výhrad, protože vyvolání cenové války z jejího podnětu by nebylo v souladu ani s jejími strategickými záměry, ani s jejím zájmem, protože by vedlo ke snížení jejích příjmů, a ani s jejími obvyklými pracovními postupy a s jejím know-how“.
68.
Ve svém plánu restrukturalizace francouzské orgány předložily Komisi podrobnou tabulku finančních výhledů na období 2002-2007 založených na středních předpokladech pro celou řadu proměnných (66). Finanční výhledy mimo jiné vykazují návrat ke kladným běžným výsledkům hospodaření počínaje rokem 2003.
Tabulka 1
Finanční tabulka pro období 2002-2007
v milionech EUR
2000 Skutečnost
2001 Skuteč.
2002 Plán
2002 Skuteč.
2003 Plán
2004 Plán
2005 Plán
2006 Plán
2007 Plán
Obrat
204,9
204,1
178
205,8
190,4
192,9
195,2
197,1
193,9
Provozní dotace
85,4
86,7
74,5
77,7
69,9
68,8
68,4
67
68,5
Běžný výsledek
-14,7
-5,1
1,2
-5,8
6,8
10,6
10,7
8,1
9
Čistý výsledek
-6,2
-40,4
23
4,2
12
14
1
3
3
Vlastní kapitál
67,5
29,7
119
33,8
124
134
145
160
169
Čisté finanční zadlužení (bez leasingu)
135,8
134,5
67,7
144,8
55,2
38,2
57,1
115,7
228,1
Finanční ukazatele
Běžný výsledek/obrat + dotace
-5 %
-2 %
0 %
-2 %
3 %
4 %
4 %
3 %
3 %
Vlastní kapitál/zadlužení v rozvaze
50 %
22 %
176 %
23 %
225 %
351 %
254 %
138 %
74 %
Údaje za roky 2000, 2001 a 2002 jsou převzaty z výročních zpráv 2001 a 2002 společnosti SNCM
69.
Podle francouzských orgánů mělo navýšení kapitálu o 76 milionů EUR a návrat k provozní ziskovosti, který se předpokládal počínaje rokem 2003, umožnit zvýšit vlastní kapitál z 30 milionů EUR v roce 2001 na 120 milionů EUR v krátkém časovém horizontu (2003) a na 160 až 170 milionů EUR na konci plánu (2006-2007). Zvýšení vlastního kapitálu mělo umožnit snížení finanční zadluženosti ze 145 milionů EUR v roce 2002 na úroveň 40 až 55 milionů EUR v letech 2003 až 2005. V posledních letech plánu společnost předpokládala zvýšení zadlužení kvůli výměně jednoho nebo dvou plavidel v plném vlastnictví.
70.
Francouzské orgány také předložily studii citlivosti předpokládaných výsledků vůči pracovním předpokladům vývoje přepravy na různých dopravních spojích. Různé simulace prováděné na tomto základě ukázaly, že by se společnost SNCM měla vrátit k ziskovosti ve všech uvažovaných případech.
71.
Francouzské orgány nejprve zmínily dvě alternativní metody, které ale odmítly jako příliš nákladné.
i)
První metoda posouzení spočívala v sečtení nákladů všech restrukturalizačních opatření. Umožnila dojít ke stanovení finančních potřeb ve výši 90,9 milionu EUR zahrnutím:
-
celkové ztráty za období 1991-2001, tedy 41,7 milionu EUR (tzn. 29 milionů EUR, což je částka schválená rozhodnutím 2002/149/ES ze dne 30. října 2001 (Úř. věst. L 50, 21.2.2002, s. 66), 6,1 milionu EUR za rok 2000 a 6,6 milionu EUR za rok 2001 před zahrnutím restrukturalizačních výdajů);
-
snížení zdroje tvořeného zvláštními odpisy ve stejném období, tedy 24 milionů EUR (v rozvaze za toto období se příslušná položka snížila z 86 na 62 milionů EUR z důvodu prodloužení doby odpisu z dvanácti na dvacet let, menšího využívání tohoto zdroje a využívání „leasingu“ u posledních dodaných plavidel);
-
výnosu z prodeje uskutečněného během této restrukturalizace, tedy 21 milionů EUR, snižujícího finanční potřeby a
-
kumulativního důsledku restrukturalizačních nákladů ve výši 46,2 milionu EUR (viz poznámka pod čarou 58).
ii)
Druhá metoda posouzení spočívala ve stanovení výše vlastního kapitálu, který by požadovaly banky pro celou flotilu, při zohlednění skutečnosti, že banky pro úvěrování nákupu plavidla obvykle požadují vlastní příspěvek ve výši 20 až 25 % hodnoty plavidla. Výpočet provedený francouzskými orgány na základě historické pořizovací ceny flotily plavidel ve výši 843 milionů EUR vedl k výsledku potřeb vlastního kapitálu ve výši 157 až 196 milionů EUR. Po odečtení stávajícího vlastního kapitálu ke konci roku 2001 se došlo touto metodou ke stanovení potřeby navýšení kapitálu o 101 až 140 milionů EUR.
72.
Metoda, kterou nakonec zvolily francouzské orgány k určení výše navýšení kapitálu, spočívá ve výpočtu finančních potřeb na základě středního poměru mezi vlastními zdroji a finančními dluhy zjištěném v roce 2000 u pěti evropských námořních společností. Bez ohledu na odlišnosti účetních rozvah těchto podniků zvolily francouzské orgány jako průměr hodnotu 79 %. Francouzské orgány tvrdí, že finanční výhledy na období od roku 2002 až do roku 2007 vedou k průměrnému poměru mezi vlastním kapitálem a finančním zadlužením v hodnotě 77 %, přičemž vlastní kapitál dosáhne v roce 2007 výše 169 milionů EUR. Taková výše vlastních zdrojů měla být dosažena navýšením kapitálu o 76 milionů EUR a úspěšným provedením opatření, která byla součástí plánu restrukturalizace.
2.3.2. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
2.3.2.1. Předběžná poznámka
73.
Navýšení kapitálu a plán restrukturalizace z roku 2002 nepřinesly očekávané výsledky a počínaje rokem 2004 se finanční a hospodářská situace společnosti SNCM prudce zhoršila. Ke zhoršení přispěly jak vnitřní faktory (sociální konflikty, pozdní a nedostatečné plnění cílů v oblasti produktivity, ztráta podílů na trhu), tak faktory nezávislé na společnosti SNCM (oslabení přitažlivosti Korsiky jako destinace, zvýšení podílu na trhu společnosti CFF, chyby v řízení ze strany státu (67)) a zvýšení ceny pohonných hmot.
74.
Běžný výsledek hospodaření společnosti SNCM tak byl - 32,6 milionu EUR v roce 2004 a - 25,8 milionu EUR v roce 2005. Čistý hospodářský výsledek potom činil - 29,7 milionu EUR v roce 2004 a - 28,8 milionu EUR v roce 2005.
75.
Zhoršení hospodářské a finanční situace společnosti SNCM donutilo francouzské orgány k většímu převedení aktiv, než předpokládal plán restrukturalizace z roku 2002 a než požadovalo rozhodnutí z roku 2003, a zahájit vyhledávání partnerů ze soukromého sektoru.
Tabulka 2
Seznam aktiv postoupených společností SNCM od roku 2002
Čistý výnos prodeje
Datum
Prodeje navržené v oznámení z roku 2002 (v tisících EUR)
25 165
Aliso
(místo plavidla Asco v souladu s rozhodnutím Komise ze dne 8. září 2004)
(315)
30.9.2004
Napoléon
6 396
6.5.2002
Monte Rotondo
591
31.7.2002
Liberté
10 088
27.1.2003
Komplex nemovitostí Schuman
8 405
20.1.2003
Dodatečné prodeje vyžadované Komisí v jejím rozhodnutí ze dne 9. července 2003 (v tisících EUR)
5 022
SCI Espace Schuman
765,7
24.6.2003
Southern Trader
2 153
22.7.2003
Someca
1 423,9
30.4.2004
Amadeus
680
12.10.2004
CCM
-
(68)
-
Dodatečné prodeje provedené od rozhodnutí z července 2003 (v tisících EUR)
12 600
Asco
7 100
24.5.2005
Sud Cargos
4 300
15.9.2005
Prodej bytů z bytového fondu společnosti SNCM
(dříve obývaných zaměstnanci společnosti SNCM)
1 200
září 2003 až 2006
CELKEM (v tisících EUR)
42 385
2.3.2.2. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
76.
Výběrové řízení soukromých partnerů proběhlo od 26. ledna 2005 do konce září 2005.
77.
Francouzská vláda oznámila dne 26. ledna a 17. února 2005, že začne hledat soukromého partnera, který by vstoupil do kapitálu společnosti SNCM s cílem posílit její finanční strukturu a doprovázet ji v krocích nutných pro její další rozvoj.
78.
Agentura státních podílů (Agence des Participations de l'Etat - APE) nejprve jmenovala nezávislou osobnost k dohledu nad celým vyhledávacím řízením, a poté pověřila poradenskou banku („HSBC“) oslovit možné nabyvatele.
79.
V tomto rámci bylo osloveno sedmdesát dva odvětvových a finančních investorů s cílem stanovit finanční podmínky nabídky, která by měla za cíl posílit podnikatelský plán společnosti, zachovat pracovní místa a zajistit řádné plnění veřejné služby. Dvacet tři z nich projevilo zájem, bylo podepsáno patnáct dohod o důvěrnosti informací a rozesláno patnáct informačních memorand. Šest podniků předložilo své nabídky v prvním kole dne 5. dubna 2005 a tři nabídky (společnost Connex, která se od té doby stala společností Veolia Transdev (VT), Caravelle a BCP) se dostaly do druhého kola dne 17. června 2005 stejně jako zájemce o menšinový podíl (Comanav). Ve třetím kole dne 28. července 2005 se objevily tři nabídky.
80.
Dne 14. září 2005 byla každá společnost vyzvána k předložení pevné a konečné nabídky do 15. září 2005. Jelikož k tomuto datu společnost Connex odstoupila, státní orgány dostaly dvě pevné nabídky navýšení kapitálu a převzetí celého kapitálu předložené skupinami BCP a Caravelle.
81.
Dne 27. září 2005 vydala Francie tiskové prohlášení, ve kterém oznámila, že na základě podrobného prověření obou nabídek byla vybrána nabídka skupiny BCP, protože je nejenom nejpřijatelnější z finančního hlediska, ale také nejlépe odpovídá zájmům společnosti, veřejné služby a zaměstnanosti. V původní nabídce skupina BCP navrhovala zápornou cenu ve výši 113 milionů EUR, a nabídka tak představovala nejnižší odhad záporné ceny.
82.
Tato původní nabídka možných nabyvatelů výslovně předpokládala možnost její úpravy podle výsledků provedených auditů. Francouzské orgány uvedly, že původní cena byla zvýšena po auditech předložených dne 16. prosince 2005 kvůli objektivním prvkům s vlivem na právní a hospodářský rámec, v němž podniká společnost SNCM, které vznikly po odevzdání nabídky dne 15. září 2005. Záporná cena tak byla změněna na 200 milionů EUR.
83.
Jednání mezi francouzskými orgány a budoucími nabyvateli, tj. skupinou BCP ve spojení se společností Connex, která se následně stala společností Veolia Transdev jako dceřiná společnost společnosti Veolia, umožnily snížit tuto částku na 142,5 milionu EUR navýšených o převzetí části výdajů spojených s připojištěním důchodců společnosti SNCM (tj. o 15,5 milionu EUR).
84.
Po otevřeném, transparentním a nediskriminačním výběrovém řízení bylo nakonec dne 13. října 2005 za velmi obtížných finančních a sociálních okolností dosaženo shody mezi státem a společnostmi BCP a VT. Společnost VT je tak odvětvovým provozovatelem společnosti SNCM (s podílem 28 %), zatímco skupina BCP je hlavním akcionářem s podílem 38 %. Především vůči zaměstnancům se stát zavázal zůstat akcionářem společnosti s podílem ve výši 25 % (69). Společnosti BCP a VT vypracovaly pro společnost SNCM podnikatelský plán, který byl sdělen Evropské komisi dne 7. dubna 2006.
a) Obsah memoranda o porozumění
85.
Memorandum o porozumění, na jehož základě se 75 % kapitálu společnosti převádí na soukromé nabyvatele, bylo podepsáno mezi zúčastněnými stranami (BCP, VT a CGMF) dne 16. května 2006.
86.
V části II memoranda o porozumění se uvádí, že se společnost CGMF zavazuje schválit, upsat a plně splatit navýšení kapitálu společnosti SNCM v celkové výši 142,5 milionu EUR.
87.
Jako doplněk navýšení kapitálu se společnost CGMF zavazuje dát k dispozici společnosti SNCM částku 38,5 milionu EUR formou zálohy na běžný účet. Tato záloha na běžný účet, kterou předá společnost SNCM do rukou správce vázaného účtu (banka CIC), je určena na financováni části nákladů zvaných „na velkorysost“, které doplní částky vyplácené uplatněním zákonných a smluvních opatření v případě plánu snižování počtu zaměstnanců provedeného nabyvateli. Vyplácení vyrovnání nad náhrady stanovené právními a smluvními ustanoveními probíhá na individuálním a jmenovitém základě a týká se zaměstnanců, kteří opustili podnik a jejichž pracovní smlouva byla vypovězena.
88.
Tento mechanismus je uveden v článku II.2 protokolu o postoupení ze dne 16. května 2006, který stanoví, že tento účet je určen „k financování části nákladů spojených s dobrovolnými odchody nebo s vypovězením pracovní smlouvy […] a představuje přídavek k různým částkám povinně vyplácených zaměstnavatelem na základě zákonných a smluvních ustanovení“. Správce vázaného účtu má „za úkol uvolňovat prostředky postupně podle toho, jak dotčení zaměstnanci, kteří nejsou převedeni na jiná pracovní místa v rámci skupiny SNCM, budou skutečně opouštět společnost a uvolnit zůstatek spravované částky v okamžiku, kdy skončí jeho úloha správce“. Fungování tohoto účtu je předmětem dohody o správě účtu, která je přílohou memoranda o porozumění. Použití vázaného účtu vyžaduje, aby společnost SNCM předala předsedovi správní rady CGMF jmenovitý seznam osob, jejichž pracovní smlouva byla vypovězena a pro něž se žádá o použití vázaného účtu, a rovněž měsíční přehled čistých výdajů, jenž představuje podrobné vyúčtování všech náhrad a nákladů vyplacených dotčeným zaměstnancům. Společnost SNCM souběžně oznamuje správci účtu „skutečné dodatečné měsíční náklady“ na zaměstnance, které odpovídají přídavku k různým částkám povinně vyplácených zaměstnavatelem na základě zákonných a smluvních ustanovení. Celková výše dodatečných opatření „z velkorysosti“ státu nesmí v žádném případě přesáhnout částku 38,5 milionu EUR, a pokud by tato dodatečná sociální opatření nedosáhla do tří roků od postoupení společnosti této hranice, bude zůstatek vrácen státu.
89.
Po těchto krocích část III memoranda o porozumění stanoví, že společnost CGMF postoupí soukromým nabyvatelům své akcie, které představují 75 % podílů základního kapitálu společnosti, a vázaný účet určený na financování té části sociálního plánu, která přesahuje zákonné a smluvní povinnosti.
90.
Část III memoranda o porozumění rovněž stanoví, že společnosti BCP a VT přistoupí k dodatečnému navýšení kapitálu ve výši 8,75 milionu EUR a že z této částky bude společnost SNCM čerpat podle svých potřeb hotovosti. V části III odst. 2.7 memoranda o porozumění se stanoví, že hodnota akcií společnosti CGMF se v každém okamžiku rovná jejich původní jmenovité hodnotě zvýšené o […] (60) % jejich splacené jmenovité hodnoty vynásobené součinitelem D/365, přičemž D představuje počet dní od data uplatnění, s odečtením všech vyplacených částek (např. dividend). Tato ustanovení se neuplatňují v případě soudního vyrovnání nebo likvidace společnosti.
91.
Memorandum o porozumění (část III.5) obsahuje zrušující doložku k postoupení společnosti SNCM, která může být uplatněna současně nabyvateli v případě, že dojde k jedné z následujících událostí, protože tyto události by mohly zpochybnit jejich podnikatelský záměr a obnovení životaschopnosti společnosti:
-
nepřidělení smlouvy o pověření veřejnou službou pro námořní dopravu na Korsiku pro období, které začíná dnem 1. ledna 2007, nebo její přidělení za značně zhoršených podmínek;
-
jakékoli záporné rozhodnutí Evropské komise nebo rozsudek Tribunálu či Soudního dvora, jako je například odmítnutí postoupení nebo stanovení podmínek se zásadním dopadem na hodnotu společnosti, a to do šesti roků ode dne, kdy partneři nabudou práv nad společností.
92.
Část VII memoranda o porozumění stanoví, že společnost CGMF převezme část sociálních závazků společnosti SNCM týkajících se nákladů na zdravotní připojištění jejích důchodců, které byly odhadnuty na 15,5 milionu EUR počínaje dnem převedení vlastnictví podniku.
93.
Způsoby správy a řízení podniku jsou upřesněny v části IV memoranda o porozumění. Je zde uvedeno, že dojde ke změně způsobu řízení společnosti SNCM, která se přemění v akciovou společnost s představenstvem a dozorčí radou. Dozorčí rada se bude skládat z 10 a později ze 14 členů. Přechodně jí bude předsedat zástupce státu. Pokud bude společnosti SNCM přiděleno pověření veřejnou službou, předsedu dozorčí rady nahradí zástupce společnosti BCP. Představenstvo má potom za úkol zajistit provozní řízení společnosti SNCM.
94.
Dne 26. května 2006 schválila francouzská vláda postoupení SNCM a výše uvedená opatření.
b) Opatření
95.
S ohledem na výše uvedené skutečnosti obsahuje memorandum o porozumění tři druhy státních opatření, a jsou proto důvodem pro jejich posouzení z hlediska pravidel Společenství pro státní podporu:
-
postoupení 75 % podílu ve společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR (kapitálový vklad ve výši 142,5 milionu EUR a převzetí nákladů na zdravotní připojištění ve výši 15,5 milionu EUR);
-
záloha na běžný účet poskytnutá společností CGMF ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch propuštěných zaměstnanců společnosti SNCM;
-
navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR upsané společností CGMF společně a současně se vkladem ve výši 26,25 milionu EUR provedeným společnostmi VT a BCP.
-
zrušující doložka postoupení (70).
2.4. OBLAST PŮSOBNOSTI TOHOTO ROZHODNUTÍ
96.
Toto konečné rozhodnutí se týká opatření, která provedla Francie ve prospěch společnosti SNCM od 18. února 2002, a to:
-
zůstatku vkladu kapitálu ve prospěch společnosti SNCM společností CGMF ve výši 76 milionů EUR poskytnutých v roce 2002, tj. částky 15,81 milionu EUR;
-
záporné ceny při prodeji společnosti SNCM společností CGMF ve výši 158 milionů EUR;
-
zálohy na běžný účet poskytnuté společností CGMF ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch propuštěných zaměstnanců společnosti SNCM;
-
navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, které upsala společnost CGMF.
97.
Toto rozhodnutí se netýká vyrovnání za závazky veřejné služby společnosti SNCM za období 1991-2001, jehož slučitelnost potvrdil rozsudek Tribunálu ze dne 11. září 2012 (71).
98.
Netýká se rovněž přezkumu minulých a budoucích finančních vyrovnání ve prospěch společnosti SNCM za závazky veřejné služby v období 2007-2013, která jsou předmětem samostatného řízení (72).
99.
Dále je nutno připomenout, že proti rozsudku ze dne 11. listopadu 2012 byla u Soudu podána dvě odvolání, a to společností SNCM a Francií ve spojených věcech C-533/12 P a C-536/12 P. Toto rozhodnutí je ale přijímáno z důvodu provedení napadeného rozsudku a pouze proto, že tento rozsudek zrušil rozhodnutí ze dne 8. července 2008. Pokud by za těchto okolností měl přezkum odvolání vést k částečnému nebo úplnému zrušení rozsudku ze dne 11. listopadu 2012 a vyvolat obnovení platnosti některých částí rozhodnutí ze dne 8. července 2008, které tento rozsudek zrušil, stalo by se toto rozhodnutí neplatným již z důvodu těchto odvolacích rozsudků, pokud by se týkalo opatření, jejichž platnost byla tímto způsobem obnovena.
2.5. DŮVODY, KTERÉ VEDLY K ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ V ROCE 2002 A K JEHO ROZŠÍŘENÍ V ROCE 2006
2.5.1. Zahájení formálního vyšetřovacího řízení v roce 2002
100.
Ve svém rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 o zahájení řízení Komise sice uznala, že společnost SNCM je podnikem v obtížích, ale vyjádřila také pochybnosti o souladu oznámených opatřeních s kritérii uvedenými v bodě 3.2.2 pokynů z roku 1999, které v té době platily.
101.
Komise vyjádřila určité pochybnosti o plánu restrukturalizace vzhledem k tomu, že chyběl rozbor příčin ztrát podniku. Obzvláště si pak Komise kladla otázky o spojitosti mezi ztrátami a závazky veřejné služby, o dopadech politiky nákupů plavidel společností SNCM na výsledkové účty a o plánovaných opatřeních na zvýšení produktivity podniku.
102.
Kromě toho Komise zdůraznila určité nedostatky plánu restrukturalizace, a to především nepřítomnost konkrétních opatření ke snížení mezispotřeby a nepřítomnost informací o budoucí cenové politice společnosti SNCM.
103.
Komise si rovněž kladla otázky o účinnosti metody výpočtu, kterou zvolily francouzské orgány ke stanovení částky navýšení kapitálu, a o předpokladech zvolených pro vypracování finančních simulací.
2.5.2. Rozšíření formálního vyšetřovacího řízení v roce 2006
104.
Rozhodnutím ze dne 13. září 2006 se Komise rozhodla rozšířit formální vyšetřovací řízení z roku 2002 na opatření plánovaná v rámci převedení společnosti SNCM do soukromého sektoru.
105.
V případě, že by toto navýšení kapitálu bylo označeno za slučitelnou státní podporu podle čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, Komise soudila, že by mělo být posuzováno podle pokynů Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (dále jen „pokyny z roku 2004“) (73). Vzhledem k tomu, že výše podpory na restrukturalizaci by měla být výrazně nižší než částka oznámená v roce 2002 a schválená v roce 2003, vyjádřila Komise pochybnosti o vhodnosti zachovat všechna protiplnění uložená společnosti SNCM v rozhodnutí z roku 2003.
106.
Komise rovněž vyjádřila pochybnosti o dodržování podmínek stanovených rozhodnutím z roku 2003, a to zásady price leadership a počtu zpátečních plaveb na Korsiku.
107.
Pokud jde o zápornou cenu postoupení společnosti SNCM, vyjádřila Komise pochybnosti o souladu navýšení kapitálu státem před postoupením společnosti SNCM se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství. Komise vyjádřila zejména své pochybnosti, pokud jde o platnost výpočtu nákladů na vyrovnání, které by měl stát jako akcionář uhradit v případě úpadku společnosti SNCM.
108.
Komise zpochybnila skutečnost, že lze finanční opatření odůvodnit na základě pokynů z roku 2004.
109.
Komise také vyjádřila pochybnosti ohledně druhého navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, pokud jde o dodržení zásady souběžnosti soukromého a veřejného investování a o stejné podmínky úpisu ve smyslu judikatury.
110.
Komise nakonec vyjádřila pochybnosti v tom smyslu, že dodatečná sociální opatření ve výši 38,5 milionu EUR určená na podporu pro jednotlivce mohou představovat nepřímé zvýhodnění podniku. Zdůraznila také riziko možného rozporu při zahrnutí dodatečných náhrad za propuštění do rizik nesených informovaným investorem.
III. PŘIPOMÍNKY FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ K ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
3.1. NAVÝŠENÍ KAPITÁLU V ROCE 2002
111.
Plán restrukturalizace oznámený v roce 2002 spočíval ve vkladu kapitálu ve výši 76 milionů EUR, z nichž 53,48 milionu EUR odpovídalo vyrovnání za veřejnou službu. Při zohlednění prodejů aktiv, ke kterým přistoupila společnost SNCM (74), skutečně vyplacená částka podpory dosahuje výše 69 292 400 EUR. Pokud se u částky 53,48 milionu EUR jedná o slučitelnou podporu, francouzské orgány soudí, že částka, která se má považovat za podporu na restrukturalizaci na základě oznámení z roku 2002, dosahuje údajně výše 15,81 milionu EUR.
3.2. OPATŘENÍ PO NAVÝŠENÍ KAPITÁLU V ROCE 2002
112.
Francie úvodem připomíná, že závažnost stávek v období 2004-2005 a zhoršení ekonomické a finanční situace společnosti SNCM přiměly v lednu 2005 akcionářský stát k vyhlášení výběrového řízení pro soukromé investory a k zavedení nouzových opatření (zejména prodej plavidla Asco a podílu ve společnosti Sud-Cargos (75)).
3.2.1. Záporná prodejní cena společnosti SNCM
113.
Na základě tehdy platné judikatury Společenství v této oblasti francouzské orgány vyzývají Komisi, aby vzala v úvahu, že záporná prodejní cena společnosti SNCM ve výši 158 milionů EUR neobsahuje žádné opatření označitelné za podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, protože se francouzský stát údajně choval jako soukromý investor v tržním hospodářství.
114.
Francie úvodem upozorňuje, že konečná cena ve výši 158 milionů EUR, která je nižší než záporná cena, kterou původně požadovali nabyvatelé na základě svého auditu společnosti SNCM, je výsledkem vyjednávání o postoupení kontroly probíhajícího v rámci volné, transparentní a nediskriminační hospodářské soutěže, a představuje proto tržní cenu.
115.
Francie se domnívá, že pokud hledání soukromého partnera společnosti SNCM proběhlo v rámci otevřené, transparentní a nediskriminační hospodářské soutěže, na jejímž základě byla vybrána nejlepší nabídka, je prodejní cena cenou tržní.
116.
Podle francouzských orgánů měl prodej za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR proběhnout v souladu s tehdy platnou judikaturou Společenství a s rozhodovací praxí Komise za co nejvýhodnějších podmínek pro stát, a neobsahuje tak údajně žádný prvek podpory. Francie se domnívá, že tato záporná cena je nižší než náklady na likvidaci, které by stát musel zaplatit v případě likvidace podniku.
117.
K tomuto závěru by se údajně došlo jak uplatněním přístupu podle judikatury Soudního dvora Evropských společenství (dále jen „judikatura ve věci Gröditzer“ (76)), tak uplatněním přístupu založeného na analýze skutečných nákladů na likvidaci společnosti SNCM (rozhodnutí ABX (77)).
118.
Pokud jde o první metodu založenou na judikatuře ve věci Gröditzer, Francie uvádí, že tento rozsudek potvrdil posouzení Komise v jejím rozhodnutí ze dne 8. července 1999, podle nějž „pouze likvidační hodnota […] aktiv, […], musí být zohledněna jako likvidační náklady“ (78).
119.
V tomto ohledu zprávy společnosti CGMF (79) a kabinetu Oddo-Hastings (80) odhadují likvidační hodnotu aktiv na minimálně 190,3 milionu EUR ke dni 30. září 2005 (81).
120.
Pokud proto „stát jako vlastník podílů určité společnosti nese odpovědnost za její dluhy jen do výše likvidační hodnoty jejích aktiv“ (judikatura ve věci Hytasa (82)), Francie tvrdí, že likvidační hodnota aktiv společnosti odhadovaná na minimálně 190,3 milionu EUR je podstatně vyšší než záporná prodejní cena ve výši 158 milionů EUR.
121.
K druhé metodě Francie uvádí, že vychází z rozhodnutí Komise o státní podpoře, kterou poskytla Belgie společnosti ABX Logistics, v němž Komise prověřila zápornou prodejní cenu, která stejně jako v tomto konkrétním případě měla povahu tržní ceny, tím, že ji porovnala s náklady, které by akcionářský stát skutečně nesl v rámci smírné nebo soudní likvidace, tak jak bylo znalecky posouzeno nezávislou třetí stranou. Podle Francie Komise v tomto rozhodnutí uznává zejména platnost určitého počtu nákladů, které mohly být výsledkem žaloby věřitelů na vyrovnání pasiv nebo likvidace v jiných odvětvích skupiny likvidující svoji dceřinou společnost.
122.
Na základě zpráv společnosti CGMF a kabinetu Oddo-Hastings se francouzské orgány domnívají, že by se všechny skutečné náklady, které by musela nést Francouzská republiky jako akcionář, pohybovaly ke dni 30. září 2005 mezi 312,1 a 361 miliony EUR. Tato částka se skládá z:
-
Ø [70-80] (60) milionů EUR na základě sociálního plánu v rámci kolektivní dohody, jenž zahrnuje všechny náklady spojené se zrušením pracovní smlouvy a které nese podle kolektivní smlouvy podnik;
-
Ø [30-40] (60) milionů EUR na základě sociálního plánu mimo rámec kolektivní dohody, jenž zahrnuje všechny náklady spojené s průvodními opatřeními vyplývajícími ze zákonných a předpisových povinností společnosti SNCM v případě propouštění a nepřímé náklady spojené se sociálním plánem v rámci kolektivní smlouvy;
-
Ø [200-210] (60) až [250-260] (60) milionů EUR na základě doplňkových náhrad za propuštění, k jejichž úhradě, jakožto doplňku k náhradám vyplaceným na základě sociálního plánu v rámci a mimo rámec kolektivní dohody, by soud uplatněním judikatury rozsudku odvolacího soudu ve městě Rouen ze dne 22. března 2005 ve věci Aspocomp Group Oyj údajně odsoudil stát.
123.
Tato metoda zohledňuje zejména riziko, že by byl francouzský stát vyzván k „vyrovnání pasiv“, pokud by ho soud musel považovat za skutečný řídící orgán společnosti SNCM. Francouzské orgány se domnívají, že riziko žaloby na vyrovnání pasiv nelze vyloučit, a to zejména s ohledem na předchozí případ, o kterém rozhodoval ve Francii Kasační soud (83). Francouzské orgány tak v několika dopisech zaslaných Komisi tvrdily, že předpoklad odsouzení státu vnitrostátním soudcem k vyrovnání pasiv podniku, který řídí, by byl více než pravděpodobným scénářem a že by měl být zohledněn při výpočtu skutečných nákladů případné likvidace společnosti SNCM.
124.
Ke dni 30. září 2005 by zbytková hodnota aktiv společnosti SNCM (tedy 190,3 milionu EUR) po zaplacení přednostních pohledávek údajně činila 36,5 milionu EUR. Ostatní náklady zohledněné v rámci žaloby na stát kvůli vyrovnání pasiv zahrnují zejména náklady spojené s vypovězením hlavních smluv o provozování, náklady spojené s ukončením leasingu plavidel a uhrazení dluhů vázaných podpisem, což by vedlo k nedostatečnosti aktiv ve výši 134,4 milionu EUR. Francouzské orgány se domnívají, že stát by byl odsouzen k uhrazení 85 až 100 % této částky.
125.
Francouzské orgány se mimoto domnívají, že v důsledku svého propojení se společností SNCM a podle jiné francouzské judikatury (84) by likvidace podniku mohla vést k tomu, že by soud nařídil vyplatit zaměstnancům odškodnění. Francouzské orgány se na základě této judikatury domnívají, že by bylo více než pravděpodobné, že by soud stanovil výši dodatečné náhrady na základě náhrady, která by byla vyplacena v rámci sociálního plánu předloženého před likvidací.
126.
Podle tohoto přístupu prokazuje analýza skutečných nákladů, které by musel uhradit akcionářský stát, že náklady pro stát při prodeji společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR jsou nižší než skutečné náklady, které by stát musel uhradit v případě soudní likvidace společnosti.
127.
V důsledku toho se francouzské orgány domnívají, že tato částka nemůže být označena za státní podporu.
3.2.2. Společný kapitálový vklad akcionářů
128.
Francie se domnívá, že se touto účastí zachovala jako informovaný investor, neboť na jedné straně zasáhla souběžně a minoritně po boku společností BCP a VT a na druhé straně jí tato účast přináší odměnu ve formě fixního kapitálu ve výši […] (60) % ročně, což stát zbavuje rizik spojených s prováděním podnikatelského plánu. Francie vysvětluje, že tato míra výnosnosti je pro soukromého investora velmi uspokojivá (85). Francie nicméně upřesňuje, že v případě konkurzního řízení, právní likvidace společnosti SNCM nebo uplatnění zrušující doložky nabyvateli by neměla nárok na žádnou odměnu.
3.2.3. Doplňková sociální opatření (podpora pro jednotlivce)
129.
Francie se odvolává na rozhodovací praxi Komise, a to zejména v případě společnosti SFP - Société française de production (86), a domnívá se, že toto financování představuje podporu pro jednotlivce, ze které nemá prospěch podnik. Provádění doplňkových sociálních opatření ve prospěch propuštěných osob z veřejných prostředků, aniž by tato opatření zaměstnavateli snížila jeho běžné náklady, tak spadá údajně do sociální politiky členských států a nepředstavuje státní podporu.
3.2.4. Odstranění omezení stanovených zrušeným rozhodnutím z roku 2003
130.
Francouzské orgány na jedné straně připomínají, že v období 2003-2006 byly provedeny a dodrženy všechny podmínky uložené rozhodnutím z roku 2003. Na druhé straně se francouzské orgány domnívají, že tato opatření již nejsou nutná k tomu, aby se předešlo narušení hospodářské soutěže, a že jejich zachování by bylo v rozporu se zásadou proporcionality s ohledem na omezení částky podpory na restrukturalizaci, která je nyní snížena na 15,81 milionu EUR. Francouzské orgány se především domnívají, že je nutno zrušit podmínky, které by stále ještě mohly být uplatňovány, tedy podmínky ohledně zákazu modernizovat flotilu lodí společnosti SNCM, ohledně dodržování zásady price leadership v případě sazeb a ohledně zachování určité četnosti spojení.
3.3. ZÁVĚR
131.
Pokud by Komise přesto měla všechna nová opatření nebo jejich část označit za státní podporu, Francie upozorňuje Komisi na skutečnost, že nová opatření tím, že zajistí životaschopnost společnosti SNCM, umožní údajně zachovat konkurenční prostředí na dotčených trzích, a to zejména na trhu dopravní obslužnosti Korsiky. Podle Francie je právě tento prvek jednou ze zásad pokynů pro záchranu podniku v obtížích, jak připomněla Komise v této věci (283. bod odůvodnění jejího zrušeného rozhodnutí) a Tribunál ve svém rozsudku ze dne 15. června 2005 (117. bod odůvodnění). Tribunál zejména připomněl, že Komise při výkonu své široké posuzovací pravomoci může usoudit, že přítomnost určitého podniku je nutná, aby se zabránilo vzniku posílené oligopolní struktury na předmětných trzích.
132.
Pokud jde o stanovení případných protiplnění požadovaných po společnosti SNCM, Francie navrhuje, aby Komise zohlednila strukturu trhu. Snížení kapacit společnosti SNCM by totiž posílilo nyní dominantní postavení společnosti CFF na trhu dopravní obslužnosti Korsiky (87).
133.
Podle francouzských orgánů odpovídá údajně plán restrukturalizace ve své aktualizované podobě kritériím slučitelnosti stanoveným Komisí v pokynech z roku 1999 a 2004. Všechna opatření uvedená v souvislosti s privatizací společnosti SNCM mají také podle těchto orgánů umožnit od konce roku 2009 obnovení životaschopnosti společnosti SNCM v dlouhodobém výhledu a jsou omezena na minimum nutné pro návrat k této životaschopnosti.
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
4.1. ROZHODNUTÍ Z ROKU 2002 O ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ
4.1.1. Připomínky společnosti Corsica Ferries (CFF)
134.
Společnost CFF nejprve popírá, že by společnost SNCM byla podnikem v obtížích ve smyslu pokynů (88), a poté se zabývá otázkou schopnosti společnosti SNCM stát se ziskovou na spojích bez dotací. Společnost CFF také uvádí, že v rozporu s tím, co je uvedeno v plánu restrukturalizace (89), je spojení do Livorna stále zajišťováno.
135.
Ohledně otázky snížení nákladů společnost CFF lituje, že nemá přístup k některým prvkům plánu restrukturalizace, k němuž její zástupci vznesli kritické připomínky (90).
136.
Společnost CFF se domnívá, že francouzskými orgány vypočítaná částka ve výši 76 milionů EUR je čistě fiktivní (91), zatímco poměr 79 % mezi vlastním kapitálem a finančním zadlužením stanovený francouzskými orgány jí připadá nadhodnocený (92). Pokud jde o účasti společnosti SNCM, společnost CFF poznamenává, že některé dceřiné společnosti nejsou pro činnosti námořní společnosti nutné (93).
137.
Společnost CFF uzavírá, že cílem plánu podpory je obejít nařízení o kabotáži a zbavit smyslu veřejnou soutěž na zajištění dopravní obslužnosti Korsiky z Marseille. Společnost CFF naléhá, aby navrhovaná státní podpora neumožnila společnosti SNCM agresivnější komerční nabídku. Navrhuje, aby státní podpora na restrukturalizaci byla poskytnuta jen v roce 2007 a pouze v případě, pokud by společnost SNCM prohrála příští veřejnou soutěž v roce 2006, což je podle ní jediná situace, která by veřejné námořní společnosti skutečně způsobila obtíže.
4.1.2. Připomínky společnosti STIM
138.
Společnost STIM, která je hlavním akcionářem společnosti SMN, zdůrazňuje, že podíly společnosti SNCM ve společnosti CMN je nutno analyzovat jako výlučně finanční aktiva. Podle společnosti STIM jsou společnosti CMN a SNCM nezávislé a kromě spoje z Marseille si konkurují na ostatních trasách, přestože jsou obě společnými smluvními stranami v rámci smlouvy o pověření veřejnou službou.
139.
Dopis uvádí, že by se společnost STIM se zavázala „k odkoupení části nebo pokud možno celého podílu společnosti SNCM ve společnosti CMN“, jehož cenu odhaduje na 15 až 17 milionů EUR, pokud by Komise v podmínkách uložených ve svém konečném rozhodnutí došla k závěru, že „takovýto prodej je nutný pro dobré vyvážení plánu restrukturalizace“.
4.1.3. Připomínky zástupců místních samospráv
140.
Primátor města Marseille, předseda generální rady departementu Bouches-du-Rhône a předseda rady regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur zdůrazňují hospodářský význam společnosti SNCM pro regionální hospodářství.
141.
Předseda rady regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur doplňuje, že existují všechny předpoklady k tomu, aby plán restrukturalizace společnosti SNCM zaručil životaschopnost podniku.
142.
Předseda výkonné rady Korsického shromáždění předal usnesení uvedeného orgánu ze dne 18. prosince 2002, během nějž Korsické shromáždění vydalo „kladné stanovisko“ k projektu navýšení kapitálu společnosti SNCM.
4.1.4. Připomínky Korsického dopravního úřadu (OTC)
143.
OTC uvádí, že společnost SNCM je dnes jedinou společností schopnou plnit požadavky smlouvy ohledně přepravy cestujících a že její zánik by tak „okamžitě vyvolal výrazné omezení služeb“. Kromě toho připomíná význam společnosti SNCM pro hospodářství Korsiky.
4.2. ROZHODNUTÍ Z ROKU 2006 O ROZŠÍŘENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ
4.2.1. Připomínky společnosti Corsica Ferries (CFF)
144.
Společnost CFF zdůrazňuje, že dotčené finanční částky jsou vysoké, neúměrné ve vztahu k obratu společnosti SNCM a že byly společnosti SNCM vyplaceny ještě předtím, než se Komise vyjádřila k jejich kvalifikaci podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
145.
Společnost CFF upozorňuje Komisi na skutečnost, že podpora francouzského státu určená společnosti SNCM má strategický význam pro rozvoj společnosti CFF. Tato nepovolená opatření údajně umožňují společnosti SNCM velmi agresivní cenovou politiku na spojích, kde společnost CFF působí již 10 let a kde poprvé od začátku svého působení ztrácí část trhu.
146.
Pokud jde o postup při veřejné soutěži na prodej společnosti, společnost CFF se domnívá, že nebyl zcela transparentní, protože vybraná společnost, konkrétně společnost BCP, již nevykonává provozní řízení společnosti SNCM, neboť svoje místo postoupila skupině VT. Jelikož se finanční okolnosti změnily a staly se mnohem příznivějšími pro nabyvatele, společnost CFF si klade otázku uplatnění zásady rovného zacházení s investory, kterou by se celá transakce měla řídit.
147.
Pokud jde o zápornou prodejní cenu ve výši 158 milionů EUR, společnost CFF pochybuje, že bylo v tomto konkrétním případě uplatněno měřítko informovaného investora v tržním hospodářství. Společnost CFF si na jedné straně klade otázku, zda je opravdu možné považovat danou transakci za zásah státu, který proběhl souběžně s výrazným a současným zásahem dotčených soukromých subjektů za srovnatelných podmínek, když stát navýšil kapitál před společným navýšením ze strany akcionářů a novým plánem restrukturalizace. Na straně druhé se domnívá, že informovaný investor by ve vážné finanční situaci společnosti SNCM zasáhl dříve, aby zabránil znehodnocení své investice (94).
148.
Společnost CFF se domnívá, že odkaz na věc „ABX Logistics“ není relevantní. Kromě skutečnosti, že okolnosti této záležitosti nejsou přenesitelné na tento konkrétní případ, společnost CFF zdůrazňuje významný příspěvek příjemce podpory v uvedené záležitosti, což zjevně není případ společnosti SNCM. Podle společnosti CFF rozhodnutí Komise z roku 2006 nezohlednilo náklady spojené s rizikem soudních řízení v rámci likvidace dotčeného podniku. V této souvislosti se společnost CFF domnívá, že vnitrostátní judikatura, na kterou se odvolává Francie, aby odůvodnila náklady spojené s likvidací společnosti SNCM, se na tento konkrétní případ nevztahuje. Podle společnost CFF Kasační soud ve věci „Mines et produits chimiques de Salsignes“ vůbec neuvádí přímou zodpovědnost státu v případě likvidace podniku, jehož je stát akcionářem, ale zmiňuje spíše možnost podat kvůli uhrazení sociálních závazků žalobu na veřejnoprávní instituci průmyslové a obchodní povahy a nemožnost jejího vedení vymanit se ze svých povinností odkazem na zásah veřejné moci.
149.
Pokud jde o možnost uplatnění judikatury odvolacího soudu v městě Rouen ve věci Aspocomp na tento konkrétní případ, společnost CFF zdůrazňuje, že případ, který je předmětem této judikatury, jež spočívá v odsouzení mateřské společnosti k vyplacení sociálního odškodnění zaměstnancům dceřiné společnosti za „nedodržení dohody“ schválené mateřskou společností, je značně vzdálen od okolností případu společnosti SNCM. Neexistuje tedy jisté riziko, že by společnost CGMF nebo stát byly odsouzeny k úhradě odstupného při výpovědích v případě soudní likvidace. Společnost CFF vyjadřuje pochybnosti o vyčísleném odhadu ostatních sociálních nákladů, neboť se zřejmě liší podle jednotlivých znalců, kteří byli vyzváni k jejich odhadnutí.
150.
Společnost CFF se domnívá, že uplatnění judikatury Společenství ve věci „Gröditzer“ a „Hytasa“ na tento konkrétní případ může vést pouze k závěru, že se stát nechoval jako soukromý investor, jelikož v souladu s uvedenou judikaturou svůj kapitálový vklad spojil s prodejem 75 % svého podílu ve společnosti SNCM, a tím si stejnou měrou snížil výhledy na budoucí zisk.
151.
Společnost CFF se domnívá, že srovnání nákladů na likvidaci a nákladů na navýšení kapitálu by mělo zohlednit hodnotu aktiv, která je v obou případech převedena na nabyvatele. Společnost CFF odhaduje hodnotu aktiv postoupených nabyvatelům na 640 až 755 milionů EUR (95), a to vzhledem k tržní hodnotě plavidel společnosti SNCM, kterou společnost CFF odhaduje na 644 až 664 milionů EUR k srpnu roku 2006.
152.
Pokud jde o posouzení opatření přijatých po navýšení kapitálu v roce 2002 jako podpory na restrukturalizaci, společnost CFF se domnívá, že společnost SNCM sice splňovala podmínky podniku v obtížích podle pokynů z roku 2004 v období před prvním navýšením kapitálu ve výši 142,5 milionu EUR, avšak toto označení je značně sporné pro období, které předcházelo druhému navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, protože došlo k obnově vlastního kapitálu.
153.
Pokud jde o životaschopnost podniku, společnost CFF zdůrazňuje, že prodej společnosti SNCM je jen částečný a není neodvolatelný vzhledem na zrušující doložky vyjednané s nabyvateli. Tato skutečnost je důležitým prvkem nejistoty ohledně vůle a schopnosti nabyvatelů ozdravit společnost SNCM a zdrojem pochybností o trvalé životaschopnosti podniku. Společnost CFF také uvádí, že v rozporu s požadavky pokynů z roku 2004 francouzské orgány neplánovaly ukončit činnosti, které by i po restrukturalizaci zůstaly strukturálně ztrátové (96). Společnost CFF se dále vyjadřuje skepticky k plánu snížení nákladů, protože údajně došlo k rozrůstání flotily plavidel společnosti SNCM (97), a k plánu snížení počtu zaměstnanců vzhledem k neúspěchu sociálního plánu z roku 2002.
154.
Společnost CFF pochybuje, že by nové státní podpory byly omezeny na nezbytné minimum, a to jednak kvůli nejasnosti ohledně toho, na co se vlastně vztahují sociální náklady, a jednak kvůli obsahu zápisu z valné hromady společnosti SNCM dne 28. dubna 2006, z něhož vyplývá, že část této státní podpory údajně sloužila ke krytí provozních ztrát společnosti v roce 2006 a 2007. Společnost CFF se rovněž domnívá, že nabyvatelé společnosti SNCM nepřispívají výrazným způsobem k restrukturalizaci podniku.
155.
Aby se zabránilo neoprávněnému narušování hospodářské soutěže, společnost CFF považuje za nutné obnovit a upřesnit protiplnění uložená společnosti SNCM v roce 2003 a přidat nová týkající se omezení přítomnosti společnosti SNCM na trhu (98). Společnost CFF se také domnívá, že nebyla dodržena část opatření uložená společnosti SNCM rozhodnutím z roku 2003. Společnost SNCM údajně zakoupila nová plavidla v rozporu s článkem 2 rozhodnutí Komise z roku 2003. Společnost SNCM dále nepostoupila svůj podíl ve společnosti CCM v rozporu s článkem 3 rozhodnutí Komise. A konečně společnost SNCM vedla od roku 2003 agresivní cenovou politiku a její ceny byly v rozporu s článkem 4 uvedeného rozhodnutí nižší než ceny společnosti CFF (jízdenky byly při stejných nebo srovnatelných službách až o 30 % levnější).
156.
Pokud jde o povahu druhého navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, společnost CFF se domnívá, že kromě souběžnosti veřejných a soukromých investic musí být soukromý zásah významný a uskutečněný ve srovnatelných podmínkách, aby bylo možné uznat zásah státu za platný. V tomto konkrétním případě nebyly tyto dvě podmínky splněny. Na jedné straně vklad nabyvatelů, který je striktně vázán na první navýšení kapitálu o 142,5 milionu EUR, nebyl významný. Na druhé straně zásah nabyvatelů nebyl proveden za podmínek srovnatelných s podmínkami státu, a to zejména kvůli zrušující doložce a očekávané výnosnosti minoritního podílu společnosti CGMF.
157.
Pokud jde o opatření sociální povahy ve výši 38,5 milionu EUR, společnost CFF napadá označení této částky jako podpory pro jednotlivce. Je sice pravda, že tuto částku využívají přímo zaměstnanci společnosti SNCM, ale společnost CFF zdůrazňuje, že uvedené opatření by mohlo mít pro společnost SNCM nepřímé pozitivní účinky, a to zejména v podobě uklidnění sociálních vztahů.
4.2.2. Připomínky společnosti STIM
4.2.2.1. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
158.
Pokud jde o negativní prodejní cenu ve výši 158 milionů EUR, společnost STIM se domnívá, že nejde o tržní cenu vytvořenou na základě otevřené a nediskriminující hospodářské soutěže, protože k navýšení kapitálu došlo za podmínek odlišných od podmínek, které mají být pro soukromého investora obvykle směrodatné. Společnost STIM se totiž domnívá, že nové ocenění čistých účetních aktiv by umožnilo likvidaci v nejhorším případě bez nákladů pro stát, ale možná i ziskovou, že prodejní cena je v poměru k hodnotě podniku směšná (společnost STIM tuto hodnotu odhaduje na 350 milionů EUR) a že státní podpora je neúměrná potřebám podniku.
159.
Společnost STIM také upozorňuje Komisi na nepřiměřenost zrušující doložky převodu společnosti SNCM do soukromého sektoru.
160.
Společnost STIM napadá odůvodnění prodeje za zápornou cenu, které vychází z málo realistického předpokladu, že se jedná ze sociálního hlediska o obtížnou likvidaci.
161.
Pokud jde o druhé navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, společnost STIM se domnívá, že tento kapitálový vklad nedodržuje zásadu soukromého investora v tržním hospodářství z důvodu nedostatečných záruk návratnosti investic. Společnost STIM nesouhlasí s argumentem souběžnosti soukromých a veřejných investic, který byl použit, aby se popřelo, že se u tohoto vkladu jedná o státní podporu. Takováto souběžnost, pokud bude vůbec prokázána, je pouze příznakem a sama o sobě nemůže být kritériem pro posouzení (99). Společnost STIM tvrdí, že tento vklad údajně představuje záruku francouzské vlády nabyvatelům, že společnosti SNCM bude přiděleno pověření veřejnou službou pro dopravní obslužnost Korsiky.
162.
Pokud jde o 38,5 milionu EUR podpory pro jednotlivce, společnost STIM se domnívá, že ve skutečnosti je účelem této částky poskytnout společnosti SNCM prostředky, aby mohla dodržet některé podstatné aspekty ozdravného plánu předloženého Komisi, které nebyly provedeny, a to zejména snížení počtu zaměstnanců.
4.2.2.2. Slučitelnost s pokyny z roku 2004
163.
Společnost STIM se domnívá, že podpory poskytnuté společnosti SNCM nejsou omezeny na nezbytné minimum. Příspěvek společnosti SNCM a nabyvatelů k plánu restrukturalizace je údajně nedostatečný vzhledem k podmínkám stanoveným pokyny z roku 2004 a není prokázáno, že situace společnosti SNCM byla natolik výjimečná, aby bylo možno odůvodnit méně vysoký vlastní příspěvek. Společnost STIM dále poukazuje na neúměrnost podpor přidělených v roce 2006, protože společnosti SNCM umožnily vytvořit rezervy na uhrazení budoucích ztrát. Společnost SNCM k tomu neplánovala postoupit aktiva, která nebyla nezbytná pro přežití podniku, což je v rozporu s požadavky pokynů z roku 2004.
164.
Společnost STIM se domnívá, že k vyplacení částek došlo v rozporu se zásadou jednotnosti stanovenou pokyny z roku 2004. Zhoršení finanční situace podniku a sociální konflikty nelze analyzovat jako výjimečné a nepředvídatelné okolnosti, které nelze přičíst podniku přijímajícímu podporu.
165.
Společnost STIM tedy žádá dodatečné vyrovnání ve výši poloviny poskytnuté podpory, což představuje částku 98,25 milionu EUR, a to prodejem dalšího plavidla a přímé a nepřímé účasti společnosti SNCM ve společnosti CMN. V tomto ohledu společnost STIM tvrdí, že tato účast není strategická ve smyslu pokynů pro podpory na restrukturalizaci z roku 2004, neboť není „nezbytně nutná pro další existenci podniku“ a ani nemá povahu nepřevoditelného aktiva.
166.
Společnost STIM dále tvrdí, že údajná součinnost společností SNCM a CMN neexistuje, jelikož společnost SNCM nehraje žádnou skutečnou úlohu v řízení a rozvoji společnosti CMN. Společnost STIM zdůrazňuje, že smlouva akcionářů spojující tyto dva podniky již neexistuje od 15. března 2006, kdy byla vypovězena společností CMN, jak potvrdil odvolací soud v Paříži.
4.2.3. Připomínky společnosti SNCM
167.
Společnost SNCM poskytla Komisi spis shrnující její hospodářskou a konkurenční situaci a přiložila právní konzultaci hodnotící v rámci likvidačního řízení riziko spojené s právním posouzením zásahu státu jakožto skutečného řídícího orgánu společnosti v období před privatizací.
168.
Právní kancelář Baker & McKenzie, kterou konzultovala společnost SNCM, dospívá k závěru, že na základě dokumentů společnosti doplněných o korespondenci, informace o zásazích a zápisy ze schůzí kontrolních orgánů francouzský stát […] (60) rozhodnutí (100), […] (60) orgánů (101), […] (60) sociálních orgánů (102). Zpráva dále zdůrazňuje, že […] (60) SNCM (103). Ve stejné zprávě se píše, že […] (60) SNCM.
169.
Na tomto základě odborný znalec společnosti SNCM dospívá k závěru, že by obchodní soud v Marseille s největší pravděpodobností označil francouzský stát za skutečného jednatele společnosti.
170.
Kromě toho ze skutečností obsažených ve zprávách Účetního dvora údajně vyplývá, že chyby v řízení přičitatelné francouzskému státu jakožto skutečnému manažerovi společnosti SNCM přispěly ke zjištěnému nedostatku aktiv společnosti SNCM. Zpráva vyzdvihuje mimo jiné tyto chyby řízení: volba obchodního […] (60). Újma, kterou způsobily chyby státu při řízení, je odhadována na […] (60).
171.
V této souvislosti není podle odborného znalce společnosti SNCM pochyb o tom, že by byl francouzský stát odsouzen v rámci žaloby na vyrovnání pasiv k částečné nebo celkové úhradě nedostatečnosti aktiv vzhledem k jeho silnému zapojení do řízení společnosti SNCM, jeho zjevným chybám v řízení a s ohledem na rozsah jeho finančních zdrojů.
172.
Na základě příslušné judikatury dochází odborný znalec společnosti SNCM k závěru, že pokud by bývalo došlo k likvidaci společnosti SNCM, stát by byl velmi pravděpodobně odsouzen k uhrazení všech sociálních závazků společnosti SNCM. Následkem uvedeného by stát jakožto akcionář musel uhradit odhadem 85 % až 100 % zjištěné nedostatečnosti aktiv (tedy částku od 316,6 milionu EUR do 385,7 milionu EUR). Tím, že se rozhodl společnost SNCM privatizovat a předtím navýšit její vlastní kapitál o 158 milionů EUR, se francouzský stát zachoval jako informovaný investor.
V. VYJÁDŘENÍ FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ K PŘIPOMÍNKÁM ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
5.1. VYJÁDŘENÍ FRANCIE K PŘIPOMÍNKÁM ZÚČASTNĚNÝCH STRAN TÝKAJÍCÍM SE ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ Z ROKU 2002
5.1.1. Připomínky společnosti CFF
173.
Francouzské orgány uvedly, že některé údaje předložené společností CFF o nabídce společnosti SNCM jsou nepřesné.
174.
V rozporu s tvrzeními společnosti CFF se francouzský stát domnívá, že plán restrukturalizace byl vypracován tak, aby umožnil co nejrychlejší ozdravení společnosti SNCM a vytvořil podmínky pro její střednědobou a dlouhodobou životaschopnost. Francouzské orgány upřesňují, že velká část programu snižování nákladů byla již provedena. Plavební prostředky byly omezeny a program prodeje aktiv probíhá v souladu s podnikatelským záměrem. Dopravní trasy byly přeorganizovány a akční plán snížení mezispotřeby přináší první výsledky. Postupně je prováděna část podnikatelského záměru věnovaná zaměstnanosti. Kromě toho si společnost SNCM v roce 2001 vytvořila rezervy ve výši 21,3 milionu EUR na financování restrukturalizačních opatření, a to zejména plánu na záchranu pracovních míst.
175.
Pokud jde o určení výše podpory, francouzské orgány potvrzují, že poměr ve výši 0,79 mezi vlastním kapitálem a celkovým zadlužením je s výjimkou zvláštních případů typický pro účetní rozvahy většiny námořních společností. Pokud jde o poměr ve výši 0,497 udávaný společností Corsica Ferries pro společnost CMN v roce 2001, jedná se o nepřesný údaj, protože v aktivech rozvahy nezohledňuje disponibilní prostředky. Po opravě tohoto nedostatku dosáhne tento poměr u společnosti CMN výše 0,557. Podle francouzských orgánů je i tak tato výše pro společnost CMN nedostatečná, jak ukazují finanční potíže společnosti v roce 2002. Společnost CMN si tak musela u společnosti STIM vypůjčit až 8 milionů EUR na financování finančního schodku, který nepokryly její banky.
5.1.2. Připomínky společnosti STIM
176.
Francouzské orgány trvají na tom, že účast společnosti SNCM na kapitálu společnosti CMN nelze brát jako čistě finanční aktivum, jak zřejmě tvrdí společnost STIM. Francie zastává stanovisko, že účast společnosti SNCM ve společnosti CMN je vysoce strategické povahy. Jeho prodej by podle Francie nebyl jen podnikatelsky nesprávný, ale také základní strategickou chybou.
5.1.3. Připomínky zástupců místních samospráv
177.
Francie sice obecně souhlasí s obsahem dopisu předsedy regionu Provence-Alpes-Côte d’Azur, ale chtěla by přesto uvést, že narozdíl od toho, co je uvedeno v bodě 2 dotčeného dopisu (104), není nabídka přepravy mezi kontinentální Francií a Korsikou „vzhledem k poptávce předimenzovaná“ a že cenová politika společnosti SNCM odpovídá jejím závazkům, že nevyvolá cenovou válku a že se nestane společností určující cenu („price leader“).
5.2. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN K ROZHODNUTÍ Z ROKU 2006
178.
Francie poznamenává, že obecně je celá řada připomínek společností STIM a CFF stejná jako připomínky, které tyto společnosti předložily Komisi již v roce 2003. Zejména zdůrazňuje, že připomínky společnosti CFF byly předneseny před Soudem prvního stupně v rámci řízení o zrušení rozhodnutí Komise ze dne 9. července 2003 a že většina z nich byla zamítnuta jak Komisí, tak Tribunálem.
5.2.1. Předčasné provedení opatření stanovených prvním plánem restrukturalizace a jeho změnami
179.
K obecné poznámce o předčasném provedení opatření, jež lze označit za podpory, Francií, francouzské orgány odpovídají, že uvedené provedení je odůvodněno zvláštními okolnostmi postupu, to znamená zrušením schvalovacího rozhodnutí Komise ze dne 9. července 2003 v roce 2005, a ne vůlí francouzských orgánů neuznávat povinnosti, které pro ně vyplývají ze Smlouvy o ES. Francie upřesňuje, že Komisi vždy informovala o vývoji záležitosti a o různých opatřeních přijímaných od ledna 2005 v souladu se zásadou loajální spolupráce mezi členskými státy a Komisí.
180.
Pokud jde o tato poslední opatření, francouzské orgány se domnívají, že se na ně v konečném důsledku čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES nevztahuje vzhledem k tomu, že žádné z nich nepředstavuje podporu, a není proto důvod pozastavit jejich provádění.
5.2.2. Opatření po navýšení kapitálu v roce 2002
181.
Pokud jde o průběh postoupení společnosti, Francie upřesňuje, že od samého začátku plánovala klasická kritéria výběru založená zejména na ceně nabídnuté pro zhodnocení cenných papírů společnosti SNCM a následně na ostatních parametrech (podnikatelský záměr, sociální projekt atd.), mezi kterými byla i částka, kterou kandidáti byli ochotni investovat do společnosti v rámci navýšení kapitálu. Francie důsledně popírá argument předložený třetí stranou, podle něhož postup při prodeji nebyl transparentní, a připomíná, že v tomto konkrétním případě stát šel dokonce nad své již beztak náročné a přísné zákonné a předpisové povinnosti stanovené pro prodej veřejných účastí. Francie připomíná, že vývoj po nabídce společnosti BCP převzít 100 % cenných papírů společnosti SNCM probíhal za velmi složitých finančních a sociálních souvislostí a že přidružení společnosti VT k nabídce společnosti BCP nezměnilo obchodní a finanční podmínky transakce (kromě rozdělení kapitálu).
182.
Pokud jde o zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, francouzské orgány připomínají, že s ohledem na finanční situaci společnosti SNCM k 30. září 2005 byl podnik prodán za tržní cenu a že prodej byl ekonomicky výhodnější než likvidace podniku. V tomto ohledu francouzské orgány upřesňují, že uplatňování kritéria soukromého investora v případě prodeje podniku na pokraji likvidace nelze považovat za úsilí o „ziskovost zásahu veřejných orgánů“, ale za zabránění vzniku větších ztrát, které by musel nést akcionář v případě nákladnější likvidace.
183.
Pokud jde o zaplacenou cenu, Francie nesouhlasí s argumentem, podle kterého měla být společnost SNCM prodána za cenu neodpovídající její skutečné hodnotě. Nesouhlasí zejména s odhadem hodnoty podniku na přibližně 350 milionů EUR provedeným společností STIM. Její odhad zohledňuje pouze ty údaje v rozvaze, které zlepšují valorizaci na základě vlastního kapitálu (odchylné odpisy, zbytkový výnos z lodí atd.), a nezohledňuje pasiva, která ji snižují. Tato čistě účetní metoda výpočtu údajně neodpovídá hospodářské skutečnosti námořní společnosti, jako je společnost SNCM, která má hodnotná aktiva uváděná v rozvaze ale zároveň také omezenou výnosnost a důležitá podrozvahová pasiva.
184.
Francouzské orgány rovněž odmítají argument společnosti CFF, že podcenily prodejní hodnotu flotily plavidel společnosti SNCM, kterou společnost CFF vyčíslila na 406,5 milionu EUR až 426,5 milionu EUR. Francouzské orgány vysvětlují, že plavidla zohledněná ve výpočtu společnosti CFF neodpovídají plavidlům, která společnost SNCM měla k 30. září 2005 v přímém vlastnictví. Neuplatněním určité srážky z prodejní hodnoty plavidel se údajně nezohledňují souvislosti, v nichž by proběhla případná soudní likvidace těchto aktiv, a dále pak datum zvolené k výpočtu zmíněné prodejní hodnoty, to znamená srpen roku 2006, neodpovídá datu případné likvidace společnosti SNCM, k němuž je třeba odkazovat, to znamená dne 30. září 2005. Francie poznamenává, že pokud by byl výpočet navržený společností CFF přijat, byla by záporná cena třikrát nižší než hodnota likvidace aktiv požadovaná podle judikatury Gröditzer, což by bylo příznivější než předpoklady předložené Komisi francouzskými orgány.
185.
K argumentu společnosti CFF zpochybňujícímu uplatňování judikatury Gröditzer odkazem na skutečnost, že kapitálový vklad státu do společnosti SNCM byl spojen s prodejem 75 % jeho účasti, čímž se ve stejné míře snížily výhledy na budoucí zisk, francouzské orgány připomínají, že záporná prodejní cena ve výši 158 milionů EUR odpovídá prodeji všech podílů společnosti SNCM, po němž následovala nová investice státu ve výši 25 % s návratností […] (60) % ročně. Francie se tudíž domnívá, že návratnost investic je zaručena, protože Francie zůstává akcionářem společnosti ve výši 25 % a protože tato účast představuje záruku vysoké návratnosti.
186.
Francie rovněž nesouhlasí s argumentem předloženým společností CFF, že v tomto konkrétním případě není použitelný přístup ABX, který je založen zejména na analýze skutečných nákladů likvidace společnosti SNCM a na riziku, že by stát mohl být považován za odpovědného za pasiva podniku v rámci žaloby na vyrovnání pasiv v souladu s vnitrostátními kolektivními postupy, což potvrzuje vnitrostátní judikatura (rozsudek odvolacího soudu v městě Rouen ze dne 22. března 2005). Ačkoliv se francouzské orgány domnívají, že jejich jednání jakožto manažera společnosti SNCM by nemohlo být v tomto soudním řízení označeno za „chybné“, zdůrazňují velké riziko odsouzení státu vnitrostátním soudcem pro nedostatečná aktiva společnosti SNCM z důvodu pružných kritérií při posuzování chyby řízení ve smyslu článku L. 651-2 obchodního zákoníku a na základě výše uvedené judikatury, která by byla na tento případ použitelná.
187.
Pokud jde o navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, Francie připomíná, že v rozporu s tvrzením společností CFF a STIM není tento kapitálový vklad státní podporou z důvodu souběžnosti této investice, podobnosti podmínek úpisu a odměny vyšší než průměrná odměna, kterou stát obdržel přes společnost CGMF.
188.
Francouzské orgány zejména upřesňují, že zásada rovného zacházení s investory nemůže být zpochybňována kvůli existenci zrušujících doložek, protože tyto doložky byly stanoveny v rámci prodeje 100 % podílu ve společnosti SNCM a nikoliv v rámci navýšení kapitálu o 35 milionů EUR, které následovalo.
189.
Francie dále připomíná, že její investice je mnohem nižší než investice nabyvatelů, jelikož s jejich investicí (26,25 milionu EUR) lze porovnávat pouze částku 8,75 milionu EUR. Přezkum prvního navýšení o 142,5 milionu EUR lze údajně provádět pouze v rámci srovnání s likvidační cenou.
190.
Francie zpochybňuje argument předložený společností STIM a týkající se skutečnosti, že tento vklad údajně představuje záruku pro nové soukromé nabyvatele, že společnosti SNCM bude přiděleno pověření veřejnou službou pro zajištění dopravní obslužnosti Korsiky. Francouzské orgány tvrdí, že toto navýšení kapitálu je uvážlivé a nezávislé na výkonnosti podniku a že pověření společnosti SNCM veřejnou službou neumožňuje zvýšit očekávanou výnosnost této investice.
191.
Pokud jde o částku 38,5 milionu EUR na opatření sociální povahy, Francie opakuje argument, podle nějž jsou tato opatření podporou pro jednotlivce, a jejich uhrazení státem nelze považovat za nepřímou výhodu pro podnik, jelikož se jedná o doplněk zákonných a smluvních povinností společnosti SNCM. Francie dále připomíná, že tato opatření by neumožnila odchod zaměstnanců, a náklady s nimi spojené by v případě jejich neexistence i nadále hradila společnost SNCM.
192.
V rozporu s argumentem společnosti CFF francouzské orgány upřesňují, že částka 38,5 milionu EUR neodpovídá provedení plánovaného snížení počtu zaměstnanců v rámci sociálního plánu z roku 2003, neboť toto snížení bylo již přes zpoždění provedeno. Nový sociální plán je tedy doplňkem prvních sociálních opatření z roku 2003.
5.2.3. Slučitelnost s pokyny
193.
Vzhledem k předcházejícímu se Francie domnívá, že výše podpory, kterou je nutno analyzovat, odpovídá částce 15,81 milionu EUR.
194.
V protikladu k tvrzením společnosti CFF se francouzské orgány domnívají, že s ohledem na bod 11 pokynů z roku 2004 sice první navýšení kapitálu umožnilo společnosti SNCM obnovit vlastní kapitál, ale společnost přesto nepřestala být podnikem v obtížích, protože cílem navýšení bylo udržet společnost v činnosti.
195.
Francie odmítá tvrzení společnosti CFF, podle nějž neměla podniku poskytnout nové finanční příspěvky vzhledem k tomu, že společnost SNCM mohla údajně požádat o bankovní úvěr. V tomto ohledu francouzské orgány upřesňují, že dne 24. srpna 2005 banky odmítly poskytnout společnosti SNCM nové finanční prostředky, a proto se tak jedinými možnostmi stala privatizace nebo likvidace podniku.
196.
Francie nesouhlasí s tvrzeními společností CFF a STIM o neúspěchu plánu restrukturalizace z roku 2002, který byl i přes určité zpoždění proveden a umožnil dosáhnout v roce 2005 stanovených cílů. Zhoršení hospodářské a finanční situace společnosti SNCM bylo způsobeno faktory nezávislými na podniku a údajně si vyžádalo prodloužení plánu oznámeného v roce 2002 a přijetí nových opatření.
197.
Francie se domnívá, že společnost SNCM má dobré vyhlídky na ozdravení a že opatření plánovaná novými akcionáři, a to zejména provedení sociálního plánu, ozdravení jednotlivých spojů a obnova některých plavidel, umožní obnovení životaschopnosti podniku. V tomto ohledu Francie poznamenává, že z důvodu příjmů z pověření veřejnou službou (přibližně [50-70] (60) % obratu společnosti SNCM), s ohledem na výraznou výši fixních nákladů a na potíže s přesunutím 6 lodí používaných na spoji Marseille-Korsika je pověření veřejnou službou zásadním prvkem strategie podniku a jeho životaschopnosti.
198.
Pokud jde o omezení podpory na nezbytné minimum, Francie se domnívá, že omezila náklady na restrukturalizaci na minimum nezbytné pro provedení restrukturalizace. V tomto ohledu francouzské orgány připomínají, že podnik sám dostatečně přispěl k plánu restrukturalizace ze svých vlastních zdrojů prodejem aktiv v hodnotě 30,2 milionu EUR, jak uznala sama Komise ve svém rozhodnutí z roku 2003. S ohledem na ostatní prodeje uskutečněné společností SNCM ve výši 12,2 milionu EUR dosahuje údajně celkový vlastní příspěvek podniku částky 42,38 milionu EUR. Francie se domnívá, že tato částka je výrazně vyšší než vlastní příspěvek nutný ke schválení podpory na restrukturalizaci, jejíž výše nakonec údajně činí 15,81 milionu EUR, jelikož ostatní opatření nepředstavují státní podporu.
5.2.4. Podmínky uložené rozhodnutím Komise z roku 2003 a případná nová protiplnění
199.
V rozporu s tvrzeními společností STIM a CFF francouzské orgány tvrdí, že dodržely všechny podmínky uložené rozhodnutím z roku 2003, které byly pro ně závazné až do konce roku 2006, a to zejména zachování flotily plavidel v počtu 11 lodí a uplatňování nižších cen než konkurence.
200.
Francie se také domnívá, že v rámci nového konečného rozhodnutí by úroveň protiplnění uložená společnosti SNCM měla být přizpůsobena, protože částka podpor na restrukturalizaci údajně nadále činí 15,81 milionu EUR místo 69,3 milionu EUR.
201.
V tomto ohledu Francie odmítá připomínky společnosti STIM ohledně možnosti, že by Komise uložila společnosti SNCM jako protiplnění prodej jejího podílu ve společnosti CMN. Francie odmítá tvrzení společnosti STIM, podle nějž definice strategických aktiv byla zpochybněna v pokynech z roku 2004 oproti pokynům z roku 1999.
202.
Pokud jde o opatření zmíněná společností CFF, jejichž cílem je omezit přítomnost společnosti SNCM na trhu, francouzské orgány připomínají, jak to ostatně učinila také Komise ve svém rozhodnutí z roku 2003 (bod 87), že dotčené trhy (Francie - Korsika a Francie - země Maghrebu) netrpí nadměrnou kapacitou a že nové uspořádání spojů na Korsiku jak v rámci, tak mimo rámec pověření veřejnou službou by ohrozilo životaschopnost podniku.
203.
Pokud jde o tvrzení společnosti CFF, podle nějž provádění výše popsaných opatření ve prospěch společnosti SNCM představuje vážné riziko, že z trhu spojení kontinentální Francie - Korsika zmizí její hlavní konkurent, to znamená společnost CFF, francouzské orgány uvádějí, že s ohledem na současné uspořádání tohoto trhu, na němž má dnes společnost CFF většinový podíl, závisí zachování konkurenční struktury na schválení plánu restrukturalizace společnosti SNCM a na její přítomnosti na předmětném trhu.
VI. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
6.1. EXISTENCE PODPORY VE SMYSLU ČL. 107 ODST. 1 SFEU
204.
V čl. 107 odst. 1 SFEU se stanoví, že „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak“.
205.
Označení vnitrostátního opatření za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU předpokládá splnění následujících kumulativních podmínek, a to: 1) dotčené opatření poskytuje selektivní hospodářské zvýhodnění; 2) toto zvýhodnění je financováno ze státních prostředků; 3) toto zvýhodnění narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž; a konečně 4) toto zvýhodnění ovlivňuje obchod mezi členskými státy (105).
206.
Komise konstatuje, že společnost SNCM obdržela státní prostředky v celkové výši 274,54 milionu EUR (106) prostřednictvím společnosti CGMF, kterou vlastní ze 100 % francouzský stát.
207.
Vzhledem k tomu, že společnost SNCM působí v oblasti námořní dopravy otevřené mezievropské hospodářské soutěži, může poskytnuté hospodářské zvýhodnění narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy.
208.
Okolnost, že trh kabotážní dopravy na středomořské ostrovy byl až do 1. ledna 1999 dočasně vyňat z uplatňování nařízení (EHS) č. 3577/92, neumožňuje předem vyloučit, že dotace vyplácené za kabotážní dopravu na ostrovy ve Středozemním moři v rámci pověření veřejnou službou nemohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit hospodářskou soutěž.
209.
V každém případě, i kdyby dotace poskytnuté na zajištění kabotážních spojů před 1. lednem 1999 obchod neovlivnily a hospodářskou soutěž nenarušily, situace se od tohoto dne změnila, protože podle nařízení (EHS) č. 3577/92 je kabotáž nyní otevřena pro všechny provozovatele Evropské unie. Je třeba zdůraznit, že společnost SNCM nevykonává pouze kabotážní přepravu, ale působí i na trhu mezinárodní námořní přepravy, který byl liberalizován nařízením Rady (EHS) č. 4055/86 (107).
210.
Komise se tak domnívá, že v tomto konkrétním případě jsou tři poslední kritéria čl. 107 odst. 1 SFEU uvedená v bodě 205 tohoto rozhodnutí splněna. V souladu s rozsudkem Tribunálu ze dne 11. září 2012 musí proto postupně u každého opatření přezkoumat, zda obsahuje selektivní hospodářské zvýhodnění.
6.1.1. Časový rámec analýzy
211.
V souladu s judikaturou Tribunálu (108) musí Komise po zrušení jednoho ze svých rozhodnutí založit svou novou analýzu výhradně na informacích, které měla k dispozici v době přijetí zrušeného rozhodnutí, to znamená v tomto konkrétním případě ke dni 8. července 2008.
212.
Události, ke kterým mohlo dojít po 8. červenci 2008, tak nesmí být zohledněny. Změny nebo vývoje na trhu či týkající se situace příjemce podpory musí být z analýzy vyloučeny. Stejně tak Komise nebere v úvahu období provádění plánu restrukturalizace po červenci roku 2008 (109).
213.
Komise není rovněž povinna provést znovu šetření případu a ani ho doplnit novými technickými znaleckými posudky (110). Zrušení určitého aktu, kterým končí správní řízení zahrnující několik fází, nezpůsobuje nezbytně zrušení celého řízení. Pokud se i přes skutečnost, že vyšetřovací opatření umožňují vyčerpávající analýzu slučitelnosti podpory, jeví, jak je tomu v tomto konkrétním případě, že analýza provedená Komisí není úplná, a způsobuje tak protiprávnost rozhodnutí, řízení směřující k nahrazení tohoto rozhodnutí může být znovu provedeno na základě již provedených vyšetřovacích opatření (111).
214.
Protože Komise musí založit svou novou analýzu výlučně na informacích, které měla k dispozici v červenci roku 2008, to znamená na informacích, ke kterým se francouzské orgány a společnost SNCM již vyjádřily, není nutno je znovu konzultovat (112). Konečně právo třetích zúčastněných stran uplatnit své připomínky bylo zajištěno zveřejněním rozhodnutí o zahájení řízení v Úředním věstníku (113) a žádné ustanovení nařízení Rady (ES) č. 659/1999 neukládá povinnost jim opět nabídnout tuto možnost, pokud je původní plán restrukturalizace během vyšetřování změněn (114).
215.
Toto rozhodnutí se tak v zásadě zakládá výlučně na informacích, které byly k dispozici ke dni 8. července 2008. Komise přesto podpůrně prokáže, že případné zohlednění informační zprávy francouzských orgánů ze dne 16. května 2013 u skutečností uvedených před dnem 8. července 2008 a zohlednění informací poskytnutých společností SNCM dne 27. srpna 2013 nejsou takové povahy, aby dokázala změnit její závěry.
6.1.2. Postoupení společnosti SNCM za zápornou prodejní cenu ve výši 158 milionů EUR
216.
Komise musí v tomto konkrétním případě přezkoumat, zda kapitálový vklad státu ve výši 158 milionů EUR poskytnutý před postoupením společnosti SNCM soukromým nabyvatelům, to znamená v konečném důsledku „záporná prodejní cena“ podniku ve stejné výši, je prosta prvků státní podpory.
217.
Otevřené, transparentní a nediskriminační veřejné výběrové řízení, na jehož základě stát prodává podnik poté, co došlo k navýšení kapitálu (v částce přesahující prodejní cenu), nevylučuje nutně přítomnost podpory ve prospěch jak privatizovaného podniku, tak jeho kupce (115).
218.
Za účelem ověření, zda podnik nezískal navýšením kapitálu státem hospodářské zvýhodnění, používá Komise v zásadě kritérium „soukromého investora v tržním hospodářství“ (dále jen „kritérium soukromého investora“) za podmínky, že příjemce není povinen vrátit jiné státní podpory a že lze tento vklad z hlediska tohoto kritéria analyzovat. Kritérium soukromého investora vychází ze zásady rovného zacházení s veřejným a soukromým sektorem podle článku 345 SFEU. Podle této zásady nelze kapitál poskytnutý, ať již přímo či nepřímo, státem podniku za okolností, které odpovídají obvyklým tržním podmínkám, považovat za státní podporu (116).
219.
Za tímto účelem může Komise zejména posoudit, zda se dodavatel zdrojů choval jako soukromý investor uplatňující globální nebo odvětvovou strukturální politiku a zda se řídil dlouhodobými výhledy na návratnost investovaného kapitálu. Platnost tohoto přístupu uznal soudce Evropské unie v rámci několika věcí (117).
220.
Podle ustálené judikatury představuje kapitálový vklad poskytnutý veřejným investorem bez jakékoliv, i dlouhodobého, výhledu na zisk státní podporu (118).
221.
Soudce Evropské unie rovněž stanovil, že soukromý investor uplatňující globální nebo odvětvovou strukturální politiku a řídící se dlouhodobými výhledy na výnosnost by si nemohl rozumně dovolit, aby po letech neustálých ztrát přistoupil ke kapitálovému vkladu, který se z ekonomického hlediska jeví jako nákladnější než likvidace aktiv, a je k tomu spojen s prodejem podniku, čímž přichází o veškerou naději na zisk, a to i z dlouhodobého hlediska (119).
222.
Přesněji řečeno, Soudní dvůr ve svém rozsudku „Gröditzer“ rozhodl, že k určení, zda privatizace podniku za zápornou prodejní cenu obsahuje prvky státní podpory, „je nutno posoudit, zda by za podobných okolností přistoupil soukromý investor co do velikosti srovnatelný s orgány spravujícími státní sektor ke stejně významnému vkladu kapitálu v rámci prodeje uvedeného podniku nebo zda by se rozhodl pro jeho likvidaci“ (120).
223.
S ohledem na výše uvedené a za účelem určení povahy podpory dotčeného opatření musí Komise „vyhodnotit, zda státem zvolené řešení je nepodmíněně a vzhledem k ostatním řešením, včetně řešení nezasáhnout, řešením nejlevnějším, což by v takovém případě vedlo k závěru, že stát jednal jako soukromý investor“ (121).
224.
Jinými slovy, Komise musí ověřit, zda rozhodnutí přistoupit k tak významnému kapitálovému vkladu je skutečně méně nákladným řešením než likvidace.
6.1.2.1. Posouzení nákladů likvidace
a) Zohlednění vyplacení dodatečného odstupného za propuštění
225.
Při vyčíslení nákladů likvidace pro akcionáře se francouzské orgány domnívají, že se velké skupiny podniků nemohou v současné době při zavírání závodů a rušení dceřiných společností nezajímat o sociální důsledky způsobené takovým zavřením nebo zrušením. Proto nejčastěji přistupují k sociálním plánům, které mohou zahrnovat opatření na přeškolení zaměstnanců, pomoc při hledání zaměstnání, odstupné při výpovědích či akce v oblasti místního hospodářství, což jde často nad rámec stanovený zákonem a kolektivními smlouvami.
226.
V těchto souvislostech francouzské orgány vycházejí na základě sociálního plánu z roku 2005, jež sám vychází ze sociálního plánu z roku 2002, z rozpětí od [90 000 až 100 000] (60) do [120 000 až 130 000] (60) EUR na zaměstnance, což představuje celkovou částku ve výši od [200 až 210] (60) milionů EUR do [250 až 260] (60) milionů EUR. Francouzské orgány upřesňují, že spodní hranice výše uvedeného rozpětí zohledňuje skutečnost, že náklady referenčního sociálního plánu jsou navýšeny z důvodu velkého podílu zaměstnanců blížících se důchodovému věku, jejichž odchod probíhá za mimořádně výhodných podmínek. Zohledněna je také skutečnost, že okolnosti likvidace společnosti a propouštění všech zaměstnanců nelze srovnávat s okolnostmi přizpůsobení počtu zaměstnanců, které umožňují pokračovat v činnosti, jak tomu je v případě referenčního sociálního plánu.
227.
Francouzské orgány se také domnívají, že i při uplatnění kritérií analýzy stanovených Tribunálem v jeho rozsudku ze dne 15. září 2012 neobsahovalo postoupení kontroly nad společností SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR prvky státní podpory. Domnívají se totiž, že Komise má k dispozici všechny nutné podklady, aby mohla odpovědět na kritiku Tribunálu.
228.
Komise v tomto konkrétním případě tuto analýzu nesdílí.
229.
Podle rozsudku Tribunálu (122) může vyplacení dodatečného odstupného za propuštění podle okolností konkrétního případu v zásadě představovat vhodný a oprávněný postup s cílem podpořit klidný sociální dialog a zachovat dobrou pověst značky společnosti nebo skupiny společností. Na základě zásady o rovném zacházení se soukromým a veřejným sektorem je členským státům umožněno v případě likvidace veřejného podniku poskytnout dodatečné odstupné, i když jejich povinnosti a priori nemohou přesahovat striktní zákonné a smluvní minimum. Tribunál ale upřesňuje, že „(…) převzetí těchto dodatečných nákladů vzhledem k oprávněným důvodům nemůže sledovat výhradně sociální nebo dokonce politické cíle, neboť pak by nemohly být splněny podmínky testu soukromého investora (…). Neodpovídají-li náklady jdoucí nad rámec zákonných a smluvních povinností, byť posuzovány v dlouhodobém horizontu, jakékoli ekonomické logice, musí být považovány za státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES“ (123).
230.
Pokud jde o argument dobré pověsti státu, který zdůrazňují francouzské orgány, Tribunál se domnívá, že „(…) ochrana pověsti členského státu jakožto globálního investora v tržním hospodářství nemůže bez výjimečných okolností a obzvláště přesvědčivého odůvodnění představovat dostatečný důvod pro prokázání ekonomické logiky převzetí dodatečných nákladů, jako je dodatečné odstupné, nahlížené v dlouhodobém horizontu“ (124). Avšak podobné výjimečné okolnosti v tomto konkrétním případě neexistují.
231.
Komise shledává, že francouzské orgány neurčily po zahájení řízení hospodářské činnosti francouzského státu, a to zejména na zeměpisné a sektorové úrovni, vůči nimž je nutno posuzovat dlouhodobou ekonomickou logiku předmětných opatření, ačkoli ve svém dopise ze dne 16. května 2013 nakonec uvedly, že chování státu je nutno srovnávat s chováním diverzifikované holdingové společnosti, která se snaží maximalizovat své zisky a chránit dobrou pověst své značky jakožto globálního podnikatele, a to zejména v oblasti řízení svých zaměstnanců.
232.
Pokud jde o dobrou pověst značky CGMF, Komise zaznamenává, že tato společnost nevlastní v oblasti námořní dopravy kromě společnosti SNCM žádný jiný majetek. Tento argument se jí proto nemůže týkat.
233.
Pokud jde o dobrou pověst státu jakožto akcionáře, francouzské orgány uvedly zvýšené riziko sociálních konfliktů v podnicích kontrolovaných státem, a to nejenom v oblastech, které jsou zeměpisně blízké oblastem, ve kterých vykonává svou činnost společnost SNCM, ale také bez ohledu na hospodářské odvětví, a zejména pak v odvětví dopravy. Komise na jedné straně poznamenává, že francouzské orgány neprokázaly skutečnou existenci uvedeného rizika šíření nákazy na všechny veřejné podniky, a na druhé straně se domnívá, že tyto orgány rovněž neprokázaly, že vyplacení dotčených dodatečných odstupných údajně umožnilo zabránit novým stávkám. Komise dále zastává názor, že výlučně sociální odůvodnění převzetí uvedených dodatečných odstupných státem nestačí, aby se dala vyloučit přítomnost státní podpory.
234.
Komise se také domnívá, že francouzské orgány nepředložily dostatečně objektivní a ověřitelné podklady, které by umožnily prokázat, že by vyplácení dodatečného odstupného za propuštění bylo za podobných okolností ustáleným postupem soukromých podnikatelů ve stejném odvětví. Komise zjišťuje, že pouhý odkaz na omezený počet sociálních plánů nestačí k prokázání existence dostatečně ustáleného postupu v případech srovnatelných s tímto konkrétním případem, že sociální plány, které francouzské orgány uvádějí, se týkají plánů restrukturalizace a nikoliv plánů likvidace a že značný počet z nich se týká odvětví, která nemají a priori nic společného s dopravní infrastrukturou, jako je odvětví kosmetiky (Yves Saint-Laurent Haute couture), zemědělsko-potravinářské odvětví (Danone) či odvětví elektroniky (Hewlett Packard). Kromě toho tabulka se seznamem sociálních plánů vypracovaná francouzskými orgány v jejich zprávě ze dne 16. května 2013 uvádí šest plánů, ke kterým došlo až po privatizaci společnosti SNCM, a které proto nelze zohlednit v rámci odůvodnění převzetí dodatečného odstupného za propuštění.
235.
Společnost SNCM předložila ve zprávě ze dne 27. srpna 2013 nový seznam pěti sociálních plánů. Komise soudí, že tento seznam neumožňuje prokázat, že by vyplácení dodatečného odstupného za propuštění bylo za podobných okolností ustáleným postupem soukromých podnikatelů ve stejném odvětví. Komise nejprve zjišťuje, že se dva z uvedených pěti plánů týkají společnosti SNCM, z nichž jeden je předmětem tohoto rozhodnutí. Tyto dva plány proto nemohou sloužit jako objektivní srovnávací podklad ze dvou důvodů: na jedné straně se společnost SNCM nemůže odvolávat na své vlastní předchozí postupy v této oblasti, aby dostatečným způsobem odůvodnila ustálenou povahu tohoto postupu, a na druhé straně sociální plán z roku 2002 odpovídá období, ve kterém byla společnost SNCM stále veřejným podnikem, zatímco Tribunál stanovil jako kritérium srovnání soukromé podniky stejného odvětví. V tomto ohledu Komise poznamenává, že sociální plán přístavu v Marseille nelze přijmout, protože v roce 2004 byl tento přístav veřejnoprávní organizací a nikoliv soukromým podnikem. Pokud jde o dva poslední uváděné plány, tj. plány společností Air Lib a Eurostar, Komise zjišťuje, že se jedná o plány restrukturalizace a nikoliv o plány likvidace. Komise na okraj zaznamenává, že průměrná výše dodatečného odstupného je u těchto dvou plánů o více než polovinu nižší než průměrná výše dodatečného odstupného u společnosti SNCM.
236.
Komise dále zjišťuje, že francouzské orgány neprokázaly, že by francouzský stát byl při svém jednání, tzn. zabráněním dalšího zhoršení sociálních vztahů v podniku, veden přiměřeně pravděpodobným výhledem na nepřímý materiální zisk, byť v dlouhodobém horizontu, protože právě v případě likvidace by podnik přestal existovat. Pokud jde o předpoklad rozsáhlejšího příznivého dopadu u zaměstnanců jiných veřejných podniků, není dostatečné prokázán. Uvedené platí o to více, že poskytnutí velmi vysokého odstupného zaměstnancům jedné společnosti, i kdyby k němu mělo dojít v rámci uvažování globálního investora, které zmiňují francouzské orgány, může ztížit případné restrukturalizace jiných společností stejného investora. Francouzské orgány kromě toho nevyčíslily výraznou míru případných sociálních nákladů, které uvádějí jako odůvodnění vyplacení dodatečného odstupného za propuštění.
237.
Francouzské orgány rovněž uvedly, že ve srovnání s postoupením společnosti SNCM za zápornou cenu by bylo likvidační řízení delší a mohlo by pro stát jakožto akcionáře představovat větší riziko. Komise zaznamenává, že francouzské orgány nepředložily žádný důkaz existence tohoto rizika a nevysvětlily, proč by soukromý akcionář bral ohled na dobu trvání likvidačního řízení. Věc Frucona Košice (125), kterou zmiňují francouzské orgány, není v tomto konkrétním případě relevantní, protože se jedná o test soukromého věřitele. Doba trvání likvidačního řízení je relevantní pro analýzu, zda stát v postavení věřitele společnosti Frucona Košice maximalizoval uhrazení svých pohledávek tím, že souhlasil s částečnou, leč okamžitou splátkou, nebo zda měl počkat na výsledek likvidace podniku. Tento konkrétní případ je odlišný, protože se stát nachází v postavení akcionáře společnosti SNCM a nikoliv v postavení soukromého věřitele. Stát by nemohl získat zpět svůj vklad, protože v případě likvidace společnosti SNCM by aktiva nestačila na pokrytí pasiv. Uvádět dobu trvání likvidačního řízení proto není v tomto konkrétním případě relevantní.
238.
Francouzské orgány proto neprokázaly, že převzetí nákladů na toto dodatečné odstupné státem jednajícím ve scénáři likvidace jako soukromý investor bylo oprávněné.
239.
V této fázi analýzy musí Komise nyní stanovit likvidační hodnotu společnosti SNCM bez dodatečného odstupného za propuštění.
b) Likvidační hodnota společnosti SNCM
240.
Podle metody nově posouzeného čistého aktiva je nedostatečnost aktiv shledána v případě, kdy ekonomická hodnota skutečných aktiv (obvykle přesahující čistou účetní hodnotu) nepokrývá ekonomickou hodnotu skutečných dluhů.
241.
Za účelem zjištění nedostatečnosti aktiv v tomto konkrétním případě Komise ověřila za pomoci svého odborného znalce (126), jak je vysvětleno dále, že ke dni 30. září 2005 nebyla hodnota aktiv společnosti SNCM dostatečná, aby mohlo dojít k vyrovnání s přednostními a nepřednostními věřiteli.
242.
Komise se domnívá, že metoda zhodnocení čistých aktiv je metodou běžně používanou k vyhodnocení společností v odvětví námořní dopravy. Dále soudí, že tato metoda je mimořádně vhodná pro posouzení situace společnosti SNCM, protože jejímu hlavnímu akcionáři nezbývá jako alternativní řešení k postoupení společnosti než její likvidace.
243.
Pokud jde o další metody vyhodnocení, a to zejména o metodu aktualizovaných volných provozních peněžních toků, Komise se domnívá, že se pro tento konkrétní případ nehodí, protože předpokládá pokračování činnosti společnosti, což by nebyl při uvažovaném předpokladu likvidace případ společnosti SNCM.
244.
Komise bere za referenční datum pro posouzení hodnoty společnosti SNCM den 30. září 2005 vzhledem k tomu, že jde o den, kdy bylo skutečně rozhodnuto, zda bude přijata nabídka převzetí nebo zda dojde k likvidaci společnosti, přičemž o výběru společnosti BCP bylo rozhodnuto dne 27. září 2005.
i) Hodnota aktiv společnosti SNCM
245.
Komise především zjišťuje, že akcionář společnosti SNCM provedl ve spolupráci s kanceláří Ernst & Young vyčíslení nákladů na likvidaci podniku (výše uvedená zpráva CGNF) ke dni 30. září 2005, kterou znalecky posoudila společnost Oddo Corporate Finance a kabinet Paul Hastings. Komise připomíná, že výše uvedená zpráva Oddo-Hastings ocenila aktiva společnosti SNCM na 190,3 milionu EUR.
246.
Pokud jde o ocenění flotily plavidel v přímém vlastnictví (127), byla hrubá prodejní hodnota plavidel společnosti SNCM ohodnocena specializovaným makléřem BRS na 224 milionů EUR ke dni 30. září 2005, zatímco zpráva Oddo ocenila flotilu společnosti SNCM na 150,7 milionu EUR po diskontu (128), provizi za zprostředkování (129) a nákladech spojených s právním rizikem (130).
Tabulka 3
Scénáře vyhodnocení aktiv společnosti SNCM ke dni 30. září 2005
Hodnota aktiva
zpráva Oddo
v milionech EUR
Hodnota aktiva
znalec Komise
v milionech EUR
Nehmotný investiční majetek
-
-
Hmotný investiční majetek
Přímo vlastněná plavidla
150,7
151,7
Budovy
(131)
11,2
11,2
Finanční majetek
(132)
32,7
38,3
Dlouhodobá aktiva
194,6
201,2
Zásoby
-
-
Poskytnuté zálohy
-
-
Pohledávky u zákazníků
0,8
0,8
Ostatní pohledávky
(133)
9,4
9,4
Čistá finanční disponibilita
-14,5
-
Přechodné účty
-
-
Ostatní aktiva
-4,3
10,20
Aktiva celkem
190,3
211,4
Zdroje:
zpráva Oddo-Hastings, zpráva odborného znalce Komise.
247.
Na základě výše uvedené tabulky Komise shledává, že rozhodujícím prvkem zhodnocení aktiv podniku je jeho flotila plavidel. V tomto ohledu znalec Komise po provedení, v rámci možností, srovnávací analýzy usoudil, že diskont uplatněný na hrubou prodejní hodnotu plavidel a náklady spojené s právním rizikem jsou v logickém souladu. Na tomto základě dospěl k závěru, že nemá argumenty, aby odmítl ocenění hodnoty flotily plavidel, které vypracoval francouzský stát.
248.
Pokud jde o diskont, Komise se domnívá, že jeho míra odpovídá míře diskontů zaznamenané při prodeji lodí v rámci soudní likvidace. Podle znalce Komise státní belgická společnost Régie des Transports Maritimes, která provozuje spoj Ostende-Ramsgate, prodala v roce 1997 dva trajekty s diskontem odhadovaným na 35 % a 45 %. Společnost Festival Cruises nedávno prodala tři výletní lodě s průměrným diskontem 20 %. Diskonty zaznamenané v podobných případech odpovídají řádově diskontům uplatněným francouzskými orgány v tomto konkrétním případě.
249.
Pokud jde o právní rizika a vzhledem k tomu, že na trhu neproběhla žádná srovnatelná transakce, se Komise domnívá, že argumenty odůvodňující uplatnění právního rizika jsou v logickém souladu s omezením trhu v případě určitého typu plavidel projektovaných pro specifické využití.
250.
Komise poznamenává, že její nezávislý odborník zvýšil ocenění finančního majetku, a to zejména podílů společnosti SNCM ve společnosti CMN (z 21,8 milionu EUR na 28 milionů EUR). V tomto ohledu a vzhledem k nabídce koupě tohoto podílu společností Stef-TFE za 35,2 milionu EUR, která byla předána Komisi v rámci tohoto šetření, se Komise domnívá, že ocenění podílu společnosti SNCM ve společnosti CMN na částku 28 milionů EUR je v podmínkách likvidace společnosti přiměřené.
251.
Znalec Komise neměl zvláštní výhrady, pokud jde o ohodnocení ostatních položek aktiv. Nepřijal ale jako aktivum položku „čistá finanční disponibilita“, protože vykazuje schodek. Komise se domnívá, že tato položka má být přeřazena do pasiv společnosti SNCM.
252.
S ohledem na provedené úpravy oceňuje Komise aktiva společnosti SNCM ke dni 30. září 2005 na 211,4 milionu EUR.
ii) Ocenění pasiv společnosti SNCM
253.
Komise shledává, že francouzské orgány vyčíslily částku související s přednostními pohledávkami na 153,8 milionu EUR a na 170,9 milionu EUR částku související s nepřednostními pohledávkami (mimo dodatečného odstupného za propuštění).
254.
Pokud jde o sociální pasiva, francouzské orgány odhadují náklady na sociální plán v rámci kolektivní dohody na [70 až 80] (60) milionů EUR. Náklady související se sociálním plánem v rámci kolektivní dohody byly stanoveny na individuálním základě při zohlednění druhu pracovní smlouvy (na dobu neurčitou a určitou), statutu a uplatňovaných kolektivních smluv (plavební personál, pozemský personál a vedení), odpracované doby, zařazení a výdělku každého zaměstnance. Tato částka zahrnuje odškodnění za výpovědní lhůtu ([20 až 30] (60) milionů EUR), uhrazení nároku na placenou dovolenou za dobu výpovědní lhůty ([0 až 10] (60) milionů EUR), smluvní odškodnění za propuštění ([30 až 40] (60) milionů EUR) a příspěvek Delalande ([0 až 10] milionů EUR) (134).
255.
Náklady sociálního plánu nad rámec kolektivní dohody odhadují francouzské orgány na [30 až 40]* milionů EUR. Tento sociální plán zahrnuje všechna průvodní opatření prováděná v rámci zákonných a předpisových povinností společnosti SNCM v případě propouštění (135) a nepřímé náklady spojené se sociálním plánem v rámci kolektivní dohody (136).
256.
Náklady spojené s vypovězením nejdůležitějších smluv o provozu se týkají hlavně uplatnění bankovní kauce ve výši 7,4 milionu EUR, kterou společnost SNCM dala jako záruku řádného plnění závazků vyplývajících z pověření veřejnou službou, k níž je nutné připočíst penále stanovené dotčenou úmluvou pro případ, že by pověřený subjekt nedostál svým závazkům, a které se rovná 2 % referenčního finančního vyrovnání za rok 2005 ve výši 63 milionů EUR, to znamená přibližně 1,2 milionu EUR.
257.
Pokud jde o čisté pasivum spojené s postoupením plavidel provozovaných v rámci leasingu (137), francouzské orgány zdůrazňují, že na základě několika předpokladů (138) je čistý výtěžek z prodeje po diskontu, provizi za zprostředkování a odečtení finančních nákladů za převod oceněn specializovaným makléřem BRS ke dni 30. září 2005 na 144,8 milionu EUR. Při zohlednění úspor na daních a bankovním zadlužení ve výši 193,5 milionu EUR zůstává zůstatek bankovního zadlužení kvůli plavidlům provozovaným v rámci leasingu, který je nutno splatit, ve výši 48,7 milionu EUR.
Tabulka 4
Scénáře ocenění pasiv společnosti SNCM ke dni 30. září 2005
Hodnota pasiva
zpráva Oddo
v milionech EUR
Hodnota pasiva
znalec Komise
v milionech EUR
Přednostní závazky, z nichž
sociální a daňové závazky
[20-30]*
[20-30]*
Finanční závazky ručené aktivy
(139)
15,9
15,9
Náklady na sociální plán v rámci kolektivní smlouvy
[70-80]*
[70-80]*
Náklady na připojištění důchodců
(140)
10,2
10,2
Náklady na likvidační řízení
4,7
4,7
Provozní ztráty z odstavení lodí
(141)
26,5
26,5
Vyrovnání s přednostními věřiteli
153,8
153,8
Závazky s preferenčním právem vymáhání
(142)
69,7
84,2
Náklady sociálního plánu nad rámec kolektivní smlouvy
[30-40]*
[30-40]*
Náklady spojené s vypovězením nejdůležitějších smluv o provozu
[10-20]*
[10-20]*
Dodatečné náklady spojené s postoupením plavidel provozovaných v rámci leasingu
48,7
48,7
Vyrovnání s nepřednostními věřiteli
170,9
181,1
Zdroje:
zpráva Oddo-Hastings, zpráva odborného znalce Komise.
258.
Komise zaznamenává, že sociální pasivum je hlavním prvkem pasiva společnosti SNCM. Pokud jde o náklady na sociální plán v rámci kolektivní smlouvy, znalec Komise ověřil výpočtový vzorec pro všechny součásti plánu na základě namátkové kontroly a neshledal ani neobvyklosti, ani chyby. S ohledem na toto ověření Komise považuje částku [70 až 80] (60) milionů EUR, kterou francouzské orgány uvedly pro sociální plán v rámci kolektivní smlouvy, za přiměřenou.
259.
Pokud jde o ztráty způsobené odstavením plavidel, Komise se domnívá, že odhad je opatrný s ohledem na právní předpisy, a to zejména na články L 622-10 obchodního zákoníku a 119-2 nařízení č. 85-1388 ze dne 27. prosince 1985, podle nichž by příslušný obchodní soud mohl společnosti SNCM přikázat, aby pokračovala ve své činnosti další dva měsíce s možností prodloužení na základě žádosti vnitrostátních orgánů a z důvodu svých závazků při zajišťování veřejné služby.
260.
Znalec Komice neměl zvláštní výhrady, pokud jde o závazky s preferenčním právem vymáhání. Upravil ale částku 69,7 milionu EUR o částku 14,5 milionu EUR, která vznikla přepracováním položky aktiv „čistá finanční disponibilita“. Komise se domnívá, že toto přepracování je v souladu se změnami ohodnocení aktiv společnosti SNCM.
261.
Pokud jde o náklady na sociální plán mimo rámec kolektivní smlouvy (kromě dodatečného odstupného za propuštění), znalec Komise se domnívá, že vyčíslení nákladů na právní spory by mělo být sníženo na [0 až 5] (60) milionů EUR místo částky [0 až 10] (60) milionů EUR uváděné francouzskými orgány. Ohledně tohoto bodu se Komise domnívá, že odborové organizace by sice jistě požádaly o překvalifikování smluv na dobu určitou na smlouvy na dobu neurčitou (143), ale že do vyčíslení by měli být zahrnuti pouze ti zaměstnanci se smlouvou na dobu určitou, u nichž se tento postup dá předpokládat téměř s jistotou (což představuje 150 pracovníků se smlouvou na dobu určitou). Vezme-li se v úvahu hrubá měsíční mzda ve výši [2 000 až 2 500] (60) EUR s odstupným odpovídajícím devítiměsíčnímu platu u prvních [100 až 120] (60) pracovníků s pracovní smlouvou na dobu určitou a šestiměsíčnímu platu u [50 až 70] (60) dalších, vychází celková částka ve výši [0 až 10] (60) milionů EUR.
262.
Pokud jde o čisté pasivum spojené s postoupením plavidel provozovaných v rámci leasingu, Komise se domnívá, že předpoklady, na nichž je postaven výpočet, jsou oprávněné, a to zejména kvůli smluvnímu formalismu sdružení ekonomického zájmu GIE, které omezuje možnosti nahrazení společnosti SNCM třetí stranou a podmiňuje daňové úlevy provozováním plavidel pod francouzskou vlajkou. Je také oprávněné, že právní riziko neplatí pro plavidla provozovaná v rámci leasingu, protože tato plavidla jsou prodávána bankami, které úvěrují GIE. V těchto souvislostech se Komise domnívá, že je oprávněné zohlednit finanční náklady převodu vzniklé mezi 30. zářím 2005 a dnem skutečného prodeje.
263.
Vzhledem k výše uvedenému se Komise domnívá, že ke dni 30. září 2005 přednostní pasiva společnosti SNCM činila 153,8 milionu EUR a nepřednostní pasiva společnosti SNCM činila 181,1 milionu EUR.
iii) Zjištění nedostatečnosti aktiv
264.
Vzhledem k výše uvedenému se Komise domnívá, že ke dni 30. září 2005 nebyla hodnota aktiv společnosti SNCM (to znamená 211,4 milionu EUR) dostatečná, aby mohlo dojít k vyrovnání s přednostními věřiteli (153,8 milionu EUR) a nepřednostními věřiteli (181,1 milionu EUR), což představuje celkovou částku ve výši 334,9 milionu EUR. Nedostatečnost aktiv proto dosahuje částky ve výši přibližně 123,5 milionu EUR.
c) Zohlednění řízení o vyrovnání pasiv
265.
Komise rovněž posoudila argument francouzských orgánů a společnosti SNCM, podle nějž by stát jakožto majoritní akcionář mohl být vyzván k vyrovnání pasiv v případě likvidace podniku. Jedna ze zúčastněných stran, a to společnost CFF, napadla použitelnost vnitrostátní judikatury zmiňované francouzskými orgány na tento konkrétní případ. Společnost CFF se domnívá, že v případě judikatury odvolacího soudu ve městě Rouen ve věci Aspocom Group Oyj soudce odsoudil finskou mateřskou společnost k uhrazení odstupného zaměstnancům její francouzské dceřiné společnosti, protože toto odstupné, které nebylo nakonec vyplaceno, stanovil sociální plán na základě podnikové smlouvy schválené mateřskou společností.
266.
Francouzské orgány odhadují, že celkové skutečné náklady, které by musel nést stát jakožto akcionář prostřednictvím společnosti CGMF, by k 30. září 2005 dosáhly výše 312,1 milionu až 361 milionů EUR. Podle stejných orgánů zohledňuje tento odhad zejména riziko, že by francouzský stát mohl být vyzván k „vyrovnání pasiv“, pokud by ho soud musel považovat za skutečného manažera společnosti SNCM, a riziko odsouzení státu k platbě dodatečného odstupného za propuštění propuštěným zaměstnancům. Francouzské orgány mají za to, že zmíněná rizika je nutno zahrnout do výpočtu skutečných nákladů případné likvidace společnosti SNCM.
267.
Vyvstává proto otázka vyhodnocení všech skutečných nákladů, které by pravděpodobně musela uhradit Francie jakožto akcionář v případě soudní likvidace společnosti SNCM, aby bylo možno rozhodnout, zda by informovaný soukromý akcionář dal vzhledem k riziku odsouzení k uhrazení zmíněných nákladů a s ohledem na jejich rozsah raději přednost okamžitému prodeji své dceřiné společnosti za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, než aby toto riziko podstoupil.
268.
Ve francouzském právu má správce konkurzní podstaty společnosti v likvidaci možnost podat žalobu ve věci odpovědnosti proti bývalému vedení společnosti, tzv. „žalobu na vyrovnání pasiv“, v rámci plánu záchrany společnosti, nuceného vyrovnání nebo konkurzního řízení (144).
269.
Podání žaloby na vyrovnání pasív vůči bývalým vedoucím manažerům společnosti v konkurzním řízení je odůvodněno nutností obnovit majetek společnosti, což je jedním z úkolů správce konkurzní podstaty.
270.
Francouzské orgány zastávaly v řadě dopisů Komisi názor, že předpoklad odsouzení státu vnitrostátním soudcem k vyrovnání pasiv podniku, který řídí, je nejpravděpodobnějším scénářem a že tento předpoklad je nutno zahrnout do výpočtu skutečných nákladů v případě likvidace společnosti SNCM.
271.
Společnost SNCM zaslala v písemných materiálech ze dne 28. února 2008 zprávu právní kanceláře Baker & McKenzie, která vyhodnocovala právní důsledky řízení o vyrovnání pasiv vedenému proti francouzskému státu. Zpráva dochází k závěru, že obchodní soud pověřený touto věcí by s velkou pravděpodobností rozhodl v tomto bodě o odpovědnosti státu a odsoudil by ho k uhrazení všech sociálních závazků společnosti SNCM.
272.
Příslušné právní předpisy stanoví, že sociální závazky společnosti v likvidaci mohou být uloženy k uhrazení bývalým skutečným nebo zákonným vedoucím s výhradou kumulativního splnění čtyř podmínek.
i) Uznání státu za skutečného nebo zákonného vedoucího podniku v konkurzním řízení
273.
Zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie, kterou předala společnost SNCM, poskytla Komisi analýzu, jež dospívá k závěru, že […] (60). Výše uvedená znalecká zpráva se snaží v souladu s příslušnou judikaturou (145) prokázat, že stát opakovaně […] (60). Podle stejné zprávy stát údajně přijal […] (60) rozhodnutí. Dále se zdá, že vedoucí orgány […] (60) podnik. Stát také údajně […] (60).
274.
Komise shledává, že francouzské orgány ve svých písemných materiálech ze dne 28. března 2008 nevznesly výhrady […] (60). V dopise ze dne 20. listopadu 2006 francouzské orgány samy uvádějí, že soudce […] (60) podnik.
275.
Komise nicméně zastává názor, že prohlášení francouzských orgánů ze dne 20. listopadu 2006 učiněné v rámci řízení o státních podporách nemůže samo o sobě stačit k právní jistotě, že by soudce považoval vnitrostátní orgány za skutečný řídící orgán podniku přijímajícího předmětná opatření, a zejména ke stanovení míry pravděpodobnosti této možnosti.
276.
Zejména pokud jde o kontroverzní rozhodnutí, není zdaleka prokázáno, že se konečné rozhodnutí státu výrazně vzdaluje od praxe státu při správě jeho účastí. Sama zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie připomíná existenci opakující se polemiky o míře žádoucího zasahování státu do správy jeho účastí a zmiňuje velmi rozsáhlou úlohu obecně hranou […] (60).
277.
Avšak příklady vnitrostátní judikatury uváděné francouzským státem a společností SNCM se takovéto situace přímo netýkají. Hlavní použité případy se týkají územní samosprávy a rozsudek ve věci BRGM ze dne 6. února 2001 se týká obchodního a průmyslového veřejnoprávního subjektu.
278.
V každém případě není zdaleka prokázáno, že by stát jednající jako veřejná moc byl považován za skutečný řídící orgán.
ii) Existence jedné nebo více chyb v řízení podniku francouzským státem jakožto skutečným řídícím orgánem společnosti v konkurzním řízení
279.
V tomto konkrétním případě Komise zjišťuje, že zpráva znalce společnosti SNCM uvádí na základě nevyčerpávajícího seznamu faktických podkladů řadu prvků, aby prokázala, že se stát […] (60) dopustil chyb v řízení.
280.
Zejména se uvádí, že se francouzský stát údajně dopustil chyb v investicích […] (60) spojených se společností SNCM. Stát se údajně také dopustil mnoha chyb při řízení v oblasti rozsahu […] (60) společnosti SNCM.
281.
V dopise ze dne 30. dubna 2007 francouzské orgány označily riziko odsouzení státu za jeho odpovědnost za velmi vysoké vzhledem ke kritériím posuzování chyb v řízení ve smyslu článku L. 651-2 obchodního zákoníku.
282.
Komise se opět domnívá, že toto prohlášení ze dne 30. dubna 2007 učiněné v rámci řízení o státních podporách nemůže samo o sobě stačit k právní jistotě, že by soudce usoudil, že se vnitrostátní orgány dopustily uvedených chyb, a zejména ke stanovení míry pravděpodobnosti této možnosti. Je tomu tak tím spíše, že francouzské orgány popírají samu existenci chyb v řízení, které jsou přesto nutné k vyvolání řízení o vyrovnání pasiv.
283.
Ze zásadnějšího hlediska lze konstatovat, že se jak společnost SNCM, tak francouzské orgány ve velké míře odvolávají na velmi stará rozhodnutí v oblasti řízení. Zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie se tak zaměřuje na […] (60), ke kterým došlo v roce 2000. Neváhá se odvolávat na zprávy Účetního dvora za účetní období 1993-1999. K hlavním uváděným chybám v řízení tak údajně došlo uprostřed devadesátých let minulého století. Avšak věřitelé společnosti SNCM byli o tomto způsobu řízení v okamžiku, kdy společnosti poskytovali úvěr, informováni. Přijímali tak implicitně riziko spojené s tímto druhem řízení společnosti. Nic nenaznačuje, že by stát mohl být za podobné situace volán účinně k odpovědnosti z důvodu vyrovnání pasiv.
284.
Tyto údajné chyby v řízení lze navíc údajně vysvětlit politickými rozhodnutími orgány veřejné moci a nic opět nenaznačuje, že lze tato politická rozhodnutí označit za chyby v řízení ve smyslu judikatury v oblasti vyrovnání pasiv.
285.
Zpráva právní kanceláře Baker & McKenzie není dostatečně důvěryhodná, a to zejména když se domnívá, že situace společnosti SNCM je údajně přičitatelná chybám v externí komunikaci, kterých se dopustil francouzský stát při informování o situaci společnosti SNCM. Z této zprávy ve skutečnosti pouze vyplývá, že se francouzský stát zmínil o situaci, která již byla obecně známá. Chování francouzského státu se proto nepodobá chybě v řízení.
iii) Zjištění nedostatečnosti aktiv
286.
V tomto konkrétním případě Komise shledává, že zpráva kabinetu Oddo-Hastings zjišťuje nedostatečnost aktiv ve výši 134,4 milionu EUR ke dni 30. září 2005, vypočítanou jako rozdíl mezi na jedné straně hodnotou aktiv společnosti SNCM (190,3 milionu EUR) a na druhé straně hodnotou pasiv podniku (přednostní závazky oceněné na 153,8 milionů EUR a nepřednostní na 170,9 milionu EUR).
287.
Komise výše odhadla nedostatečnost aktiv společnosti SNCM ke dni 30. září 2005 na 123,5 milionu EUR (viz 264. bod odůvodnění).
iv) Existence příčinné souvislosti mezi chybami a zjištěnou nedostatečností aktiv
288.
Podle francouzských orgánů může být řídící orgán právnické osoby na základě článku L 624-3 obchodního zákoníku prohlášen za odpovědného, i když chyba, které se dopustil, je pouze jednou z příčin nedostatečnosti aktiv, a může být odsouzen k uhrazení všech nebo části sociálních závazků, přestože jeho chyba měla za následek pouze část z nich (146). Podle francouzských orgánů by byl francouzský stát údajně nucen nést část odhadovanou na 85 % až 100 % zjištěné nedostatečnosti aktiv, to znamená 114,3 milionu až 134,4 milionu EUR.
289.
Tato analýza nespočívá na žádném pevném základě. Je totiž velmi obtížné vidět v každém opatření, u nějž údajné chyby v řízení spočívají na rozhodnutích přijatých v devadesátých letech minulého století a které vyvolalo okamžité nadnáklady pro společnost SNCM, příčinu nedostatečnosti aktiv v roce 2005, když k tomu mezi oběma obdobími došlo k řadě dalších událostí.
290.
Pokud se sice skutečně jeví, že neexistuje automatická vazba mezi výší odškodnění poskytnutého na základě vyrovnání pasiv a výší zhoršení pasiv vyvolaného chybou řídícího orgánu při řízení společnosti (za předpokladu jejího prokázání), znamená to také, že soudce může stanovit částku, ke které odsoudí řídící orgán, na částku podstatně nižší, než činí zjištěná nedostatečnost aktiv (147).
291.
Avšak na rozdíl od toho, co se zřejmě domnívají francouzské orgány (a společnost SNCM), nic nenaznačuje, že by soudce pověřený vyrovnáním pasiv považoval předmětná rozhodnutí za tak vážná, že by odůvodňovala převedení podstatné části zjištěného pasiva na veřejné orgány. Podle šetřených tvrzení by se tak jednalo o rozhodnutí s protekcionistickým záměrem, která byla přijata v politickém rámci (a u většiny z nich dokonce před deseti roky), nebo o novější rozhodnutí, která byla přijata, aby zaměstnanci nemuseli zvyšovat produktivitu, nebo jako pokus o obnovení lepších sociálních vztahů.
v) Určení případného převzetí dodatečného odstupného za propuštění v případě vyhlášení konkurzu společnosti SNCM
292.
Kromě nedostatečnosti aktiv by podle francouzských orgánů soudce s ohledem na judikaturu v této oblasti (148) údajně s jistotou odsoudil francouzský stát k uhrazení dodatečného odstupného za propuštění (tzn. k částce od [200 až 210] (60) do [250 až 260] (60) milionů EUR). Podle francouzských orgánů by se celkové skutečné náklady, které by musel nést francouzský stát jakožto akcionář, pohybovaly od 212,1 milionu do 361 milionů EUR.
293.
Francouzské orgány upřesňují, že v nedávných rozsudcích francouzské soudy odsoudily skutečný nebo zákonný řídící orgán k převzetí kromě nedostatečnosti aktiv také dodatečného odstupného za propuštění, jehož výše byla vypočítána na základě sociálního plánu sestaveného podnikem před vyhlášením konkurzního řízení.
294.
Francouzské orgány zejména uvádějí, že ve věci Aspocomp francouzská společnost Aspocomp SAS, která byla z 99 % dceřinou společností finské společnosti Aspocomp Group Oyj, podepsala dne 18. ledna 2002 podnikovou dohodu, jíž se stanovily podmínky odstupného v rámci sociální plánu, který se týkal 210 zaměstnanců z celkového počtu 550. Tato dohoda pojednávala zejména o částkách vyrovnávacích a dodatečných náhrad a o podporách při dobrovolném odchodu. V návaznosti na změnu strategie skupiny se mateřská společnost Aspocomp Group Oyj dne 21. února 2002 rozhodla, že již nebude dále financovat svoji dceřinou společnost Aspocomp SAS, která se tak musela vyhlásit v úpadku. Toto rozhodnutí zabránilo de facto dceřiné společnosti splnit závazky přijaté v rámci podnikové dohody a vedlo k propuštění všech ostatních zaměstnanců.
295.
V této souvislosti rozsudek odvolacího soudu ve městě Rouen potvrdil rozhodnutí pracovního soudu (Conseil des Prud’hommes) v Evreux, a odsoudil tak společnost Aspocomp Group Oyj, která z 99 % kontrolovala svou dceřinou společnost, k vyplacení: i) zaměstnancům, na něž se vztahovala podniková dohoda, veškerých vyrovnávacích a dodatečných náhrad stanovených v této jediné podnikové dohodě a také odškodnění za propuštění bez skutečných a závažných důvodů a ii) zaměstnancům propuštěným v rámci vyhlášení úpadku společnosti Aspocomp odpovídající náhrady. Soud se domníval, že nesplněním přijatých závazků se mateřská společnost zachovala neloajálně a jednala s lehkomyslností hodnou pokárání.
296.
Ačkoli Francie uvedla na podporu svých tvrzení rovněž rozsudek obchodní komory Kasačního soudu (149) ze dne 19. dubna 2005, Komise nenalézá v tomto rozsudku žádný prvek, který by byl z hlediska této polemiky rozhodující. Kasační soud se totiž omezuje na zjištění, že se odvolací soud nevyjádřil s dostatečnou právní jistotou k rozdělení majetku mezi mateřskou společností a její dceřinou společností. Komise v každém případě shledává, že skutečnosti, které spadají do rámce judikatury ve věci Aspocomp, nejsou stejné jako v tomto konkrétním případě. V tomto konkrétním případě totiž nedošlo k tomu, že by společnost CGMF nesplnila svůj závazek vyplatit dodatečné odstupné za propuštění.
297.
Je nutno zaznamenat, že jak společnost SNCM, tak francouzské orgány zřejmě přikládají význam skutečnosti, že sociální plán […] (60). Je mimořádně pochybné, že by šlo […] (60) považovat za chybu v řízení, za kterou by mohli zaměstnanci […] (60) volat francouzský stát k odpovědnosti. I za nanejvýše nepravděpodobného předpokladu […] (60), že by se francouzský stát mohl u zaměstnanců zavázat a přiznat jim nárok na odstupné hrazené státem (150), poskytnutí takového nároku by samo o sobě přestavovalo zvýhodnění poskytnuté podniku SNCM, a tudíž státní podporu, a to z podobných důvodů, jako jsou důvody uvedené níže ohledně opatření podpory pro jednotlivce ve výši 38,5 milionu EUR. Toto opatření mohlo totiž částečně uklidnit sociální vztahy v podniku.
vi) Závěr ohledně zohlednění řízení o vyrovnání pasiv
298.
Není prokázáno s právní jistotou, že by francouzské orgány byly s dostatečnou pravděpodobností odsouzeny vnitrostátním soudem k odškodnění v rámci vyrovnání pasiv, a je ještě méně prokázáno, že by takové odsouzení přesáhlo zápornou cenu, za niž byla společnost SNCM „prodána“.
299.
Je rovněž nutno zohlednit skutečnost, že údajným záměrem jednání francouzského státu, a to i za předpokladu, že by byl v tomto konkrétním případě špatným hospodářem, bylo chránit vnitrostátní průmysl a služby, včetně společnosti SNCM a jejích zaměstnanců, tím, že nemusely projít vývojem, který by mohl být sociálně přijatelný jen obtížně. I když veřejné subjekty včetně státu lze považovat za určitých okolností za skutečný řídící orgán určitého podniku, nic ve skutečnosti nenaznačuje, že by šlo použít řízení o vyrovnání pasiv k pochopení politických rozhodnutí státu, a to zejména za podobných okolností. Tento případ je velmi vzdálen okolnostem věci Aspocomp, která se této otázky vůbec netýkala.
300.
Komise se v každém případě domnívá, že francouzské orgány se dnes nemohou odvolávat na minulá politická rozhodnutí, aby odůvodnily veřejné zásahy prováděné za účelem vyřešení důsledků zásahů předchozích. Tyto dva zásahy, tzn. vměšování v minulosti a nové zásahy veřejných orgánů, je naopak nutno analyzovat jako dvě kumulativní narušení hospodářské soutěže. Přijmout odpovědnost státu při vyrovnání pasiv by totiž znamenalo umožnit mu, aby uznáním, že se dopustil chyb při řízení podniku, odůvodňoval finanční vklad jako opatření, jež nepředstavuje státní podporu, což by mělo za následek nové narušení hospodářské soutěže. Stát by se v takovém případě odvolával na vlastní chyby v řízení, aby odůvodnil dodatečný finanční vklad, což by bylo v rozporu s obecnou zásadou, podle níž se nikdo nemůže odvolávat na vlastní chybu (151).
301.
Bylo by rovněž zcela umělé rozdělovat chování státu jakožto „špatného hospodáře“ (za předpokladu, že je to prokázáno) a chování státu, jenž zachraňuje podnik, který špatně spravoval. Chyba v řízení však není součástí běžného chování informovaného soukromého investora v tržním hospodářství. Mechanizmus záchrany, který je od této chyby neoddělitelný, proto také nespadá do rámce tohoto chování.
302.
Přijetí teorie francouzských orgánů a společnosti SNCM by kromě toho mělo za následek, že by se státu umožnilo poskytnout určitému podniku záruku úmyslným spácháním „chyby v řízení“, což je z hlediska discipliny podpor zcela nepřijatelné.
303.
V tomto konkrétním případě by chování, které podle teorie zastávané společností SNCM a francouzskými orgány údajně zavazuje stát, bylo ve skutečnosti chováním státu, jenž jedná jako veřejná moc a nikoli jako akcionář. Vzhledem k tomu, že informovaný soukromý akcionář by nepřijal rozhodnutí založená na těchto politických a veřejných ohledech, nelze riziko vyrovnání pasiv, které z těchto rozhodnutí vyplývá, zohlednit v rámci testu informovaného soukromého investora v tržním hospodářství (152).
304.
Francouzské orgány připomínají, že v rozhodnutí Komise ze dne 7. prosince 2005 o podpoře, kterou poskytla Belgie společnost ABX Logistics, Komise uvažovala o zohlednění skutečnosti, že „v některých výjimečných případech některé národní právní předpisy uvádějí, že se třetí osoby mohou obrátit proti akcionářům společnosti v likvidaci, zejména pokud lze uvažovat, že jsou akcionáři [vypuštěno ve znění rozhodnutí] a/nebo že se dopustili chyb v řízení“ (153).
305.
Komise ale připomíná, že pojem podpory je nutno posuzovat objektivně, a poznamenává, že rozhodnutí o zahájení řízení ve stejné věci upřesnilo, že „i za málo pravděpodobného předpokladu splnění všech podmínek vyžadovaných vnitrostátním právem ohledně odpovědnosti […] by tato skutečnost přesto nevylučovala povahu státní podpory těchto zásahů ve prospěch dceřiné společnosti“ (154).
306.
V tomto konkrétním případě se Komise domnívá, že francouzské orgány nevyvrátily dostatečným způsobem pochybnosti Komise ohledně skutečnosti, že by se akcionář společnosti SNCM s dostatečnou jistotou vystavil zpochybnění své odpovědnosti.
307.
Za těchto podmínek a při odmítnutí zohlednění dodatečného odstupného za propuštění (viz 225. bod odůvodnění a následující) dospívá Komise k závěru, že likvidace společnosti SNCM by pro francouzský stát nepředstavovala žádné náklady. Komise totiž soudí, že státu jakožto akcionáři nelze přisoudit náklady na likvidaci, protože vystavení akcionáře je vázáno na hodnotu jeho vkladu do základního kapitálu podniku.
6.1.2.2. Závěr
308.
Komise tak soudí, že soukromý investor by dal přednost méně nákladnému řešení, což znamená likvidaci společnosti SNCM. Komise proto dospívá k závěru, že záporná cena ve výši 158 milionů EUR představuje státní podporu.
6.1.3. Kapitálový vklad společnosti CGMF ve výši 8,75 milionu EUR
309.
Ve svých připomínkách po rozhodnutí o zahájení řízení se francouzské orgány domnívají, že navýšení kapitálu ve výši 8,75 milionu EUR provedené francouzským státem proběhlo souběžně se vkladem soukromých investorů. Vysvětlují, že souběžnost posiluje minoritní podíl, který převzal francouzský stát, zatímco většinu prostředků poskytl trh. Kromě toho se domnívají, že míra výnosnosti vkladu státu ve výši […] (60) % ročně představuje pro soukromého investora odpovídající výnosnost investovaného kapitálu v dlouhodobém horizontu. V informační zprávě ze dne 16. května 2013 se dále domnívají, že rizika spojená se zrušující doložkou jsou vyrovnána možností odkupu soukromými akcionáři.
310.
Vklad státu je nyní nutno porovnat se vkladem soukromých nabyvatelů, tj. s částkou 26,25 milionu EUR. Jak bylo ale prokázáno v oddíle 6.1.2, vklad státu dosahuje výše 158 milionů EUR, ke kterým je nutno přidat 38,5 milionu EUR podpor pro jednotlivce a 15,81 milionu EUR vyplacených na základě plánu z roku 2002, jak bude prokázáno v oddílech 6.1.4 a 6.1.5.
311.
Všechna opatření z roku 2006 jsou obsažena v memorandu o porozumění. Strany tohoto memoranda, tzn. společnosti CGMF, BCP a VT, se v tomto stejném dokumentu dohodly na vkladu ve výši 158 milionů EUR, záloze na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR a navýšení kapitálu ve výši 8,75 milionu EUR. V tomto konkrétním případě představují tato tři opatření jednu a tutéž transakci provedenou s cílem privatizovat společnost SNCM. Jak zdůrazňuje Tribunál v bodě 125 rozsudku ze dne 11. září 2012, „k tomuto kapitálovému vkladu [ve výši 8,75 milionu EUR] totiž došlo v rámci globálního memoranda o prodeji vzešlého z výhradního jednávání, kde vklady nabyvatelů představují protiplnění za tíživé závazky francouzského státu různých forem“. Tři výše uvedená opatření je proto nutno považovat globálně za vklad finančních prostředků do společnosti SNCM státem a porovnat je se vkladem soukromých investorů za účelem posouzení, zda jejich zásah byl či nebyl významný.
312.
Na základě předcházejícího dospívá Komise k závěru, že vklad soukromých akcionářů, který představoval 10,6 % celkového vkladu, nelze považovat za významný.
313.
Jak již bylo shledáno v 311. bodě odůvodnění, tři opatření tohoto konkrétního případu představují jedinou privatizační transakci. Komise se domnívá, že soukromé a veřejné kapitálové vklady lze proto považovat za souběžné.
314.
Pokud jde o kritérium vkladů provedených za srovnatelných podmínek, Komise nejprve zaznamenává, že zúčastněné strany, tj. společnosti CCF a STIM, zpochybnily významnou povahu soukromého zásahu, a zejména pak existenci srovnatelných podmínek mezi veřejnou investicí a soukromými investory z důvodu zrušující doložky.
315.
Komise se domnívá, že podmínky tohoto navýšení kapitálu samy o sobě prokazují, že rizika nejsou pro soukromé a veřejné investory stejná. Existence a podmínky zrušující doložky postoupení společnosti prokazují samy o sobě, že v případě splnění podmínek uvedených v doložce není postavení soukromých investorů a veřejného investora z hlediska rizika stejné. Podle memoranda o porozumění mají soukromí investoři možnost se stáhnout a získat zpět svůj vklad v případě záporného rozhodnutí Komise, Tribunálu nebo Soudního dvora či v případě neobnovení pověření veřejnou službou. Tato poslední část zrušující doložky se týká jádra činnosti společnosti SNCM, a má proto pro stát o to větší negativní dopad. Společnost SNCM je totiž tradičním provozovatelem spojení mezi Korsikou a kontinentální Francií. Zhruba dvě třetiny její činnosti se uskutečňuje mezi Marseille a Korsikou v rámci pověření veřejnou službou. Zrušující doložka tak chrání soukromé investory před obchodním rizikem u většiny činností společnosti SNCM. Toto riziko nese ve skutečnosti pouze stát.
316.
Uplatnění výše uvedené zrušující doložky by mělo na jedné straně za následek, že by společnost SNCM byla povinna vrátit soukromým investorům veškeré vklady nabyvatelů. Na druhé straně by společnost CGMF vlastnila znovu 100 % kapitálu společnosti SNCM v situaci, kdy by výrazně vzrostlo riziko likvidace a tím ztráty významné části veřejných investic.
317.
Pokud jde o slib koupě soukromými akcionáři, společnost CGMF ho může využít pouze v případě, že se společnost SNCM ocitne v nuceném vyrovnání nebo konkurzním řízení. Uvedené potvrzuje, že v případě potíží nelze této opce použít a že rizika nese v zásadě společnost CGMF, to znamená francouzský stát. Komise se proto domnívá, že tento slib koupě nelze analyzovat jako protiplnění ke zrušující doložce.
318.
Komise kromě toho nemůže přijmout tvrzení francouzských orgánů, podle nějž obsahovalo memorandum o porozumění řadu záruk chránících investici státu. Povinnosti uložené nabyvatelům totiž pro ně nepředstavují dodatečná rizika či omezení, která by je postavila do situace srovnatelné se situací společnosti CGMF. Cílem těchto povinností je pouze zajistit, aby během období, kdy soukromí nabyvatelé mohou uplatnit zrušující doložku, tito nabyvatelé nepřistoupili k žádné právní úpravě společnosti SNCM a uskutečňovali pouze úkony nutné pro provedení podnikatelského záměru a sociální dohody.
319.
Kromě toho, a jak zdůrazňuje Tribunál v rozsudku ze dne 11. září 2012, pouhá analýza očekávané výnosnosti nestačí k závěru, že stát provedl investici za tržních podmínek, protože soukromí investoři a veřejný investor nesdílejí rizika vyrovnaným způsobem.
320.
Opatření může být stále v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství i při nesplnění podmínky investice pari passu. V takovém případě by ale bylo nutno prokázat, že chování státu odpovídá tomu, jak by se v podobné situaci zachoval informovaný soukromý investor, například pomocí analýz ex ante výnosnosti investice. Avšak francouzské orgány nepředložily žádný důkaz provedení takovéto analýzy ex ante. Francouzské orgány se ve svých připomínkách pouze domnívaly ex post, že fixní míra odměny ve výši […] (60) % by byla pro soukromého investora přiměřená, a použily k tomu srovnání s mírou výnosnosti francouzského státního dluhopisu OAT (Obligation Assimilable du Trésor) emitovaného státem, jehož výnosnost se v té době pohybovala mezi 3,72 % a 3,95 %. Neposkytly ale žádnou analýzu, která by prokazovala, že míra 10 % by byla pro soukromého investora přijatelná vzhledem k rizikům nesených státem, jako je například zrušující doložka nebo rizika spojená se situací podniku.
321.
Hlavně se ale míra […] (60) % vztahuje pouze na kapitálový vklad ve výši 8,75 milionů EUR a zmíněná analýza by musela zohlednit celkový vklad státu, se kterým stát v memorandu souhlasil. Jelikož se zápornou cenou ve výši 158 milionů EUR nebo se zálohou na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR není spojena žádná výnosnost, byla by míra výnosnosti celkové investice státu do společnosti SNCM v okamžiku její privatizace v roce 2006 zřetelně nižší než míra výnosnosti státního dluhopisu OAT. Z důvodu návazných rizik by soukromý investor v tržním hospodářství podobnou míru nepřijal.
322.
Vzhledem k výše uvedenému se Komise domnívá, že nejsou splněna kritéria stanovená judikaturou, aby šlo rovnou vyloučit povahu podpory předmětného opatření. Komise se proto domnívá, že kapitálový vklad francouzského státu ve výši 8,75 milionu EUR poskytuje společnosti SNCM ekonomickou výhodu, protože tento vklad proběhl souběžně se vkladem soukromého kapitálu za podmínek, které nejsou ve smyslu judikatury Unie srovnatelné. Předmětné opatření proto představuje státní podporou podle čl. 107 odst. 1 SFEU.
6.1.4. Opatření podpory pro jednotlivce (38,5 milionu EUR)
323.
Francouzské orgány se domnívají, že toto financování představuje podporu pro jednotlivce, z níž podnik nemá žádný prospěch, a že se tak nejedná o státní podporu. Zúčastněné strany, společnosti CCF a STIM, napadaly označení tohoto opatření za podporu pro jednotlivce, protože se mimo jiné domnívají, že toto opatření může mít pro společnost SNCM nepřímé pozitivní důsledky.
324.
Komise se domnívá, že na prokázání nepřítomnosti podpory ve prospěch zaměstnavatele nestačí skutečnost, že přímými příjemci podpory pro jednotlivce jsou jeho zaměstnanci. Tribunál totiž upřesňuje, že „[…] skutečnost, že přímými příjemci podpory pro jednotlivce jsou zaměstnanci, nemůže stačit k vyloučení existence podpory ve prospěch jejich zaměstnavatele“ (155).
325.
Jak rovněž uvádí Tribunál v bodě 138 rozsudku ze dne 11. září 2012, „[k] přezkoumání, zda tyto podpory pro jednotlivce představují podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, je […] třeba určit, zda společnosti SNCM vzniká nepřímé ekonomické zvýhodnění, jež jí umožňuje vyhnout se nákladům, které by normálně zatěžovaly její finanční zdroje, a zabraňuje tedy tomu, aby tržní mechanizmy vedly ke svým přirozeným důsledkům“.
326.
Komise dále zaznamenává, že podle memoranda o porozumění představuje toto opatření závazek státu vůči soukromým partnerům, že bude financovat „část nákladů spojených s případnými dobrovolnými odchody či vypovězením pracovních smluv (bez ohledu na jejich povahu) zvaných „na velkorysost“, které by doplnily částky všeho druhu, jež musí zaměstnavatel zaplatit (…)“. Jak zdůrazňuje Tribunál v bodě 145 rozsudku ze dne 11. září 2012, skutečnost, že jsou tyto podpory pro jednotlivce součástí memoranda „o prodeji“, nasvědčuje tomu, že z nich plyne zvýhodnění. Strany se k nim uchýlily, protože z nich mohly mít určitý prospěch.
327.
Tyto podpory proto mohou ekonomicky zvýhodnit společnost SNCM tím, že jí umožňují nenést všechny náklady spojené s případným a budoucím odchodem některých zaměstnanců. Pokud stát zbaví podnik těchto nákladů, představuje to pro podnik zvýhodnění. Komise připomíná, že tato doplňková opatření sociální povahy mají za cíl usnadnit provádění plánů propouštění, které jsou nutné pro dosažení cílů podniku, a že tato opatření nevyplývají ze zákonné povinnosti. V tomto konkrétním případě prokazuje četnost sociálních konfliktů v rámci společnosti SNCM, že provádění sociálního plánu vyvolává téměř systematicky stávky a jiné akce odborů. Tato doplňková opatření sociální povahy představují bez pochyby pro společnost SNCM výhodu.
328.
Komise proto zastává názor, že toto opatření představuje státní podporou podle čl. 107 odst. 1 SFEU.
6.1.5. Zůstatek ve výši 15,81 milionu EUR vyplacený jako podpora na restrukturalizaci z roku 2002
329.
Opatření z roku 2006 podstatným způsobem zvyšují částku podpory na restrukturalizaci posuzovanou v rámci plánu z roku 2002, jejíž výše dosahuje 69,29 milionu EUR a již lze analyzovat jako změnu plánu restrukturalizace a nákladů s ním spojených. Plán restrukturalizace totiž probíhal ještě v době, kdy se začalo uvažovat o privatizaci. Společnost SNCM ale dosáhla jeho cílů ohledně obnovení životaschopnosti. Tribunál upřesnil, že „[v] tomto ohledu je totiž třeba podotknout, že rozhodnutí z roku 2006 výslovně stanoví, že pokud bude plán z roku 2006 obsahovat prvky podpory na restrukturalizaci, měly by být tyto posuzovány společně s podporou na restrukturalizaci plánu z roku 2002 (…)“ (156). Tribunál zdůrazňuje, že tato analýza byla provedena „oprávněně“. Částka ve výši 69,29 milionu EUR odpovídá částce ve výši 66 milionů EUR, jež byla poskytnuta v roce 2002 jako první část plánu restrukturalizace, a částce ve výši 3,29 milionu EUR podpory, jež byla poskytnuta v roce 2005 jako druhá část.
330.
Z této částky podpory poskytnuté na základě plánu restrukturalizace z roku 2002 se částka 53,4 milionu EUR ve skutečnosti týká pověření veřejnou službou. Protože zákonnost této podpory potvrdil rozsudek Tribunálu ze dne 11. září 2012, musí Komise přezkoumat současně slučitelnost vlastní podpory na restrukturalizaci, tzn. částku 15,81 milionu EUR poskytnutou během restrukturalizace z roku 2002, a na základě pokynů z roku 2004 slučitelnost všech opatření z roku 2006.
6.2. PŘEZKUM SLUČITELNOSTI PODPOR NA RESTRUKTURALIZACI VYPLACENÝCH V ROCE 2002 A V ROCE 2006
6.2.1. Příslušné pokyny
331.
Komise poznamenává, že plán restrukturalizace z roku 2002 byl přezkoumáván v rámci pokynů z roku 1999. Poznamenává rovněž, že nová opatření z roku 2006, která zahrnují plán z roku 2002, byla přijata po vstupu v platnost nových pokynů z roku 2004 a provedena před tím, než je Komise schválila.
332.
V souladu s přechodnými pravidly stanovenými pokyny z roku 2004 (157) vztahují se tyto pokyny na protiprávní podporu, jejíž část byla poskytnuta po jejich vstupu v platnost.
333.
Jelikož opatření z roku 2006 představují podporu, spadají tak do rámce restrukturalizačních akcí zahájených v roce 2002 a je nutno je analyzovat s nimi jako celek. Slučitelnost všech těchto podpor bude proto analyzována v rámci pokynů z roku 2004.
6.2.2. Podnik v obtížích
334.
Podnik je způsobilý pro poskytnutí podpory na restrukturalizaci, pokud ho lze označit za podnik v obtížích ve smyslu pokynů.
335.
V tomto konkrétním případě Komise připomíná, že shledala dodržení tohoto kritéria jak v rozhodnutí Komise ze dne 17. července 2002 o podpoře na záchranu společnosti SNCM (158), tak v rozhodnutí ze dne 19. srpna 2002 o zahájení formálního vyšetřovacího řízení plánu navýšení kapitálu na základě roční účetní uzávěrky společnosti SNCM za rok 2001.
336.
Pro účely tohoto rozhodnutí Komise ověřila na základě účetní uzávěrky podniku za rok 2002, zda společnost SNCM tuto podmínku splňuje. Vlastní kapitál kromě předepsaných rezerv (159) zůstával i v roce 2002 nadále záporný ve výši - 26,5 milionu EUR po schodku - 30,7 milionu EUR v roce 2001. Tato čísla představují více než poloviční snížení základního kapitálu podniku, přičemž více jak čtvrtina snížení připadá na období dvanácti měsíců po oznámení. Tím byla ověřena podmínka obsažená v bodě 10 písm. a) pokynů.
337.
Kromě vývoje základního kapitálu Komise shledává, že:
-
v období 2001-2002 se běžný hospodářský výsledek před zdaněním snížil z hodnoty -5,1 milionu EUR v roce 2001 na hodnotu -5,8 milionu EUR v roce 2002 a ke zmírnění čistých ztrát v roce 2002 došlo pouze díky prodeji některých plavidel;
-
schopnost samofinancování společnosti SNCM, která byla 39,2 milionu EUR na konci roku 2001, se na konci roku 2002 snížila na 35,7 milionu EUR;
-
čisté finanční závazky kromě leasingu se v období 2000-2002 zvýšily ze 135,8 milionu EUR na 144,8 milionu EUR;
-
finanční náklady (úroky a podobné náklady) se zvýšily ze 7,0 milionu EUR v roce 2000 na 9,503 milionu EUR v roce 2002.
338.
Francouzské orgány ostatně Komisi potvrdily, že banky nadále odmítají půjčovat společnosti SNCM peníze kvůli jejímu zadlužení, a to přesto, že jim společnost SNCM nabídla jako záruku svá poslední plavidla nezatížená hypotékou nebo podobnými břemeny.
339.
Smlouva o pověření veřejnou službou na této analýze nic nezměnila. Tato smlouva měla sice ve spojení s úspěšně provedeným plánem restrukturalizace umožnit společnosti SNCM dosáhnout v dlouhodobém výhledu kladných provozních výsledků, zůstává ale skutečností, že akutní nedostatek vlastních finančních prostředků, rostoucí zadlužení a náklady na prováděcí opatření restrukturalizačního plánu by musely společnost SNCM přivést za určitou dobu do stavu platební neschopnosti.
340.
Jelikož období restrukturalizace trvalo od roku 2002 do roku 2006, je nutno ověřit, zda společnost SNCM splňovala tuto podmínku po celé toto období, a zejména v okamžiku rozhodnutí o nových vkladech veřejných prostředků.
341.
Rozhodnutí z roku 2003 shledalo, že společnost SNCM splňovala toto kritérium za účetní období 2001 a 2002 (160).
342.
Nyní je nutno ověřit, zda společnost SNCM splňovala stále tuto podmínku v účetních obdobích 2003 až 2005, což je poslední úplné účetní období před zavedením nových opatření z roku 2006 ohledně privatizace společnosti SNCM.
343.
Jak již bylo uvedeno v 73. bodě odůvodnění a následujících, situace společnosti SNCM se v roce 2004 a 2005 prudce zhoršila. Běžný výsledek hospodaření společnosti SNCM tak dosáhl částky - 32,6 milionu EUR v roce 2004 a částky - 25,8 milionu EUR v roce 2005. Pokud jde o čistý výsledek, dosáhl v roce 2004 částky - 29,7 milionu EUR a v roce 2005 částky - 28,8 milionu EUR. Vlastní kapitál v roce 2005 (- 1,7 milionu EUR) vykázal oproti roku 2004 snížení o 25,5 milionu EUR. Toto snížení odpovídá více než poloviční ztrátě základního kapitálu, přičemž více než čtvrtina připadá na období posledních dvanácti měsíců. Tím byla ověřena dostatečná podmínka obsažená v bodě 10 písm. a) pokynů z roku 2004.
344.
Na základě předcházejícího se Komise domnívá, že společnost SNCM lze označit za podnik v obtížích ve smyslu pokynů z roku 2004.
6.2.2.1. Vlastní příspěvek
345.
Podle bodu 43 pokynů se „výše a míra podpory musí omezit na úplné minimum restrukturalizačních nákladů nutných k provedení restrukturalizace s ohledem na stávající finanční zdroje podniku, jeho akcionářů či společníků nebo obchodní skupiny, ke které náleží. Při posuzování tohoto aspektu bude vzata v úvahu jakákoli dříve poskytnutá podpora na záchranu. Od příjemců podpory se očekává, že k plánu restrukturalizace přispějí významným dílem z vlastních zdrojů, včetně prodeje aktiv, která nejsou nezbytně nutná pro přežití podniky, nebo z vnějších zdrojů za tržních podmínek. Toto přispění bude svědčit o tom, že jsou hospodářské subjekty přesvědčeny o možnosti opětovné životaschopnosti daného podniku. Takové přispění musí být skutečné, tj. opravdové, bez všech očekávaných budoucích výnosů, jako je peněžní tok, a musí být co nejvyšší“.
346.
V bodě 44 pokynů je upřesněno, že „následující příspěvky(1) na restrukturalizaci bude Komise za normálních okolností považovat za přiměřené: alespoň 25 % v případě malých podniků, alespoň 40 % u středních podniků a alespoň 50 % u velkých podniků. Za výjimečných okolností a v případě zvlášť závažných problémů, které musí členský stát prokázat, se Komise může spokojit i s nižším příspěvkem“.
347.
V bodě 7 pokynů je rovněž upřesněno, že „je vhodné znovu a jasněji potvrdit zásadu, že toto přispění [významný příspěvek příjemce k restrukturalizaci] musí být skutečné a nesmí obsahovat žádný prvek podpory. Příspěvek ze strany příjemce má dvojí význam: na jedné straně vyjadřuje, že subjekty na trhu (vlastníci, věřitelé) jsou přesvědčeni o tom, že se podnik může v přiměřené lhůtě stát opět životaschopným. Na druhé straně je tento příspěvek zárukou toho, že je podpora na restrukturalizaci omezena na minimum nutné k obnovení životaschopnosti, což snižuje narušení hospodářské soutěže. […]“.
348.
Judikatura rovněž zdůraznila, že vlastní příspěvek musí vyjadřovat, že subjekty na trhu jsou přesvědčeny o tom, že obnovení životaschopnosti je proveditelné (161). Komise zdůrazňuje, že tento požadavek je mimořádně důležitý v případě společnosti SNCM kvůli situaci, v níž se nacházela od roku 2002. Komise připomíná, že původní restrukturalizační opatření z roku 2002 nevedla k očekávaným výsledkům. Některá z nich nebyla dodržena nebo nebylo dosaženo jejich cílů (viz 351. bod odůvodnění). Protože společnost SNCM nebyla schopna provést v celém rozsahu tato první restrukturalizační opatření, její ekonomická a finanční situace se počínaje rokem 2004 nadále zhoršovala (viz 73. až 75. bod odůvodnění).
349.
V roce 2002 dosáhly náklady na restrukturalizaci výše 46 milionů EUR. Pokud jde o opatření z roku 2006, Komise se domnívá, že výše nákladů na restrukturalizaci odpovídala částce podpory (162) ve výši 202,5 milionu EUR, ke které je nutno přičíst navýšení kapitálu soukromými partnery, tzn. částku 26,25 milionu EUR, což dává celkovou částku ve výši 274,8 milionu EUR. Vlastní příspěvek se skládá z částky 42,385 milionu EUR za čistý prodej aktiv a z částky 26,25 milionu EUR v podobě navýšení kapitálu soukromými partnery, což představuje celkový vlastní příspěvek ve výši 68,635 milionu EUR. Při zohlednění nových opatření z roku 2006 tak vlastní příspěvek dosahuje výše 25 %, zatímco pokyny vyžadují příspěvek ve výši nejméně 50 %. Komise upřesňuje, že francouzské orgány neuvedly žádné výjimečné okolnosti a zvlášť závažné problémy, aby se Komise mohla spokojit s nižším skutečným vlastním příspěvkem. Komise se v každém případě domnívá, že v tomto konkrétním případě neexistují žádné výjimečné okolnosti, které by odůvodňovaly sníženou míru vlastního příspěvku vyžadovaného pokyny z roku 2004.
350.
Komise proto zastává názor, že vlastní příspěvek společnosti SNCM k restrukturalizaci je z hlediska ustanovení pokynů nedostatečný.
6.2.2.2. Obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu
351.
V rozhodnutí o zahájení řízení vyjádřila Komise pochybnosti o obnovení životaschopnosti společnosti SNCM v dlouhodobém výhledu, a to zejména z těchto důvodů:
-
společnost SNCM neuvažovala o zrušení všech svých ztrátových činností;
-
úspěch plánu restrukturalizace úzce závisel na přidělení pověření veřejnou službou mezi Marseille a Korsikou na období mezi 1. lednem 2007 a 31. prosincem 2012;
-
nebyly dodrženy prognózy snížení počtu zaměstnanců plavících se na lodích stanovené v plánu z roku 2002 a nebylo dosaženo zvýšení produktivity o 10 %;
-
snížení počtu zaměstnanců o 400 pracovních míst vyjádřených v ekvivalentech plného pracovního úvazku nebylo dostatečné stejně jako opatření na zvýšení produktivity stanovené v plánu z roku 2006, a to kvůli odchylkám oproti plánu z roku 2002.
352.
Francouzské orgány odpověděly, že změna akcionářů a provedení tří opatření privatizačního plánu umožní společnosti SNCM rozvíjet svou činnost na zdravém základě, a že ztrátovost některých odvětví její činnosti tak není ničím, co by nešlo napravit.
353.
Komise zjišťuje, že opatření stanovená plánem restrukturalizace z roku 2002 nemohla být provedena do konce, což vedlo k prudkému zhoršení výsledku hospodaření společnosti v roce 2004 a 2005. V roce 2006 zvýšení obratu o 20 milionů EUR a navýšení vyrovnání za veřejnou službu o 9 milionů neumožnily ozdravění provozního výsledku, protože růst cen pohonných hmot a zvýšení provozních nákladů značně převýšily prognózy. Znalec Komise zjistil, že několik událostí (163) výrazně zpomalilo provádění podnikatelského plánu nabyvatelů společnosti, a na tomto základě dospěl k závěru, že nahromaděné ztráty mohou být podstatně vyšší, než se na rok 2007 původně předpokládalo.
354.
Komise se proto domnívá, že odpovědi francouzských orgánů neodstranily všechny její pochybnosti. Vázat totiž obnovení životaschopnosti na přidělení pověření veřejnou službou na období 2007-2013 a na provedení tří opatření privatizačního plánu, jehož zákonnost a slučitelnost s vnitřním trhem nebyla zatím potvrzena, se jeví jako riskantní. Věrohodnost plánu obnovení životaschopnosti podniku v dlouhodobém výhledu přepokládá přinejmenším, že zvolené předpoklady jsou realistické. Avšak v tomto konkrétním případě závisí úspěch plánu téměř výlučně na tom, že dojde k hypotetickým událostem, na které společnost SNCM nemá žádný vliv. Vzhledem k finanční situaci společnosti SNCM v dotčené době si Komise dále klade otázku o jejích schopnostech financovat nutné obnovení některých jejích trajektů. Francouzské orgány toto obnovení přitom uvádějí jako krok, který umožní dosáhnout cíle obnovení životaschopnosti.
355.
Komise proto zastává názor, že není splněna podmínka obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu stanovená pokyny.
6.2.2.3. Zamezení narušení hospodářské soutěže (vyrovnávací opatření)
356.
Zrušené rozhodnutí z roku 2008 uvádělo čtyři vyrovnávací opatření:
-
uzavření dceřiné společnosti Corsica Marittima (82 000 cestujících v roce 2000), která zajišťovala spojení mezi Itálií a Korsikou, a tedy odchod skupiny SNCM z trhu dopravní obslužnosti mezi Itálií a Korsikou;
-
téměř úplný odchod společnosti SNCM ze spoje mezi Toulonem a Korsikou, tedy z trhu, který v roce 2002 představoval ne méně než 460 000 cestujících;
-
omezení nabídky celkového počtu míst a rotací zajišťovaných od roku 2003 každoročně společností SNCM, a to zejména na spoji mezi Nice a Korsikou;
-
prodej čtyř plavidel.
357.
Komise připomíná, že uvedená opatření navrhly francouzské orgány vzhledem k podpoře ve výši 15,81 milionů EUR, což je částka, která odpovídá výši podpory na restrukturalizaci poskytnuté v roce 2002.
358.
Po zrušení rozhodnutí z roku 2008 rozsudkem ze dne 11. září 2012 přesahuje nyní celková výše podpory částku 210 milionů EUR. Komise zastává názor, že její pochybnosti nemohly být odstraněny z následujících důvodů.
359.
Pokud jde o prodej čtyř pravidel, s nímž počítala restrukturalizace z roku 2002, Komise zaznamenává, že tato postoupení byla částečně vyrovnána dodáním plavidla Danielle Casanova v červnu roku 2002 a smíšených plavidel Paglia Orba a Pascal Paoli v roce 2003.
360.
Pokud jde o uzavření společnosti Corsica Marittima, v bodě 40 pokynů je zejména upřesněno, že „[o]dpisy a ukončení ztrátových činností, které by bylo v každém případě nutné pro obnovení životaschopnosti podniku, nebude za účelem posouzení kompenzačních opatření považováno za snížení kapacity nebo omezení působnosti na trhu“. Uzavření společnosti Corsica Marittima, která byla ztrátová od doby svého založení v roce 1990, nelze proto označit za vyrovnávací opatření, ale spíše za opatření, jež se podílí na obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu.
361.
Stejné uvažování platí také pro dopravní obslužnost mezi Korsikou a Nice. Komise zaznamenává, že společnost SNCM má minoritní podíl na trhu, zatímco společnost Corsica Ferries France má 70 % podíl na trhu (164). Podle Stephensovy zprávy je po přepravě z Nice silná poptávka, a to zejména v hlavní sezóně. Poptávka po přepravě na tomto spoji existuje ostatně i mimo hlavní sezónu. Přesto běžný výsledek na tomto spoji vykazoval v období 2004-2007 ztrátu. Toto opatření proto nelze označit za vyrovnávací, ale spíše za opatření, jež přispívá k obnovení životaschopnosti v dlouhodobém výhledu.
362.
Komise rovněž zaznamenává, že přeprava cestujících mezi Korsikou a přístavem města Toulon výrazně vzrostla a zvýšila se z 200 000 cestujících v roce 1999 na téměř 1 milion v roce 2007 (165). Téměř úplný odchod společnosti SNCM z tohoto spoje by proto šlo označit za vyrovnávací opatření. Komise ale bere na vědomí, že z hlediska počtu cestujících představuje spoj mezi městem Toulon a Korsikou pro společnost SNCM nejméně důležitý spoj.
363.
Pokud by toto opatření bylo přesto označeno za vyrovnávací, Komise zastává názor, že by bylo výrazně nedostatečné. V bodě 40 pokynů se totiž uvádí, že „[o]patření musejí být úměrná rušivým účinkům podpory (…)“. Jak již bylo připomenuto v 341. a 342. bodu odůvodnění, Komise zjišťuje, že předmětná opatření navrhly francouzské orgány vzhledem k podpoře ve výši 15,81 milionů EUR, což je částka, která odpovídá výši podpory na restrukturalizaci poskytnuté v roce 2002. Jelikož ale celková částka podpory nyní dosahuje přibližně výše 218 milionů EUR, Komise zastává názor, že navrhovaná opatření jsou nedostatečná vzhledem k narušení hospodářské soutěže vyvolanému poskytnutím těchto podpor.
364.
Komise proto zjišťuje, že se nepodařilo odstranit pochybnosti ohledně označení těchto opatření, a to buď za vyrovnávací, nebo za opatření nutná pro obnovení životaschopnosti. V každém případě zůstávají navrhovaná opatření výrazně nedostatečná.
365.
Francouzské orgány zdůraznily riziko monopolního postavení společnosti CFF v případě zániku společnosti SNCM. Komise se domnívá, že francouzské orgány neprokázaly dostatečným způsobem existenci tohoto rizika. Přeprava cestujících a nákladu mezi kontinentální Francií a Korsikou je totiž konkurenční trh otevřený všem provozovatelům působícím v oblasti Středozemního moře. Tento trh se rovněž vyznačuje neexistencí překážek vstupu. V každém případě není postavení společnosti Corsica Ferries takové, aby odůvodňovalo tvrzení o narušení hospodářské soutěže spornými opatřeními.
366.
Vzhledem k předcházejícímu dospívá Komise k závěru, že navrhovaná opatření nesplňují kritéria uvedená v bodě 38 až 42 pokynů.
VII. ZÁVĚR
7.1. NESLUČITELNOST A VRÁCENÍ KAPITÁLOVÉHO VKLADU, KTERÝ FRANCOUZSKÉ ORGÁNY OZNÁMILY V ROCE 2002, A TŘÍ NOVÝCH OPATŘENÍ PROVEDENÝCH FRANCOUZSKÝMI ORGÁNY V ROCE 2006
367.
Kapitálový vklad ve výši 15,81 milionu EUR, který francouzské orgány oznámily v roce 2002, a tři nová opatření, která provedly v roce 2006, tj. postoupení 75 % společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, které upsala společnost CGMF, a záloha na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch zaměstnanců společnosti SNCM, představují podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Tyto podpory jsou neslučitelné s vnitřním trhem.
368.
Komise připomíná, že podle čl. 14 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999, musí být jakákoliv protiprávní podpora neslučitelná s vnitřním trhem získána od jejího příjemce zpět.
369.
Pro účely tohoto zpětného získání francouzské orgány v souladu s kapitolou V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (166), připočtou navíc k výši podpory úroky z navrácení, které se účtují ode dne, kdy byla podniku předmětná podpora dána k dispozici, a to až do dne skutečného zpětného získání (167).
7.2. NESLUČITELNOST A ZPĚTNÉ ZÍSKÁNÍ PODPORY NA ZÁCHRANU
370.
V okamžiku, kdy opatření oznámená jako podpora na restrukturalizaci nesplňují podmínky slučitelnosti stanovené pokyny, je obvyklé vyvodit důsledky z této neslučitelnosti, pokud jde o podporu na záchranu schválenou společnosti SNCM francouzskými orgány, která byla předmětem rozhodnutí Komise ze dne 17. července 2002, a vynutit její zpětné získání.
371.
Dne 19. listopadu 2002 předložily francouzské orgány Komisi kopie úmluv o zálohách uzavřených mezi společnostmi SNCM a CGMF s doklady o splacení zálohy společnosti CGMF společností SNCM dvěma bankovními převody provedenými 13. května a 14. června 2002.
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Kapitálový vklad ve výši 15,81 milionu EUR a tři nová opatření, která provedly francouzské orgány v roce 2006, tj. postoupení 75 % společnosti SNCM za zápornou cenu ve výši 158 milionů EUR, navýšení kapitálu o 8,75 milionu EUR, které upsala společnost CGMF, a záloha na běžný účet ve výši 38,5 milionu EUR ve prospěch zaměstnanců společnosti SNCM, která provedla Francie v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU ve prospěch společnosti SNCM, představují protiprávní státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem.
Článek 2
1. Francie je povinna získat od příjemců zpět podpory uvedené v článku 1.
2. K částkám, které je nutno získat zpět, se přičítají úroky počínaje dnem, kdy byly částky dány k dispozici příjemci, až do jejich skutečného zpětného získání.
3. Úroky se počítají ze základu složeného v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 a nařízením Komise (ES) č. 271/2008 (168), kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004.
Článek 3
1. Zpětné získání podpor uvedených v článku 1 se provede s okamžitým účinkem.
2. Francie zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 4
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Francie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky), kterou je třeba od příjemce získat zpět;
b)
podrobný popis již přijatých nebo plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady prokazující, že příjemci bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Francie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného zpětného získání podpor uvedených v článku 1. Na žádost Komise předloží Francie neprodleně informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již byly získány od příjemce zpět.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne 20. listopadu 2013.
DECISÃO DA COMISSÃO
de 20 de novembro de 2013
relativa aos auxílios estatais n.o SA. 16237 (C58/02) (ex N118/02) concedidos pela França à SNCM
[notificada com o número C(2013) 7066]
(o texto na língua francesa é o único que faz fé)
(Texto relevante para efeitos do EEE)
(2014/882/UE)
A COMISSÃO EUROPEIA,
Tendo em conta o Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia, nomeadamente o artigo 108.o, n.o 2, primeiro parágrafo (1),
Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, nomeadamente o artigo 62.o, n.o 1, alínea a),
Após ter convidado os interessados a apresentar as suas observações, em conformidade com os referidos artigos (2), e tendo em conta essas observações,
Considerando o seguinte:
I. PROCEDIMENTO
(1)
Em 18 de fevereiro de 2002, a França notificou à Comissão um projeto de auxílio à reestruturação da Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (SNCM), completado em 3 de julho de 2002 (3). Este projeto de reestruturação dava seguimento à notificação pelas autoridades francesas, em 20 de dezembro de 2001, de um adiantamento de tesouraria, no montante de 22,5 milhões de euros, concedido pela Compagnie Générale Maritime et Financière (CGMF) (4) à SNCM a título de auxílio de emergência. Por Decisão de 17 de julho de 2002 (5) (a seguir, «a decisão de 2002»), a Comissão autorizou este auxílio à SNCM no âmbito do procedimento preliminar de exame dos auxílios previsto no artigo 88.o, n.o 3, do Tratado CE. O auxílio à reestruturação notificado consistia na recapitalização da SNCM por intermédio da CGMF, num montante de 76 milhões de euros.
(2)
Por ofício de 19 de agosto de 2002, a Comissão notificou às autoridades francesas a decisão de iniciar, em conformidade com o artigo 88.o, n.o 2, do Tratado CE, o procedimento formal de investigação (6) previsto no artigo 6.o do Regulamento (CE) n.o 659/1999 do Conselho (7).
(3)
Em 8 de outubro de 2002 (8), as autoridades francesas comunicaram à Comissão as suas observações sobre a decisão de 19 de agosto de 2002 (9).
(4)
A pedido das autoridades francesas, foram realizadas reuniões de trabalho com os serviços da Comissão em 24 de outubro de 2002, 3 de dezembro de 2002 e 25 de fevereiro de 2003.
(5)
No âmbito do início do procedimento, a Comissão recebeu observações de duas empresas, a Corsica Ferries France (CFF), a 8 de janeiro de 2003 (10), e o STIM, do grupo Orbigny Stef-TFE (a seguir, «STIM»), a 7 de janeiro de 2003, bem como de diferentes circunscrições territoriais francesas, a 18 de dezembro de 2002 e 9 e 10 de janeiro de 2003. A Comissão transmitiu estas observações às autoridades francesas, para comentário, por ofícios com data de 13 e 16 de janeiro e 5 e 21 de fevereiro de 2003.
(6)
As autoridades francesas comunicaram à Comissão os seus comentários às observações da CFF e do STIM em 13 de fevereiro (11) e 27 de maio de 2003 (12).
(7)
Em 16 de janeiro de 2003, os serviços da Comissão enviaram um pedido de informações complementares, ao qual as autoridades francesas responderam em 21 de fevereiro de 2003.
(8)
Em ofício de 10 de fevereiro de 2003 (13), as autoridades francesas expuseram toda uma argumentação tendente a demonstrar que o projeto de auxílio respeitava inteiramente as orientações comunitárias para os auxílios de emergência e à reestruturação das empresas em dificuldades (14) (a seguir, «as orientações de 1999»).
(9)
Em 25 de fevereiro de 2003 (15), a pedido da Comissão, as autoridades francesas transmitiram cópia do pacto de acionistas que vincula a SNCM e o STIM.
(10)
Pela Decisão 2004/166/CE, de 9 de julho de 2003 (16) (a seguir, «a decisão de 2003»), a Comissão aprovou, sob certas condições, a concessão do auxílio à reestruturação da SNCM, pagável em duas frações, uma de 66 milhões de euros e a outra de um montante, no máximo, de 10 milhões de euros, a determinar em função do produto líquido das cessões de ativos efetuadas após a adoção da decisão de 2003. O pagamento da primeira fração foi autorizado pela decisão de 2003.
(11)
Em 13 de outubro de 2003, a CFF interpôs um recurso para anulação da decisão de 2003 junto do Tribunal de Primeira Instância das Comunidades Europeias (a seguir, «o Tribunal Geral») (Processo T-349/03).
(12)
Pela Decisão 2005/36/CE (a seguir, «a decisão de 2004») (17), a Comissão decidiu que as alterações solicitadas pelas autoridades francesas em 23 de junho de 2004, a saber, a permuta do navio Aliso pelo navio Asco na lista dos navios que a SNCM estava autorizada a utilizar na sequência da decisão de 2003 e a venda do Aliso em vez do Asco, não punham em causa a compatibilidade do auxílio à reestruturação, autorizado pela decisão de 2003, com o mercado comum.
(13)
Por decisão de 16 de março de 2005 (a seguir, «a decisão de 2005») (18), a Comissão aprovou o pagamento de uma segunda fração do auxílio à reestruturação, no montante de 3,3 milhões de euros, o que elevou o montante total do auxílio autorizado para 69,3 milhões de euros.
(14)
Em 15 de junho de 2005, no âmbito do Processo T-349/03 (19), o Tribunal Geral anulou a decisão de 2003 por apreciação errada do caráter mínimo do auxílio.
(15)
Em 25 de outubro de 2005 (20), as autoridades francesas transmitiram à Comissão informações relativas à situação financeira da companhia desde a notificação do plano de auxílio à reestruturação em 18 de fevereiro de 2002.
(16)
Em 17 de novembro de 2005 (21), as autoridades francesas forneceram elementos relativos à atualização do plano de reestruturação de 2002 e à reconstituição dos capitais próprios da SNCM (22).
(17)
Em 15 de março de 2006, as autoridades francesas transmitiram à Comissão uma nota de síntese sobre o mercado, o plano de negócios (parte receitas) e a conta de resultados previsionais (23). Outros documentos foram enviados aos serviços da Comissão em 28 de março de 2006 e 7 de abril de 2006 (24). Nesta última correspondência, as ditas autoridades instavam a Comissão a considerar que parte do auxílio concedido em 2002, designadamente o montante de 53,48 milhões de euros, por se tratar de uma «compensação de serviço público», não constituía nem uma medida tomada no âmbito do plano de reestruturação, nem um auxílio estatal, à luz da jurisprudência Altmark (25), mas sim uma medida autónoma e independente do plano de reestruturação, a título do artigo 86.o, n.o 2, do Tratado CE.
(18)
Em 21 de abril de 2006, foi notificado à Comissão, a título do artigo 4.o do Regulamento (CE) n.o 139/2004 do Conselho (26), um projeto de concentração em virtude do qual as empresas Veolia Transport (VT) (27) e Butler Capital Partners («BCP») adquiriam o controlo conjunto da SNCM (28). A Comissão decidiu não se opor à operação notificada e declarou-a compatível com o mercado comum numa decisão adotada em 29 de maio de 2006 (29).
(19)
Em 21 de junho de 2006 (30), as autoridades francesas transmitiram à Comissão a Portaria do Ministério da Economia, Finanças e Indústria, de 26 de maio de 2006, que aprova operações financeiras decididas pela Société nationale des chemins de fer français (SNCF) e o Decreto n.o 2006-606, de 26 de maio de 2006, que privatiza a SNCM.
(20)
Em 7 de junho de 2006 (31), foram comunicadas à Comissão informações relativas à delegação de serviço público e aos auxílios de caráter social no âmbito das ligações com a Córsega.
(21)
Por ofício de 13 de setembro de 2006, a Comissão notificou às autoridades francesas a decisão de iniciar o procedimento formal de investigação previsto no artigo 88.o, n.o 2, do Tratado CE e no artigo 6.o do Regulamento (CE) n.o 659/1999 relativamente às novas medidas em favor da SNCM e o plano de reestruturação notificado em 2002 (32) (a seguir, «a decisão de 2006»).
(22)
Em 16 de novembro de 2006, as autoridades francesas transmitiram à Comissão as suas observações sobre a decisão de 2006 (33).
(23)
Na sequência do pedido de algumas partes interessadas para que o prazo para apresentarem as suas observações fosse prorrogado um mês (34), a Comissão decidiu conceder este prazo suplementar a todas as partes interessadas (35).
(24)
A Comissão recebeu observações da CFF (36) e da STIM (37), que transmitiu às autoridades francesas por ofício de 20 de fevereiro de 2007. Um terceiro interessado também enviou comentários, igualmente transmitidos às autoridades francesas, os quais viria a retirar em 28 de maio de 2008.
(25)
As autoridades francesas comunicaram os seus comentários às observações dos terceiros interessados em 30 de abril de 2007 (38).
(26)
Em 20 de dezembro de 2007, a CFF apresentou uma denúncia à Comissão contra a SNCM, em complemento das informações enviadas a 15 de junho de 2007 e 30 de novembro de 2007. A denúncia incide no artigo 3.o da nova convenção de delegação de serviço público celebrada em junho de 2007 pela Collectivité Territoriale de Corse e o agrupamento Compagnie Méridionale de Navigation-SNCM para o período de 2007-2013. Segundo a CFF, a aplicação desta disposição mobilizaria novos recursos financeiros para a SNCM, na ordem de 10 milhões de euros para o ano de 2007. Além disso, a compensação paga à SNCM pelas obrigações de serviço público constituiria um auxílio estatal, ademais ilegal visto não ter sido notificado à Comissão.
(27)
A Comissão informou as partes interessadas da sua decisão de prorrogar até 14 de março de 2008 o prazo de apresentação das observações.
(28)
A Comissão transmitiu as observações dos terceiros interessados às autoridades francesas em 26 de março de 2008, tendo estas enviado os seus comentários em 28 de março de 2008 e 10 e 28 de abril de 2008.
(29)
Por decisão de 8 de julho de 2008, a Comissão considerou que as novas medidas adotadas em 2006 não eram auxílios estatais na aceção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE, e que as medidas notificadas em 2002 constituíam auxílios compatíveis com o mercado comum.
(30)
Esta decisão foi parcialmente anulada pelo Tribunal Geral em 11 de setembro de 2012 (39). O Tribunal considerou que as conclusões da Comissão sobre as medidas aplicadas em 2006 estavam feridas de erros manifestos de apreciação. Quanto às medidas de reestruturação de 2002, considerou que a sua análise devia ser revista, uma vez que a decisão anulada assentava na premissa de que as medidas de 2006 não comportavam nenhum elemento de auxílio.
(31)
À anulação apenas foi subtraída a declaração de compatibilidade do auxílio correspondente à injeção de 53,4 milhões de euros a título de compensação das obrigações de serviço público da SNCM no período de 1991-2001. Por conseguinte, este aspeto não será abordado na presente decisão.
(32)
A Comissão deverá, assim, adotar uma nova decisão final, não havendo motivos para se recolherem elementos posteriores à data de adoção da decisão anulada. Com efeito, na sequência da anulação, a Comissão teve, por um lado, de apreciar se algumas das medidas em causa correspondem ao comportamento de um investidor privado numa economia de mercado e, por outro lado, dado que as medidas analisadas constituem auxílios estatais, se as condições de compatibilidade impostas pelas orientações aplicáveis se encontram preenchidas. Relativamente a estas duas apreciações, em conformidade com a jurisprudência do Tribunal Geral (40), a Comissão apenas pode ter em conta as informações de que dispunha à data de adoção da decisão anulada, ou seja 8 de julho de 2008 (41).
(33)
Em 13 de novembro de 2012, teve lugar uma reunião com a presença da Comissão, das autoridades francesas e dos representantes da SNCM.
(34)
Por ofícios de 6 de dezembro de 2012 e 5 de fevereiro de 2013, as autoridades francesas solicitaram por duas vezes que fosse tomada uma decisão de reabertura do procedimento, alegando que, ao especificar os critérios do princípio do investidor prudente numa economia de mercado, o Tribunal Geral teria proferido um acórdão inovador em matéria de jurisprudência, tornando necessário reabrir o procedimento contraditório. Por ofícios de 15 de janeiro e 13 de fevereiro de 2013, a Comissão indeferiu esses pedidos, salientando que o procedimento podia ser retomado no ponto preciso em que a ilegalidade se verificou e recordou que a decisão de dar início ao procedimento tomada em 2006 não estava, no seu entender, ferida de qualquer ilegalidade. Todavia, informou também as autoridades francesas de que lhe poderiam enviar todas as informações complementares que desejassem, para reflexão e análise, bem como qualquer documento que lhes parecesse conveniente.
(35)
Em 16 de maio de 2013, as autoridades francesas enviaram uma nota informativa à Comissão.
(36)
Por ofício de 19 de junho de 2013, a SNCM solicitou igualmente uma decisão de reabertura do procedimento formal de investigação invocando motivos semelhantes aos das autoridades francesas. A Comissão indeferiu esse pedido, por carta de 10 de julho de 2013, mas também informou a SNCM de que lhe poderia enviar todas as informações complementares que desejasse, para reflexão e análise, bem como qualquer documento que lhe parecesse conveniente.
(37)
Em 27 de agosto de 2013, a SNCM enviou uma nota informativa e um novo relatório referente à cessão da SNCM.
II. DESCRIÇÃO
2.1. O BENEFICIÁRIO DAS MEDIDAS OBJETO DA PRESENTE DECISÃO
(38)
O beneficiário das medidas objeto da presente decisão é a SNCM, que agrupa várias filiais no setor marítimo e exerce a atividade de transporte marítimo de passageiros, automóveis e pesados entre a França continental e a Córsega, a Itália (Sardenha) e o Magrebe (Argélia e Tunísia).
(39)
A SNCM é uma sociedade anónima, nascida em 1969 da fusão da Compagnie Générale Transatlantique e da Compagnie de Navigation Mixte, ambas criadas em 1850. Denominada na época Compagnie Générale Transméditerranéenne, foi rebatizada Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée em 1976, após a Société Nationale des Chemins de Fer (SNCF) ter adquirido uma participação no seu capital. Com efeito, a companhia tinha sido escolhida pelo Governo francês para pôr em prática o princípio de continuidade territorial com a Córsega, nomeadamente o alinhamento das tarifas de transporte marítimo pelas tarifas da SNCF para o transporte ferroviário, com base numa convenção celebrada em 31 de março de 1976 por um período de 25 anos. A Compagnie Générale Transatlantique já tinha sido incumbida pelo Governo francês do serviço da Córsega por uma convenção anterior, celebrada em 23 de dezembro de 1948.
(40)
Aquando da notificação da recapitalização, em 2002, a SNCF e a CGMF detinham respetivamente 20 % e 80 % do capital da SNCM. Na sequência da abertura do capital da SNCM em 30 de maio de 2006 (ver ponto 18), a BCP e a VT passaram a deter respetivamente 38 % e 28 % do capital da SNCM, continuando a CGMF a deter 25 % (9 % do capital está reservado aos trabalhadores).
(41)
Em 2008, as principais filiais da SNCM eram as seguintes: Compagnie Méridionale de Navigation (CMN) (42), Compagnie Générale de Tourisme et d’Hôtellerie (CGTH) (43), Aliso Voyage (44), Sud-Cargos (45), Société Aubagnaise de Restauration et d’Approvisionnement (SARA) (46), Ferrytour (47) e Les Comptoirs du Sud (48).
(42)
Na sequência da alienação dos navios de alta velocidade Aliso, em setembro de 2004, e Asco (49), em maio de 2005, a frota da SNCM passou a ser composta por dez navios (cinco car-ferries (50), quatro navios mistos (carga e passageiros) (51) e um navio de alta velocidade (NGV) que opera principalmente a partir de Nice (52)), sete dos quais são sua propriedade (53).
(43)
Por uma questão de rigor, convém recordar que os serviços regulares de transporte marítimo entre os portos da França continental e da Córsega são assegurados desde 1948 no quadro de um serviço público de que a SNCM e a CMN foram concessionárias entre 1976 e 2001 ao abrigo de uma convenção-quadro celebrada inicialmente por um período de 25 anos. Em conformidade com as regras comunitárias em vigor (54) e na sequência do concurso europeu (55) organizado pela Collectivité Territoriale de Corse (56), a SNCM e a CMN ganharam conjuntamente a delegação de serviço público (a seguir, «a DSP»), cujo objeto é o serviço da Córsega a partir de Marselha, com a contrapartida de compensações financeiras, para o período de 2002-2006.
(44)
Uma vez terminada a DSP no final de 2006, o serviço público marítimo atrás referido foi atribuído ao agrupamento SNCM-CMN, através de um novo concurso a nível europeu (57), para o período de 1 de maio de 2007 a 31 de dezembro de 2013, com uma subvenção de cerca de 100 milhões de euros por ano.
(45)
Em paralelo, são impostas a todos os operadores que servem a ilha a partir de Toulon e de Nice obrigações de frequência de serviços. Nestas linhas, os residentes corsos e outras categorias de passageiros beneficiaram, desde 2002 e até 2013, de auxílios sociais concedidos ao abrigo das decisões da Comissão de 2 de julho de 2002 (58) e 24 de abril de 2007 (59).
2.2. CONTEXTO CONCORRENCIAL
(46)
A SNCM opera principalmente em dois domínios distintos: o do tráfego de passageiros e o do tráfego de mercadorias. Por um lado, serve a Córsega e o Magrebe, a partir da França, e, por outro, a título acessório, a Itália e a Espanha.
2.2.1. O serviço da Córsega
2.2.1.1. Transporte de passageiros
(47)
O mercado do serviço da Córsega para o transporte de passageiros é caracterizado por uma forte sazonalidade, chegando a registar picos de frequência sazonal dez vezes superiores aos do mês com menos movimento, o que exige dos operadores uma frota dimensionada para absorver esses picos. Metade do volume de negócios é realizada em julho e agosto, existindo ainda um desequilíbrio em função do sentido do trajeto, mesmo na época alta: por exemplo, em julho as partidas do continente atingem a lotação completa, enquanto os regressos se fazem quase em vazio. As taxas de ocupação média anual são, assim, relativamente baixas.
(48)
A SNCM é o operador histórico que assegura as ligações entre a Córsega e o continente francês. Em linhas gerais, dois terços da sua atividade dizem respeito às ligações entre Marselha e a Córsega no âmbito de uma delegação de serviço público; o último terço é constituído por ligações com outros pontos de partida ou de destino (Nice-Córsega, Toulon-Córsega, ligações internacionais com a Sardenha ou o Magrebe).
(49)
Durante muito tempo, a SNCM exerceu a sua atividade principal em situação de monopólio. Desde 1996, porém, tem enfrentado uma concorrência que se desenvolveu muito rapidamente. Assim, a sociedade CFF é hoje o operador dominante nas ligações marítimas entre o continente e a Córsega e a sua quota de mercado continua a aumentar. Embora só esteja presente neste mercado desde 1996, o tráfego de passageiros da CFF aumentou 44 % ao ano entre 2000 e 2005 e continua a crescer. Deste modo, em 2008, perto de […] (60) % dos passageiros transportados por mar entre o continente e a Córsega viajavam em navios da CFF, enquanto apenas […] (60) % utilizavam navios da SNCM, transportando a CMN os restantes passageiros, ou seja, […] (60) %.
(50)
A posição adquirida pela CFF, desde o ano 2000, no mercado considerado está igualmente patente no número de passageiros transportados por época entre a Córsega e a França continental. O gráfico seguinte mostra que a quota de mercado da CFF passou de 45 % em 2000 para 70 % em 2007 e a da SNCM de 53 % para 26 % durante o mesmo período, com uma diferença superior a um milhão de passageiros.
Gráfico
Número de passageiros transportados, por época (maio-setembro) entre a França continental e a Córsega - épocas 2000 a 2007
Fonte:
Observatoire régional des transports de la Corse.
(51)
Os concorrentes menores da SNCM no serviço da Córsega são a Compagnie Méridionale de Navigation (CMN), a Moby Lines, a Happy Lines e a TRIS.
(52)
Desde 2006, a oferta da SNCM e a sua quota de mercado nas ligações com a Córsega reduziram-se, com uma quebra de 8 % na oferta de lugares (- 20 % nas ligações a partir de Nice e - 3 % nas ligações a partir de Marselha).
(53)
No entanto, a persistência da redução da quota de mercado demonstra que a retoma da confiança dos passageiros, largamente perdida com as greves e as perturbações geradas pelos conflitos sociais de 2004 e 2005, nomeadamente por ocasião da privatização da empresa, é muito lenta.
(54)
O mercado do transporte marítimo de passageiros entre o continente e a Córsega cresceu 4 % em média desde 1993; este crescimento deverá prosseguir, com uma aceleração de […] (60) % igualmente prevista para 2008 (no período pertinente para o exame dos factos) e um ritmo moderado nos anos seguintes. No entanto, não parece haver novos operadores interessados neste mercado. Por ocasião do concurso lançado pelo Office des Transports de Corse para a adjudicação da delegação de serviço público nas ligações a certos portos da Córsega no período de 2007-2013, não foi apresentada qualquer outra candidatura além das da CFF e da SNCM-CMN, apesar da possibilidade de candidaturas parciais a uma determinada linha.
(55)
O principal concorrente da SNCM, a CFF, aumentou fortemente a sua oferta de lugares, de 500 000 para 4,5 milhões entre 1999 e 2007 (30 % de aumento entre 2006 e 2007), o que lhe permitiu aumentar o tráfego (de 1,3 milhões em 2005 para 1,6 milhões em 2007) e a quota de mercado. Esta política traduziu-se, todavia, em taxas de ocupação estruturalmente menos elevadas para a CFF do que para a SNCM, com uma diferença de aproximadamente 10 pontos percentuais em 2007. No caso da SNCM, a taxa média de ocupação em 2007 ascendia a 48 %, um valor normal tendo em conta a forte sazonalidade do mercado (ver acima).
2.2.1.2. Transporte de mercadorias
(56)
No tráfego de mercadorias com a Córsega, a SNCM detinha em 2005 cerca de 45 % do mercado Marselha-Toulon-Córsega.
(57)
No segmento das mercadorias gerais (não acompanhadas), a SNCM e a CMN dispõem de um quase monopólio de facto. No âmbito do contrato de delegação de serviço público, as duas companhias asseguram serviços frequentes de Marselha para os vários portos da Córsega.
(58)
No segmento dos reboques acompanhados, transportados por ferry, que representa globalmente 24 % do tráfego de mercadorias gerais medido em metros lineares, há concorrência entre todos os operadores do setor de passageiros. A SNCM e a CMN detêm igualmente a maior parte deste tráfego acompanhado. Os outros operadores, em especial a CFF, detêm 10 %, ou seja, 2 % do mercado global.
(59)
No segmento dos veículos a motor acompanhados (61), transportados por ferry (cerca de 24 % do tráfego de mercadorias gerais em 2003), a SNCM e a CMN detêm igualmente a maior parte do mercado. No entanto, a partir de 2002, a CFF começou a oferecer serviços neste mercado, detendo uma quota de cerca de 15 %.
2.2.2. Serviço do Magrebe
(60)
A Tunísia e a Argélia constituem um mercado importante, de cerca de 5 milhões de passageiros, dominado pelo transporte aéreo. Neste contexto, o transporte marítimo representa cerca de 15 % dos fluxos. Enquanto a Argélia constitui um mercado marítimo significativo, na ordem de 560 000 passageiros, o da Tunísia fica-se por cerca de 250 000 passageiros.
(61)
O mercado do transporte marítimo da França para o Magrebe registou um crescimento sustentado de cerca de 13 %, entre 2001 e 2005. Tendo em conta as perspetivas de crescimento do turismo para esta região, estava previsto (na época pertinente para o exame dos factos), que o transporte marítimo atingisse uma taxa de crescimento anual na ordem de 4 % até 2010.
(62)
Na Argélia, a SNCM posiciona-se no segundo lugar, atrás da Entreprise Nationale de Transport Maritime de Voyageurs (ENTMV), empresa pública argelina. A quota de mercado da SNCM passou de 24 % em 2001 para 35 % em 2005.
(63)
A SNCM ocupa também o segundo lugar no mercado de transporte marítimo para a Tunísia, atrás da Compagnie Tunisienne de Navigation (CTN). Embora a SNCM tenha perdido uma parte da sua quota de mercado para a CTN desde 2001, passando de 44 % para 39 % em 2004, registou uma melhoria em 2005 (40 %).
2.3. DESCRIÇÃO DAS MEDIDAS OBJETO DA PRESENTE DECISÃO
2.3.1. A recapitalização da SNCM em 2002
(64)
Na sequência da decisão da Comissão, de 17 de julho de 2002, de autorizar um auxílio de emergência à SNCM (62), as autoridades francesas notificaram à Comissão, em 18 de fevereiro de 2002, um projeto de auxílio à reestruturação da SNCM. Esta medida consistia em recapitalizar a SNCM, através da sua sociedade-mãe, a CGMF, com uma injeção de 76 milhões de euros, 46 dos quais a título de despesas de reestruturação (63). Esta injeção de capital tinha por objetivo aumentar os capitais próprios da SNCM de 30 milhões para 106 milhões de euros.
(65)
Em conformidade com as orientações de 1999, as autoridades francesas apresentaram à Comissão um plano de reestruturação (64) para a SNCM que incidia em cinco pontos:
i)
redução do número de travessias e redistribuição dos navios pelas diversas linhas (redução dos serviços para a Córsega e reforço dos serviços para o Magrebe). O plano de reestruturação previa uma diminuição do número de travessias de 4 138 (3 835 para a SNCM e 303 para a sua filial Corsica Marittima) para 3 410 em 2003, com as seguintes alterações dos serviços:
-
modificação dos serviços entre Marselha e a Córsega, em conformidade com o caderno de encargos do contrato de serviço público para 2001-2006;
-
quase supressão das ligações entre Toulon e a Córsega;
-
redução dos serviços entre Nice e a Córsega;
-
encerramento da linha Livorno-Bástia com o equipamento correspondente, efetivado em 2003;
-
reforço do serviço da Argélia e da Tunísia com os navios «Méditerranée», «Île de Beauté» e «Corse» e suspensão do serviço Génova-Túnis.
ii)
abate de quatro navios da frota, com um ganho de liquidez de 21 milhões de euros;
iii)
alienação de certos ativos imobiliários;
iv)
redução dos efetivos (65) em cerca de 12 %, a qual, conjugada com uma política salarial razoável, deveria permitir reduzir as despesas com as tripulações de 61,8 milhões de euros em 2001 para 54,8 milhões de euros, em média, entre 2003 e 2006, e as despesas em terra de 50,3 milhões de euros em 2001 para 45,8 milhões de euros no mesmo período;
v)
supressão de duas das suas filiais, a Compagnie Maritime Toulonnaise e a Corsica Marittima, cujas atividades residuais seriam asseguradas pela SNCM.
(66)
Na sequência das observações formuladas pela Comissão na sua decisão de 19 de agosto de 2002, as autoridades francesas descreveram, no seu ofício de 31 de janeiro de 2003, as melhorias introduzidas no plano de reestruturação nos aspetos seguintes:
-
compromissos e esclarecimentos sobre a política salarial;
-
um plano de redução dos custos nas compras de bens intermédios;
-
o compromisso de que a SNCM não desencadearia uma guerra tarifária com os seus concorrentes no serviço da Córsega.
(67)
Sobre este último aspeto, as autoridades francesas especificam que «a SNCM assume este compromisso sem reservas, por considerar que provocar uma guerra tarifária não seria consentâneo com o seu posicionamento estratégico, nem com os seus interesses (já que conduziria a uma redução das suas receitas), as suas práticas habituais e o seu saber-fazer».
(68)
No seu plano de reestruturação, as autoridades francesas apresentaram à Comissão uma estrutura financeira detalhada para o período de 2002-2007 com base em hipóteses medianas relativas a uma série de variáveis (66). As projeções financeiras indicam, designadamente, o regresso a resultados correntes positivos a partir de 2003.
Quadro 1
Estrutura financeira para o período de 2002-2007
em milhões de euros
2000 Realizado
2001 Realizado
2002 Plano
2002 Realizado
2003 Plano
2004 Plano
2005 Plano
2006 Plano
2007 Plano
Volume de negócios
204,9
204,1
178
205,8
190,4
192,9
195,2
197,1
193,9
Subvenções de exploração
85,4
86,7
74,5
77,7
69,9
68,8
68,4
67
68,5
Resultados correntes
-14,7
-5,1
1,2
-5,8
6,8
10,6
10,7
8,1
9
Resultados líquidos
-6,2
-40,4
23
4,2
12
14
1
3
3
Capitais próprios
67,5
29,7
119
33,8
124
134
145
160
169
Dívidas financeiras líquidas (exceto locação financeira)
135,8
134,5
67,7
144,8
55,2
38,2
57,1
115,7
228,1
Rácios financeiros
Resultados correntes/VN+subvenções
-5 %
-2 %
0 %
-2 %
3 %
4 %
4 %
3 %
3 %
Rácio capitais próprios/capitais alheios
50 %
22 %
176 %
23 %
225 %
351 %
254 %
138 %
74 %
Dados de 2000, 2001 e 2002 extraídos dos relatórios anuais da SNCM de 2001 e 2002
(69)
A injeção de capital de 76 milhões de euros e a previsão de restabelecimento da rendibilidade da exploração a partir de 2003 permitiriam, segundo as autoridades francesas, que os capitais próprios passassem de cerca de 30 milhões de euros no final de 2001 para 120 milhões de euros a curto prazo (2003), e para 160-170 milhões de euros no termo do plano (2006-2007). Seria assim possível reduzir o endividamento financeiro de 145 milhões de euros em 2002 para níveis de 40 a 55 milhões de euros entre 2003 e 2005. Nos últimos anos de vigência do plano, a companhia previa um aumento do endividamento para a renovação de um ou dois navios em propriedade plena.
(70)
As autoridades francesas forneceram igualmente um estudo de sensibilidade dos resultados previstos em relação às hipóteses de trabalho relativas ao tráfego nas diversas linhas. Nesta base, as diferentes simulações mostravam que, nos cenários considerados, a SNCM deveria regressar a uma situação de rendibilidade.
(71)
Inicialmente, as autoridades francesas consideraram dois métodos de avaliação alternativos, que rejeitaram por os considerarem demasiado onerosos.
i)
o primeiro método consistia em adicionar os custos do conjunto das medidas de reestruturação e gerava necessidades de financiamento na ordem de 90,9 milhões de euros, incluindo:
-
as perdas acumuladas entre 1991 e 2001, ou seja, 41,7 milhões de euros (29 milhões de euros - valor validado pela Decisão 2002/149/CE de 30 de outubro de 2001 (JO L 50 de 21.2.2002, p. 66), 6,1 milhões de euros em 2000 e 6,6 milhões de euros, sem contar com as despesas de reestruturação, em 2001);
-
a redução do recurso constituído pelas amortizações derrogatórias entre estas mesmas datas, ou seja, 24 milhões de euros (neste período, a rubrica desce de 86 para 62 milhões de euros no balanço, o que traduz o prolongamento do período de amortização de doze para vinte anos, a menor utilização deste recurso e a opção pelo leasing para as últimas unidades entregues);
-
a mais-valia da cessão, proporcionada pela reestruturação, ou seja, 21 milhões de euros, que reduziu as necessidades de financiamento, e;
-
o efeito acumulado das despesas de reestruturação, que ascende a 46,2 milhões de euros (ver nota 58);
ii)
o segundo método consistia em determinar o montante de capitais próprios exigidos pelas instituições bancárias para o conjunto da frota, sabendo que estas em geral reclamam, para financiar a aquisição de um navio, capitais próprios na ordem de 20 a 25 % do valor do mesmo. O cálculo efetuado pelas autoridades francesas, com base num custo histórico de aquisição da frota de 843 milhões de euros, gerava necessidades de capitais próprios entre 157 e 196 milhões de euros. Deduzidos os capitais próprios disponíveis no final de 2001, esta abordagem conduzia a necessidades de recapitalização de 101 a 140 milhões de euros.
(72)
O método finalmente utilizado pelas autoridades francesas para determinar o montante da recapitalização consiste em calcular as necessidades de financiamento com base no rácio médio capitais próprios/capitais alheios de cinco companhias de navegação europeias em 2000. Apesar das disparidades nos balanços destas empresas, a média utilizada pelas autoridades francesas cifra-se em 79 %. Estas autoridades sustentam que as projeções financeiras relativas ao período de 2002-2007 conduzem a um rácio médio capitais próprios/capitais alheios de 77 %, ascendendo os capitais próprios a 169 milhões de euros em 2007. Esse nível de capitais próprios seria obtido graças a uma recapitalização de 76 milhões de euros e ao sucesso das ações previstas no plano de reestruturação.
2.3.2. Medidas posteriores à recapitalização de 2002
2.3.2.1. Observações preliminares
(73)
A recapitalização e o plano de reestruturação de 2002 não produziram os resultados previstos e, a partir de 2004, a situação económica e financeira da SNCM degradou-se fortemente. Para esta degradação contribuíram tanto fatores internos (conflitos sociais, realização insuficiente e tardia dos objetivos de produtividade, perda de quota de mercado) como externos à SNCM (menor atração do destino da Córsega, aquisição de quota de mercado pela CFF, erros de gestão por parte do Estado (67)), bem como a subida do custo dos combustíveis.
(74)
O resultado corrente da SNCM cifrou-se assim em - 32,6 milhões de euros em 2004 e em - 25,8 milhões de euros em 2005. O resultado líquido, por sua vez, foi de - 29,7 milhões de euros em 2004 e de - 28,8 milhões de euros em 2005.
(75)
A degradação da situação económica e financeira da SNCM levou as autoridades francesas a alienarem mais ativos do que previsto pelo plano de reestruturação de 2002 e exigido pela decisão de 2003, bem como a procurarem parceiros privados.
Quadro 2
Lista dos ativos cedidos pela SNCM desde 2002
Produto líquido das cessões
Data
Cessões propostas na notificação de 2002 (em milhares de euros)
25 165
Aliso
(em substituição do Asco, de acordo com a decisão da Comissão de 8 de setembro de 2004)
(315)
30.9.2004
Napoléon
6 396
6.5.2002
Monte Rotondo
591
31.7.2002
Liberté
10 088
27.1.2003
Conjunto imobiliário Schuman
8 405
20.1.2003
Cessões suplementares impostas pela Comissão na sua decisão de 9 de julho de 2003 (em milhares de euros)
5 022
SCI Espace Schuman
765,7
24.6.2003
Southern Trader
2 153
22.7.2003
Someca
1 423,9
30.4.2004
Amadeus
680
12.10.2004
CCM
-
(68)
-
Cessões suplementares efetuadas desde a decisão de julho de 2003 (em milhares de euros)
12 600
Asco
7 100
24.5.2005
Sud Cargos
4 300
15.9.2005
Venda de apartamentos do parque imobiliário da SNCM
(anteriormente ocupados por pessoal da SNCM)
1 200
de 9.2003 a 2006
TOTAL (em milhares de euros)
42 385
2.3.2.2. Medidas posteriores à recapitalização de 2002
(76)
O processo de seleção dos parceiros privados desenrolou-se desde 26 de janeiro de 2005 até finais de setembro de 2005.
(77)
Em 26 de janeiro e 17 de fevereiro de 2005, o Governo francês anunciou a sua intenção de fazer entrar um parceiro privado no capital da SNCM, com vista a reforçar a estrutura financeira e acompanhar a evolução da empresa no sentido do seu desenvolvimento.
(78)
Após ter nomeado uma personalidade independente para supervisionar o processo de procura de parceiros, a Agence des Participation de l’Etat («APE») mandatou um banco de negócios («HSBC») para contactar potenciais cessionários.
(79)
Neste contexto, foram contactados setenta e dois investidores industriais e financeiros, com o objetivo de definir as condições financeiras de uma oferta que fortalecesse o projeto industrial da companhia e preservasse o emprego e a boa execução do serviço público. Vinte e três manifestaram interesse, foram assinados quinze acordos de confidencialidade e enviados quinze memorandos de informação. Seis empresas apresentaram propostas na primeira ronda, em 5 de abril de 2005, e na segunda ronda, em 17 de junho de 2005, foram recebidas três propostas [da Connex, que deu lugar à Veolia Transdev (VT), da Caravelle e da BCP] e uma declaração de interesse numa participação minoritária (Comanav). Na terceira ronda, em 28 de julho de 2005, foram recebidas três propostas.
(80)
Em 14 de setembro de 2005, cada empresa foi convidada a entregar uma proposta firme e definitiva antes de 15 de setembro de 2005. Nesta data, tendo a sociedade Connex desistido, os serviços do Estado receberam duas propostas firmes de injeção de capital e de aquisição da totalidade do capital, apresentadas pelos grupos franceses BCP e Caravelle.
(81)
Em 27 de setembro de 2005, as autoridades francesas emitiram um comunicado de imprensa anunciando que, com base numa análise aprofundada das duas propostas, tinha sido selecionada a proposta do grupo BCP por ter sido considerada a mais aceitável do ponto de vista financeiro e a que melhor servia os interesses da companhia, do serviço público e do emprego. A proposta inicial da BCP oferecia um preço negativo de 113 milhões de euros e constituía a melhor estimativa de preço negativo.
(82)
Esta proposta inicial dos potenciais cessionários previa expressamente a possibilidade de ajustamento do preço oferecido após a conclusão das auditorias. As autoridades francesas indicaram que o preço negativo inicial tinha sido revisto em alta na sequência das auditorias entregues em 16 de dezembro de 2005, devido a elementos objetivos com incidência no contexto regulamentar e económico em que a SNCM opera e surgidos posteriormente à entrega da proposta em 15 de setembro de 2005. O preço negativo foi assim revisto para 200 milhões de euros.
(83)
As negociações efetuadas pelas autoridades francesas com os futuros cessionários, a saber, a BCP associada ao grupo Connex, que depois deu lugar à Veolia Transdev, filial da Veolia, permitiram fixar esse valor em 142,5 milhões de euros, acrescido de parte das despesas com as mútuas dos reformados da SNCM (15,5 milhões de euros).
(84)
Na sequência deste processo de seleção aberto, transparente e não discriminatório, o Estado, a BCP e a VT chegaram finalmente a acordo, em 13 de outubro de 2005, num contexto social e financeiro muito difícil. A VT é assim o operador industrial da SNCM (participação de 28 %), enquanto a BCP é o acionista de referência, com uma participação de 38 %. O Estado comprometeu-se, nomeadamente perante os trabalhadores, a continuar a ser acionista da companhia, com uma participação de 25 % (69). A BCP e a VT elaboraram um plano de negócios para a SNCM, o qual foi comunicado à Comissão Europeia em 7 de abril de 2006.
a) conteúdo do Protocolo de Acordo
(85)
O Protocolo de Acordo, nos termos do qual 75 % do capital da SNCM são cedidos a privados, foi assinado pelas partes (BCP, VT e CGMF) em 16 de maio de 2006.
(86)
A secção II do protocolo prevê que a CGMF se comprometa a aprovar, subscrever e realizar integralmente um aumento de capital da SNCM num montante global de 142,5 milhões de euros.
(87)
Em complemento do aumento de capital, a CGMF compromete-se a pôr à disposição da SNCM, sob a forma de um adiantamento em conta corrente, a soma de 38,5 milhões de euros. Este adiantamento, que ficará bloqueado (numa conta do banco CIC), destina-se a financiar a fração de custo dita «de magnanimidade», que complementará as somas devidas em conformidade com as disposições legais e convencionais na eventualidade de os cessionários aplicarem um plano de redução dos efetivos. O pagamento das compensações adicionais às indemnizações recebidas nos termos das disposições legais e convencionais é feito numa base individual e nominativa, correspondendo aos trabalhadores que deixaram a empresa e cujo contrato de trabalho cessou.
(88)
Este mecanismo está previsto no artigo II.2 do protocolo de cessão de 16 de maio de 2006, no qual se dispõe que a referida conta se destina «ao financiamento da fração do custo das eventuais partidas voluntárias ou cessação de contratos de trabalho […] que viria somar-se às quantias de natureza diversa a pagar pelo empregador em conformidade com as disposições legais e convencionais». Pretende-se, assim, «disponibilizar progressivamente os fundos à medida que os trabalhadores não reclassificados internamente no grupo SNCM forem deixando efetivamente a sociedade, sendo o saldo disponibilizado no termo do processo». O funcionamento desta conta é objeto de um contrato de garantia de depósito anexado ao protoloco de acordo e, para poder ser acionada, a SNCM deve fornecer ao Presidente da CGMF a lista nominativa das pessoas cujo contrato de trabalho cessou e para a qual se solicitam os fundos bloqueados, bem como uma declaração mensal das despesas líquidas que descreva exaustivamente o conjunto das indemnizações e dos montantes pagos aos trabalhadores em causa. Concomitantemente, a SNCM comunica ao responsável pela conta-caução o «custo mensal efetivo adicional» discriminado por trabalhador, correspondente ao complemento que exorbite dos diversos encargos a pagar pelo empregador em conformidade com as disposições legais e convencionais. O montante global das medidas complementares de magnanimidade do Estado não poderia ser, em caso algum, superior a 38,5 milhões de euros e, se essas medidas sociais suplementares não atingissem esse limiar nos três anos seguintes à realização da cessão, o excedente seria devolvido ao Estado.
(89)
A secção III do Protocolo de Acordo prevê que, na sequência destas operações, a CGMF ceda aos cessionários privados as suas ações, equivalentes a 75 % do capital social da empresa, e a conta-caução destinada a financiar a parte do plano social que exorbite das obrigações convencionais e legais.
(90)
A secção III do Protocolo de Acordo prevê igualmente um aumento de capital complementar de 8,75 milhões de euros pela BCP/VT, que seria disponibilizado à SNCM em função das suas necessidades de tesouraria. O parágrafo III.2.7 do protocolo prevê que o valor das ações da CGMF seja sempre igual ao seu valor nominal inicial, acrescido de […] (60) % do seu valor nominal realizado, multiplicado por D/365, sendo D o número de dias desde a data de realização, deduzidas as quantias recebidas (por exemplo, dividendos). Estas modalidades não são aplicáveis em caso de processo de recuperação ou liquidação judicial da sociedade.
(91)
O Protocolo de Acordo (secção III.5) inclui uma cláusula resolutiva da cessão da SNCM, que pode ser exercida concomitantemente pelos cessionários nas situações a seguir descritas, na medida em que estas ponham em causa a credibilidade do seu plano de negócios e o regresso da sociedade a uma situação de viabilidade:
-
não adjudicação do contrato de delegação de serviço público para os serviços marítimos com destino à Córsega no período iniciado em 1 de janeiro de 2007, ou a sua adjudicação em condições substancialmente degradadas;
-
decisões negativas da Comissão Europeia ou um acórdão do Tribunal Geral ou do Tribunal de Justiça, designadamente rejeitando a operação ou impondo condições que afetem significativamente o valor da sociedade, e isto no prazo de seis anos a contar do dia da aquisição pelos parceiros dos direitos sobre a sociedade.
(92)
A secção VII do Protocolo de Acordo prevê que a CGMF assuma uma parte dos compromissos sociais da SNCM a título dos encargos com as mútuas dos seus reformados, num montante avaliado em 15,5 milhões de euros, a contar do dia da transferência de propriedade da empresa.
(93)
As modalidades de governo da empresa são especificadas na secção IV do Protocolo de Acordo. Está previsto que se proceda à alteração do modo de gestão da SNCM, que será transformada em sociedade anónima com conselho de direção e conselho fiscal. Este último será composto por 10 e depois por 14 membros. A sua presidência será atribuída transitoriamente a um representante do Estado. Se a DSP for adjudicada à SNCM, o presidente do conselho fiscal será substituído por um representante da BCP. O conselho de direção terá por função a gestão operacional da SNCM.
(94)
Em 26 de maio de 2006, o Governo francês aprovou a cessão da SNCM, bem como as medidas supracitadas.
b) medidas
(95)
Face ao que precede, o Protocolo de Acordo contém três tipos de medidas estatais que devem ser examinadas à luz das regras da União no domínio dos auxílios estatais:
-
a cessão de 75% da SNCM a um preço negativo de 158 milhões de euros (injeção de capital de 142,5 milhões de euros e assunção das despesas com as mútuas num montante de 15,5 milhões de euros);
-
o adiantamento em conta corrente pela CGMF, num montante de 38,5 milhões de euros, em favor do pessoal despedido da SNCM;
-
o aumento de capital de 8,75 milhões de euros subscrito pela CGMF em conjunto e concomitantemente com a injeção de 26,25 milhões de euros por parte da VT e da BCP.
-
a cláusula resolutiva da cessão (70).
2.4. ALCANCE DA PRESENTE DECISÃO
(96)
A presente decisão final incide nas medidas executadas pela França em favor da SNCM desde 18 de fevereiro de 2002, ou seja:
-
o saldo remanescente da injeção de capital da CGMF na SNCM, num montante de 76 milhões de euros concedidos em 2002, ou seja 15,81 milhões de euros;
-
o preço de venda negativo da SNCM pela CGMF, num montante de 158 milhões de euros;
-
o adiantamento em conta corrente pela CGMF de 38,5 milhões de euros, em favor do pessoal despedido da SNCM;
-
o aumento de capital de 8,75 milhões de euros subscrito pela CGMF;
(97)
A presente decisão não se refere à compensação das obrigações de serviço público da SNCM no período de 1991-2001, cuja compatibilidade foi confirmada pelo acórdão do Tribunal Geral de 11 de setembro de 2012 (71).
(98)
Também não incide no exame das compensações financeiras recebidas ou a receber pela SNCM a título das obrigações de serviço público no período de 2007-2013, as quais são objeto de um procedimento distinto (72).
(99)
Importa referir, além disso, que o acórdão de 11 de novembro de 2012 foi objeto de dois recursos no Tribunal de Justiça interpostos, respetivamente, pela SNCM e pela França, nos processos apensos C-533/12 P e C-536/12 P. Ora, a presente decisão é tomada em execução do acórdão recorrido, somente nos aspetos em que esse acórdão anulou a decisão de 8 de julho de 2008. Nestas condições, se o exame dos recursos levar à anulação parcial ou completa do acórdão de 11 de novembro de 2012 e implicar o restabelecimento de algumas partes do dispositivo da decisão de 8 de julho de 2008 anuladas por esse acórdão, a presente decisão deixará de ser válida, justamente em consequência desses acórdãos proferidos em recurso, no que se refere às medidas repostas por essa via.
2.5. MOTIVOS QUE CONDUZIRAM AO INÍCIO DO PROCEDIMENTO FORMAL DE INVESTIGAÇÃO EM 2002 E AO SEU ALARGAMENTO EM 2006
2.5.1. Início do procedimento formal de investigação de 2002
(100)
Na sua decisão de iniciar o procedimento de investigação, de 19 de agosto de 2002, a Comissão, reconhecendo embora à SNCM o caráter de empresa em dificuldade, exprimiu dúvidas quanto à compatibilidade da medida notificada com os critérios constantes do ponto 3.2.2 das orientações de 1999, então em vigor.
(101)
A Comissão manifestou um conjunto de dúvidas sobre o plano de reestruturação, tendo em conta a ausência de uma análise das causas dos prejuízos sofridos pela empresa. Em especial, a Comissão questionou a relação entre os prejuízos e as obrigações de serviço público, o impacto da política de aquisição de navios da SNCM nas suas contas de resultados e as medidas previstas para aumentar a produtividade da empresa.
(102)
A Comissão assinalou ainda várias lacunas do plano de reestruturação, nomeadamente a falta de medidas concretas para reduzir o montante dos consumos intermédios e a ausência de indicações a respeito da futura política tarifária da SNCM.
(103)
A Comissão interrogou-se igualmente sobre a pertinência do método de cálculo utilizado pelas autoridades francesas para determinar o montante da recapitalização e sobre algumas hipóteses utilizadas nas simulações financeiras.
2.5.2. Alargamento do procedimento formal de investigação de 2006
(104)
Através da decisão de 13 de setembro de 2006, a Comissão decidiu alargar o procedimento formal de investigação de 2002 às medidas previstas no âmbito da cessão da SNCM ao setor privado.
(105)
Na hipótese de este montante ser considerado auxílio estatal compatível nos termos do artigo 86.o, n.o 2, do Tratado CE, a Comissão considerou que ele deveria ser avaliado à luz das orientações comunitárias relativas aos auxílios estatais de emergência e à reestruturação de empresas em dificuldade (a seguir, «as orientações de 2004») (73). Na medida em que o montante de auxílio à reestruturação seria sensivelmente inferior ao notificado em 2002 e aprovado em 2003, a Comissão exprimiu dúvidas quanto à oportunidade de manter o conjunto das contrapartidas impostas à SNCM pela decisão de 2003.
(106)
A Comissão também exprimiu dúvidas quanto ao respeito das condições impostas pela decisão de 2003, ou seja, o princípio de price leadership e o número de rotações no tráfego com a Córsega.
(107)
Relativamente ao preço de cessão negativo da SNCM, a Comissão questionou a conformidade da recapitalização pelo Estado, previamente à cessão da SNCM, com o princípio do investidor privado em economia de mercado, e sobretudo a validade do cálculo dos custos que o Estado acionista seria obrigado a pagar em caso de liquidação da SNCM.
(108)
A Comissão pôs em dúvida que as medidas financeiras se justificassem nos termos das orientações de 2004.
(109)
Manifestou ainda as suas dúvidas relativamente à segunda recapitalização, de 8,75 milhões de euros, no tocante ao respeito dos princípios de concomitância entre o investimento privado e público e à igualdade das condições de subscrição na aceção da jurisprudência.
(110)
Por último, a Comissão interrogou-se sobre se as medidas sociais complementares, no montante de 38,5 milhões de euros de auxílios sociais, não poderiam constituir uma vantagem indireta para a empresa. Sublinhou igualmente o risco de contradição existente em considerar que as indemnizações complementares por despedimento faziam parte dos riscos que um investidor prudente suportaria.
III. OBSERVAÇÕES DAS AUTORIDADES FRANCESAS SOBRE A DECISÃO DE DAR INÍCIO AO PROCEDIMENTO
3.1. QUANTO À RECAPITALIZAÇÃO DE 2002
(111)
O plano de reestruturação notificado em 2002 consistia numa injeção de capital de 76 milhões de euros, 53,48 milhões dos quais correspondentes a uma compensação de serviço público. Se as cessões de ativos efetuadas pela SNCM (74) forem tidas em conta, o montante do auxílio efetivamente pago eleva-se a 69 292 400 euros. As autoridades francesas consideram que, caso o montante de 53,48 milhões de euros seja um auxílio compatível, o montante a considerar como auxílio à reestruturação ao abrigo da notificação de 2002, ascenderia finalmente a 15,81 milhões de euros.
3.2. QUANTO ÀS MEDIDAS POSTERIORES À RECAPITALIZAÇÃO DE 2002
(112)
As autoridades francesas recordam, a título preliminar, que a gravidade dos movimentos sociais de 2004/2005 e a deterioração da situação económica e financeira da SNCM levaram o Estado acionista a lançar, em janeiro de 2005, um processo de seleção de investidores privados e a aplicar medidas de emergência (nomeadamente a alienação do Asco e da participação na Sud-Cargos (75)).
3.2.1. Quanto ao preço de cessão negativo da SNCM
(113)
Em conformidade com a jurisprudência comunitária então vigente na matéria, as autoridades francesas convidam a Comissão a considerar que o preço negativo de cessão da SNCM - 158 milhões de euros - não configura uma medida qualificável como auxílio na aceção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE, na medida em que o Estado francês se teria comportado como um investidor privado em economia de mercado.
(114)
A título preliminar, as autoridades francesas assinalam que o preço final de 158 milhões de euros, inferior ao preço negativo inicialmente proposto pelos cessionários na sequência da auditoria feita à SNCM, resulta de uma negociação de transferência de controlo efetuada no âmbito de um processo concorrencial aberto, transparente e não discriminatório, pelo que constitui efetivamente um preço de mercado.
(115)
Segundo as autoridades francesas o preço de cessão é um preço de mercado na medida em que, na busca de um parceiro privado para a SNCM se seguiu um preço concorrencial aberto, transparente e não discriminatório, concluído com a seleção da melhor proposta.
(116)
Segundo as autoridades francesas, a cessão pelo preço negativo de 158 milhões de euros teria sido efetuada nas condições mais vantajosas para o Estado, em conformidade com a jurisprudência comunitária então em vigor e com as práticas decisórias da Comissão, não contendo, por conseguinte, nenhum elemento de auxílio. Consideram, com efeito, que esse preço negativo é inferior ao custo que o Estado teria de suportar em caso de liquidação da empresa.
(117)
Esta conclusão impor-se-ia quer aplicando a abordagem decorrente da jurisprudência do Tribunal de Justiça (a seguir, «jurisprudência Gröditzer» (76)), quer aplicando a abordagem assente na análise dos custos efetivos de liquidação da SNCM (decisão «ABX» (77)).
(118)
No caso do primeiro método, baseado na jurisprudência Gröditzer, as autoridades francesas alegam que esse acórdão confirmaria a apreciação da Comissão, na sua decisão de 8 de julho de 1999, de que «apenas o valor de liquidação dos ativos […] deve ser considerado como custo de liquidação» (78).
(119)
A esse respeito, os relatórios CGMF (79) e Oddo-Hastings (80) estimam o valor de liquidação dos ativos num mínimo de 190,3 milhões de euros a 30 de setembro de 2005 (81).
(120)
Por conseguinte, na medida em que o Estado, enquanto proprietário acionista de uma sociedade, só é responsável pelas dívidas desta até ao valor de liquidação dos seus ativos (jurisprudência «Hytasa» (82)), as autoridades francesas afirmam que o valor de liquidação dos ativos da companhia, estimado em 190,3 milhões de euros no mínimo, é claramente superior ao preço negativo de cessão de 158 milhões de euros.
(121)
Quanto ao segundo método, as autoridades francesas afirmam que este decorre da decisão da Comissão relativa ao auxílio concedido pela Bélgica à ABX Logistics, na qual a Comissão analisou um preço de cessão negativo, que tinha, como no caso vertente, o caráter de preço de mercado, comparando-o com os custos que o Estado acionista teria efetivamente suportado no âmbito de uma liquidação amigável ou judicial, avaliados por um terceiro independente. No entender das autoridades francesas, a Comissão reconhece nessa decisão a validade de um conjunto de custos, resultantes de uma eventual ação para liquidação do passivo intentada pelos credores ou incorridos pelos outros ramos do grupo devido à eventual liquidação da sua filial.
(122)
Com base nos supracitados relatórios CGMF e Oddo-Hastings, as autoridades francesas calculam que, no total, os custos reais que a República Francesa teria de suportar, enquanto acionista, se cifrariam entre 312,1 e 361 milhões de euros, a 30 de setembro de 2005, discriminados da seguinte forma:
-
[70-80] (60) milhões de euros a título do plano social convencional, que agrupa todos os custos associados à cessação de contratos de trabalho e convencionalmente a cargo da empresa;
-
[30-40] (60) milhões de euros a título do plano social extra convencional, que agrupa a totalidade dos custos das medidas de acompanhamento associadas às obrigações legais e regulamentares da SNCM em matéria de despedimento e dos custos indiretos do plano social convencional;
-
Entre [200-210] (60) e [250-260] (60) milhões de euros a título do pagamento de indemnizações complementares por despedimento que o juiz obrigaria o Estado a assumir, complementarmente às indemnizações pagas no âmbito do plano social convencional e extraconvencional, em conformidade com a jurisprudência Aspocomp Group Oyj da Cour d’Appel de Rouen, de 22 de março de 2005.
(123)
Este método tem em conta, nomeadamente, o risco de que o Estado francês fosse obrigado a liquidar o passivo caso um tribunal o considerasse dirigente de facto da SNCM. As autoridades francesas alegam que não pode excluir-se o risco de ação judicial para liquidação do passivo, particularmente à luz do precedente criado pela Cour de Cassation em França (83). Assim, em vários ofícios à Comissão, as autoridades francesas argumentaram que a hipótese de um juiz nacional condenar o Estado a liquidar o passivo da empresa que dirige constituía um cenário mais do que plausível e teria, por isso, de ser considerada no cálculo do custo efetivo de uma eventual liquidação da SNCM.
(124)
A 30 de setembro de 2005, o valor residual dos ativos da SNCM (ou seja, 190,3 milhões de euros) ascenderia, após pagamento das dívidas privilegiadas, a 36,5 milhões de euros. Os outros elementos de custo tidos em conta numa eventual ação contra o Estado para liquidação do passivo compreendem, nomeadamente, os custos de rescisão dos principais contratos de exploração e dos contratos de locação financeira de navios e o pagamento das dívidas quirografárias, conduzindo a uma insuficiência do ativo na ordem de 134,4 milhões de euros. As autoridades francesas consideram que o Estado teria sido condenado a assumir entre 85 e 100% deste montante.
(125)
As ditas autoridades consideram ainda que, devido à sua relação de dependência com a SNCM, e segundo outra jurisprudência francesa (84), a liquidação da empresa teria podido levar o juiz a ordenar a indemnização dos trabalhadores por perdas e danos. As autoridades francesas consideram altamente provável, à luz da referida jurisprudência, que o juiz fixasse o montante das indemnizações complementares com base nas que teriam sido pagas no âmbito de um plano social apresentado anteriormente à liquidação.
(126)
De acordo com esta abordagem, a análise dos custos efetivos que ficariam a cargo do Estado acionista demonstra que o custo por ele suportado com a venda da SNCM a um preço negativo de 158 milhões de euros é inferior ao custo efetivo que teria de suportar em caso de liquidação judicial da empresa.
(127)
Em conclusão, na opinião das autoridades francesas este montante não pode ser classificado como auxílio estatal.
3.2.2. Quanto à injeção conjunta de capital pelos acionistas
(128)
As autoridades francesas consideram que, através desta participação, o Estado se comportou como um investidor prudente, já que, por um lado, interveio de forma concomitante e minoritária a par da BCP e da VT e, por outro lado, essa participação beneficia de uma remuneração à taxa fixa de […] (60) % ao ano, o que liberta o Estado do risco ligado à execução do plano de negócios. Efetivamente, as ditas autoridades alegam que esta taxa de remuneração é muito satisfatória para um investidor privado (85). Especificam, todavia, que nenhuma remuneração seria devida em caso de recuperação ou liquidação judicial da SNCM ou de exercício da cláusula resolutiva pelos cessionários.
3.2.3. Quanto às medidas sociais complementares (auxílios sociais)
(129)
As autoridades francesas consideram, invocando a prática decisória da Comissão, nomeadamente no processo SFP - Société Française de Production (86), que este financiamento constitui um auxílio social e não beneficia a empresa. Portanto, a aplicação, graças a fundos públicos, de medidas sociais complementares em benefício das pessoas despedidas, sem que estas medidas exonerem o empregador dos seus encargos normais, inscrever-se-ia no quadro da política social dos Estados-Membros e não constituiria um auxílio estatal.
3.2.4. Quanto ao levantamento das restrições impostas pela decisão de 2003 anulada
(130)
As autoridades francesas recordam, por um lado, que as condições impostas pela decisão de 2003 foram todas aplicadas e respeitadas no período de 2003-2006. Consideram, por outro lado, que essas medidas deixaram de ser necessárias para prevenir distorções da concorrência e que a sua manutenção seria contrária ao princípio da proporcionalidade, tendo em conta a limitação do montante dos auxílios à reestruturação, agora reduzido a 15,81 milhões de euros. Entendem, em especial, que deveriam suprimir-se as condições que ainda poderão ser aplicadas, como as relativas à proibição de modernizar a frota da SNCM, ao respeito do princípio de price leadership em matéria tarifária e à manutenção de um certo número de frequências.
3.3. CONCLUSÃO
(131)
Caso a Comissão considerasse, ainda assim, que a totalidade ou parte das novas medidas constituem um auxílio estatal, as autoridades francesas chamam-lhe a atenção para o facto de que essas medidas, ao assegurarem o regresso da SNCM a uma situação de viabilidade, permitiriam que a concorrência se mantivesse nos mercados em causa, nomeadamente no do serviço da Córsega. Este elemento constitui, segundo as autoridades francesas, um dos princípios das orientações relativas aos auxílios de emergência a empresas em dificuldade, conforme já recordaram, no presente processo, a Comissão (ponto 283 da decisão anulada) e o Tribunal Geral, no seu acórdão de 15 de junho de 2005 (ponto 117). Este último, designadamente, teria recordado que a Comissão podia considerar, no exercício do seu amplo poder de apreciação, que a presença de uma empresa era necessária para evitar a emergência de uma estrutura oligopolística reforçada nos mercados em causa.
(132)
No tocante à determinação das eventuais contrapartidas a impor à SNCM, as autoridades francesas sugerem que a Comissão tenha em conta a estrutura de mercado. Assim, uma redução da capacidade da SNCM tenderia a reforçar a atual posição dominante da CFF no mercado do serviço da Córsega (87).
(133)
No entender das autoridades francesas, o plano de reestruturação, na sua versão atualizada, cumpre os critérios de compatibilidade enunciados pela Comissão nas orientações de 1999 e 2004. Segundo elas, o conjunto das medidas expostas no contexto da privatização da SNCM também deveria permitir o restabelecimento da viabilidade a longo prazo da SNCM, a partir do final de 2009, limitando-se ao mínimo necessário para esse regresso à viabilidade.
IV. OBSERVAÇÕES DOS INTERESSADOS
4.1. QUANTO À DECISÃO DE 2002 DE INICIAR O PROCEDIMENTO FORMAL DE INVESTIGAÇÃO
4.1.1. Observações da Corsica Ferries (CFF)
(134)
Contestando primeiramente que a SNCM seja uma empresa em dificuldade, na aceção das orientações (88), a CFF interroga-se sobre a capacidade da SNCM para se tornar rentável nas suas linhas não subvencionadas. Constata ainda que, contrariamente ao que era anunciado no plano de reestruturação (89), a linha de Livorno continua a funcionar.
(135)
Sobre a questão da redução dos custos, a CFF lamenta não ter acesso a certos elementos do plano de reestruturação, que foi objeto de críticas por parte dos seus representantes (90).
(136)
Na opinião da CFF, o cálculo das autoridades francesas conducente ao montante de 76 milhões de euros é totalmente fictício (91), enquanto o rácio capitais próprios/capitais alheios de 79 %, estabelecido pelas mesmas autoridades, lhe parece exagerado (92). No que se refere às participações da SNCM, a CFF faz notar que algumas das filiais não são úteis às atividades da companhia de navegação (93).
(137)
Em conclusão, a CFF considera que o projeto de auxílio se destina a contornar o regulamento da cabotagem e a esvaziar de sentido o concurso lançado para o serviço da Córsega a partir de Marselha. A CFF insiste que o auxílio previsto não deverá conduzir a uma oferta comercial mais agressiva por parte da SNCM. Sugere que o auxílio à reestruturação apenas seja concedido em 2007 e só se a SNCM perdesse o concurso em 2006, único cenário, em seu entender, que poria a companhia de navegação pública verdadeiramente em dificuldade.
4.1.2. Observações da STIM
(138)
A STIM, acionista de referência da CMN, defende que as participações da SNCM na CMN devem ser analisadas como ativos puramente financeiros. Segundo a STIM, a CMN e a SNCM são independentes e concorrem entre si em linhas distintas das que partem de Marselha, ainda que ambas sejam cocontratantes no âmbito do contrato de delegação de serviço público.
(139)
Na sua carta, a STIM afirma que se comprometeria «a adquirir, no todo ou em parte, e preferivelmente a totalidade, das participações da SNCM na CMN», cujo valor estima situar-se entre 15 e 17 milhões de euros, se a Comissão considerasse, nas condições que viesse a impor na sua decisão final, que «tal cessão é necessária para o equilíbrio do plano de reestruturação».
4.1.3. Observações de representantes locais e regionais
(140)
O presidente da Câmara de Marselha, o presidente do Conselho Geral de Bouches-du-Rhône e o presidente do Conselho Regional de Provence-Alpes-Côte d’Azur realçam a importância económica da SNCM para a economia regional.
(141)
O presidente do Conselho Regional Provence-Alpes-Côte d’Azur acrescenta que lhe parecia estarem reunidas as condições para o plano de reestruturação da SNCM garantir a viabilidade da empresa.
(142)
O presidente do Conselho Executivo da Assembleia da Córsega transmitiu uma deliberação da referida assembleia, de 18 de dezembro de 2002, que dava «parecer favorável» ao projeto de recapitalização da SNCM.
4.1.4. Observações do Office des Transports de Corse
(143)
O Office des Transports de Corse (OTC) faz notar que, sendo a SNCM a única companhia atualmente capaz de assumir as exigências do contrato no que diz respeito ao tráfego de passageiros, o seu desaparecimento «acarretaria imediatamente uma redução importante dos serviços». Recorda, além disso, o peso da SNCM na economia da Córsega.
4.2. QUANTO À DECISÃO DE ALARGAMENTO DO PROCEDIMENTO DE 2006
4.2.1. Observações da Corsica Ferries France (CFF)
(144)
A CFF sublinha a importância dos montantes financeiros em causa, a sua desproporção em relação ao volume de negócios da SNCM e o facto de terem sido pagos à SNCM antes de a Comissão se pronunciar sobre a sua qualificação a título do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE.
(145)
Chama também a atenção da Comissão para o facto de o apoio do Estado francês à SNCM revestir um caráter estratégico para o desenvolvimento da CFF. Essas medidas não autorizadas permitiriam que a SNCM aplicasse uma política tarifária muito agressiva nas linhas em que a CFF opera há 10 anos e nas quais, pela primeira vez desde a sua implantação, iria perder quota de mercado.
(146)
Relativamente ao processo concorrencial para a cessão da companhia, a CFF considera que o mesmo não foi totalmente transparente, na medida em que a empresa selecionada, a BCP, já não dirige as operações da SNCM, visto ter cedido o seu lugar ao grupo VT. Além disso, tendo as condições financeiras evoluído num sentido muito mais favorável aos adquirentes, a CFF interroga-se se o princípio de igualdade de tratamento dos investidores, que deveria ter presidido a toda a operação, terá sido respeitado.
(147)
No que respeita ao preço de cessão negativo de 158 milhões de euros, a CFF duvida da aplicação, no caso em apreço, do critério do investidor prudente em economia de mercado. Por um lado, a CFF questiona que se possa considerar que a operação em causa foi conduzida pelo Estado paralelamente a uma intervenção significativa e concomitante dos operadores privados em condições comparáveis, quando o Estado recapitalizou a companhia antes da recapitalização conjunta dos acionistas e do novo plano de reestruturação. Por outro lado, considera que, face às graves condições financeiras da SNCM, um investidor prudente teria intervindo mais cedo para não deixar depreciar o seu investimento (94).
(148)
Na opinião da CFF, a referência ao processo «ABX Logistics» não é pertinente. Para além de as circunstâncias desse caso não serem equiparáveis às do caso em apreço, a CFF salienta que ele envolveu uma contribuição significativa do beneficiário dos auxílios, o que manifestamente não acontecia com a SNCM. Além disso, a decisão de 2006 da Comissão não teria tido em conta os custos associados ao risco de ações judiciais em caso de liquidação da empresa. Sobre esta questão, a CFF considera que a jurisprudência nacional invocada pelas autoridades francesas para justificarem os custos associados à eventual liquidação da SNCM não se aplica nestas circunstâncias. Com efeito, segundo a CFF, a Cour de Cassation, no processo «Mines et Produits Chimiques de Salsignes», não refere a responsabilidade direta do Estado em caso de liquidação de uma empresa de que seja acionista, mas sim a possibilidade de interpor uma ação com vista ao pagamento de dívidas sociais contra um estabelecimento público de natureza industrial e comercial, e a impossibilidade de os seus dirigentes se subtraírem às suas obrigações invocando a intervenção dos poderes públicos.
(149)
Quanto à aplicabilidade ao caso vertente da jurisprudência da Cour d’Appel de Rouen, no processo «Aspocomp», a CFF alega que o caso visado nessa jurisprudência, em que uma sociedade-mãe é condenada a pagar indemnizações aos trabalhadores de uma filial sua por incumprimento de um acordo que essa sociedade-mãe tinha validado, não se assemelha minimamente ao processo da SNCM. Por conseguinte, não existe um risco evidente de a CGMF ou o Estado serem condenados a pagar indemnizações por despedimento, em caso de liquidação judicial. A CFF duvida, aliás, da estimativa dos outros custos sociais, visto que estes parecem divergir consoante o perito convidado a calculá-los.
(150)
A CFF considera que, da aplicação da jurisprudência comunitária «Gröditzer» e «Hytasa» ao caso vertente, apenas poderia resultar a conclusão de que o Estado não se tinha comportado como um investidor privado, nos termos da referida jurisprudência, visto que a injeção de capital do Estado estava vinculada à venda de 75 % da sua participação na SNCM, diminuindo na mesma proporção as perspetivas de retorno.
(151)
Por último, a CFF considera que a comparação entre os custos de liquidação e os custos de recapitalização deveria ter em conta o valor dos ativos, que, nos dois casos, é transferido para o adquirente. Na estimativa da CFF, o valor dos ativos cedidos aos cessionários oscilaria entre 640 milhões e 755 milhões de euros (95), tendo em conta o valor de mercado da frota utilizada pela SNCM, que a CFF avalia entre 644 e 664 milhões de euros em agosto de 2006.
(152)
Relativamente à apreciação das medidas posteriores à recapitalização de 2002 como auxílios à reestruturação, a CFF entende que, embora no período anterior à primeira recapitalização de 142,5 milhões de euros, a SNCM preenchesse as condições para ser considerada empresa em dificuldade estabelecidas nas orientações de 2004, tal classificação seria bastante questionável no período que precede o segundo aumento de capital de 8,75 milhões de euros, na medida em que os capitais próprios da empresa tinham sido reconstituídos.
(153)
No que respeita à viabilidade da empresa, a CFF salienta que a cessão da SNCM é apenas parcial e que não é irrevogável, tendo em conta as cláusulas resolutivas negociadas com os cessionários. Esses elementos constituem fatores importantes de incerteza quanto à vontade e à capacidade dos cessionários de recuperarem a SNCM, hipotecando assim as perspetivas de viabilidade duradoura da empresa. A CFF refere ainda que, contrariamente ao que exigem as orientações de 2004, as autoridades francesas não consideraram a possibilidade de abandono das atividades que continuariam a ser estruturalmente deficitárias mesmo após a reestruturação (96). Mostra-se também cética quanto ao plano de redução dos custos, na medida em que a frota da SNCM teria crescido (97), e ao plano de redução dos efetivos, nomeadamente face ao malogro do plano social de 2002.
(154)
A CFF duvida que os novos auxílios se limitem ao mínimo, devido, por um lado, à falta de clareza quanto às componentes dos custos sociais e, por outro lado, ao teor da ata da Assembleia-Geral da SNCM de 28 de abril de 2006, da qual se conclui que parte desses auxílios serviu para cobrir as perdas de exploração da companhia em 2006 e 2007. A CFF considera igualmente que os cessionários da SNCM não contribuem substancialmente para a reestruturação da empresa.
(155)
A fim de prevenir distorções indevidas da concorrência, a CFF considera necessário renovar e delimitar as contrapartidas impostas à SNCM em 2003, bem como estabelecer novas contrapartidas que incidam na redução da presença da SNCM no mercado (98). Considera ainda que parte das medidas impostas à SNCM pela decisão de 2003 não foram respeitadas. A SNCM teria procedido à aquisição de novos navios, em violação do artigo 2.o da decisão de 2003 da Comissão e não teria cedido a sua participação na CCM, em violação do artigo 3.o da referida decisão. Finalmente, aplicaria desde 2003 uma política tarifária agressiva, praticando preços inferiores aos da CFF, em violação do artigo 4.o da mesma decisão (bilhetes até 30 % mais baratos para serviços idênticos ou comparáveis).
(156)
No que respeita à natureza da segunda recapitalização no valor de 8,75 milhões de euros, a CFF entende que, para além da concomitância do investimento público e privado, a intervenção privada deve ser significativa e realizar-se em condições comparáveis, de modo a validar a intervenção do Estado. No caso vertente, estas duas condições não estariam preenchidas. Por um lado, a participação dos cessionários, estritamente ligada ao primeiro aumento de capital de 142,5 milhões de euros, não teria sido significativa. Por outro lado, a intervenção dos cessionários não se teria efetuado em condições comparáveis às do Estado, nomeadamente devido às cláusulas resolutivas e à rendibilidade esperada da participação minoritária da CGMF.
(157)
Relativamente às medidas sociais no valor de 38,5 milhões de euros, a CFF contesta que este montante se possa classificar como auxílios sociais. A seu ver, embora seja verdade que esta medida beneficia diretamente os trabalhadores da SNCM, também poderia ter efeitos positivos indiretos para essa empresa, nomeadamente em termos de apaziguamento dos conflitos sociais.
4.2.2. Observações da STIM
4.2.2.1. Quanto às medidas posteriores à recapitalização de 2002
(158)
Relativamente ao preço de cessão negativo de 158 milhões de euros, a STIM não considera que ele seja um preço de mercado resultante de um processo de concurso aberto e não discriminatório, uma vez que a recapitalização foi efetuada em condições diferentes das que normalmente norteariam um investidor privado. A STIM considera, com efeito, que o ativo líquido contabilístico reavaliado permitiria, na pior das hipóteses, uma liquidação sem custos para o Estado, ou mesmo uma mais-valia, que o preço de cessão é irrisório face ao valor da empresa (estimado pela STIM em 350 milhões de euros) e que o auxílio é desproporcionado em relação às necessidades da empresa.
(159)
A STIM chama igualmente a atenção da Comissão para a exorbitância da cláusula resolutiva da transferência para o setor privado.
(160)
Por último, a STIM contesta a justificação da venda a um preço negativo, assente na hipótese de uma liquidação socialmente difícil, que se afigura pouco realista.
(161)
No que respeita à segunda recapitalização no valor de 8,75 milhões de euros, a STIM considera que esta injeção de capital não respeita o princípio do investidor privado em economia de mercado, dada a insuficiência das garantias de rendibilidade. A STIM contesta o argumento da concomitância do investimento privado e público utilizado para retirar a esta injeção a qualidade de auxílio estatal. Mesmo admitindo a validade do argumento, tal concomitância constituiria apenas um indício e não, por si só, um critério de qualificação (99). A STIM afirma, por último, que esta injeção de capital constituiria uma garantia, dada aos cessionários pelo Governo francês, de que a SNCM seria adjudicatária da DSP para o serviço da Córsega.
(162)
Relativamente ao montante de 38,5 milhões de euros de auxílios sociais, a STIM considera que ele se destina, na realidade, a dar à SNCM os meios necessários para respeitar alguns elementos essenciais do plano de recuperação apresentado à Comissão que não foram levados à prática, nomeadamente a redução dos efetivos.
4.2.2.2. Quanto à compatibilidade com as orientações de 2004
(163)
No entender da STIM, os auxílios recebidos pela SNCM não estão limitados ao mínimo. A contribuição da SNCM e dos cessionários para o plano de reestruturação seria insuficiente à luz das condições impostas pelas orientações de 2004 e não está provado que a situação da SNCM fosse tão excecional que justificasse uma contribuição própria menos elevada. Além disso, a STIM sublinha a desproporção dos auxílios concedidos em 2006, os quais permitiram que a SNCM constituísse reservas para cobrir perdas futuras. Finalmente, o facto de a SNCM não ter previsto a alienação dos ativos que não são indispensáveis à sobrevivência da empresa contraria as exigências formuladas nas orientações de 2004.
(164)
A STIM considera que as quantias em causa foram pagas em violação do princípio de unicidade estabelecido nas orientações de 2004 e que não pode considerar-se que a degradação da situação financeira da empresa e os conflitos sociais sejam circunstâncias excecionais, imprevisíveis e inimputáveis à empresa beneficiária.
(165)
A STIM exige, por conseguinte, compensações suplementares correspondentes a metade dos auxílios concedidos, ou seja, 98,25 milhões de euros, através da alienação de mais um navio, bem como das participações diretas e indiretas da SNCM na CMN. A este propósito, a STIM afirma que essas participações não são estratégicas, de acordo com as orientações de 2004, pois não seriam «indispensáveis à sobrevivência da empresa» nem teriam a natureza de ativo inalienável.
(166)
A STIM defende igualmente que as alegadas sinergias entre a SNCM e a CMN não existem, na medida em que a SNCM não desempenha um papel concreto na gestão e no desenvolvimento da CMN. Assinala, por último, que o pacto de acionistas que liga as duas empresas já não vigora desde 15 de março de 2006, data em que foi denunciado pela CMN, conforme constatou a Cour d’Appel de Paris.
4.2.3. Observações da SNCM
(167)
A SNCM transmitiu à Comissão um dossiê que faz o ponto da situação económica e concorrencial da empresa, acompanhado dos resultados de uma consulta jurídica que analisa, no quadro de um processo de liquidação, o risco de ação judicial contra o Estado enquanto gestor de facto da companhia no período que precede a privatização.
(168)
Consultada pela SNCM, a firma Baker & McKenzie concluiu, com base nos documentos societários e na correspondência, nas intervenções e atas dos órgãos de controlo, que o Estado francês […] (60) decisões (100) […] (60) órgãos (101), […] (60) órgãos sociais (102). O relatório realça ainda que […] (60) a SNCM (103) e dá conta de […] (60) SNCM.
(169)
Com base nestes elementos, o perito da SNCM, conclui que é muito provável que a qualidade de gestor de facto do Estado viesse a ser reconhecida pelo Tribunal de Commerce de Marselha.
(170)
Além disso, os factos, nomeadamente os estabelecidos em relatórios da Cour des Comptes, indicariam que para a constatada insuficiência do ativo da SNCM contribuíram erros de gestão imputáveis ao Estado francês, dirigente de facto da SNCM. O relatório aponta, designadamente, os erros de gestão seguintes: a escolha […] (60) comercial. O prejuízo resultante dos erros de gestão do Estado ascenderia a […] (60).
(171)
Neste contexto, segundo o perito da SNCM, a condenação do Estado a assumir a totalidade ou parte da insuficiência do ativo, no âmbito de uma ação judicial para liquidação do passivo, seria mais do que certa, tendo em conta o seu forte envolvimento na gestão da SNCM, os seus erros de gestão manifestos e a magnitude dos seus recursos financeiros.
(172)
Com base na jurisprudência relevante, o perito da SNCM conclui que, se a SNCM tivesse sido liquidada, o Estado teria seguramente sido condenado a assumir a integralidade das dívidas sociais da SNCM. A cargo do Estado acionista ficaria, assim, uma parte da insuficiência do ativo estimada entre 85 % e 100 % (ou seja, 316,6 e 385,7 milhões de euros, respetivamente). Por conseguinte, ao decidir privatizar a SNCM, reforçando previamente os capitais próprios da empresa num montante de 158 milhões de euros, o Estado ter-se-ia comportado como um investidor prudente.
V. COMENTÁRIOS DAS AUTORIDADES FRANCESAS ÀS OBSERVAÇÕES DAS PARTES INTERESSADAS
5.1. COMENTÁRIOS DAS AUTORIDADES FRANCESAS ÀS OBSERVAÇÕES DAS PARTES INTERESSADAS EM RELAÇÃO À DECISÃO DE 2002 DE DAR INÍCIO AO PROCEDIMENTO FORMAL DE INVESTIGAÇÃO
5.1.1. Sobre as observações da CFF
(173)
As autoridades francesas afirmaram que alguns dos dados referentes à proposta da SNCM apresentados pela CFF são inexatos.
(174)
O Estado considera, contrariamente às afirmações da CFF, que o plano de reestruturação foi elaborado de forma a permitir que a SNCM recuperasse o mais rapidamente possível e a criar condições para a sua viabilidade a médio e longo prazo. As autoridades francesas especificam que uma parte importante do programa de redução dos custos já foi executada. Os meios náuticos foram reduzidos e o programa de cessão de ativos desenrola-se em conformidade com o projeto industrial. Os serviços foram reorganizados e o plano de ação para redução dos consumos intermédios está a começar a produzir resultados. Finalmente, a vertente laboral do projeto industrial está a ser progressivamente executada. Acresce que a SNCM constituiu em 2001 uma provisão de 21,3 milhões de euros destinada a financiar medidas de reestruturação e, em especial, o plano de manutenção dos postos de trabalho.
(175)
No tocante à determinação do montante do auxílio, as autoridades francesas confirmam que um rácio global de capitais próprios/capitais alheios de 0,79 é característico dos balanços da maioria das companhias marítimas, salvo alguns casos particulares. O rácio de 0,497, anunciado pela CFF para a CMN em 2001 é inexato, no entender das autoridades francesas, porque não entra em linha de conta com o ativo disponível no balanço. Corrigida esta omissão, o rácio da CMN seria de 0,557. Segundo as autoridades francesas, ele continua a ser em todo o caso insuficiente para a CMN, como mostra a difícil situação de tesouraria vivida pela empresa em 2002. Com efeito, a CMN foi obrigada a recorrer a empréstimos da STIM no valor de 8 milhões de euros para financiar um défice de tesouraria não coberto pelos bancos com que trabalha.
5.1.2. Sobre as observações da STIM
(176)
As autoridades francesas sustentam que a participação da SNCM no capital da CMN não pode ser considerada como um ativo meramente financeiro, como a STIM parece afirmar, e defendem que essa participação tem um caráter altamente estratégico. No entender dessas autoridades, a sua cessão constituiria não só um contrassenso, mas também um erro estratégico grave.
5.1.3. Sobre as observações dos representantes locais e regionais
(177)
Embora subscrevam globalmente o teor da carta do presidente da região de Provence-Alpes-Côte d’Azur, as autoridades francesas fazem questão de assinalar que, contrariamente ao que se afirma no ponto 2 da referida carta (104), a proposta referente ao serviço entre a França continental e a Córsega não está «sobredimensionada face à procura» e que a política tarifária da SNCM está conforme com os compromissos que assumiu de não desencadear uma guerra tarifária nem ser «price leader».
5.2. COMENTÁRIOS ÀS OBSERVAÇÕES DAS PARTES INTERESSADAS EM RELAÇÃO À DECISÃO DE 2006
(178)
Em termos gerais, as autoridades francesas fazem notar que muitas das observações da STIM e da CFF se assemelham às que estas sociedades já tinham formulado perante a Comissão em 2003. Salientam, em particular, que as observações da CFF foram apresentadas ao Tribunal de Primeira Instância no âmbito do recurso de anulação da decisão da Comissão de 9 de julho de 2003, tendo sido rejeitadas, na sua maioria, tanto pela Comissão como pelo tribunal.
5.2.1. Quanto à execução antecipada das medidas previstas no primeiro plano de reestruturação e suas alterações
(179)
À observação geral a respeito da execução antecipada, pela França, das medidas qualificáveis como auxílio, as autoridades francesas replicam que ela se deveu à especificidade do procedimento, ou seja, a anulação, em 2005, da decisão da Comissão de 9 de julho de 2003 que autorizava o auxílio, e não à sua vontade de ignorar as obrigações que lhes incumbem por força do Tratado CE. As autoridades francesas especificam, aliás, que sempre mantiveram a Comissão a par da evolução do processo e das diversas medidas adotadas desde janeiro de 2005, por força do princípio de cooperação leal entre os Estados-Membros e a Comissão.
(180)
No que respeita a estas últimas medidas, as autoridades francesas consideram que o disposto no artigo 88.o, n.o 3, do Tratado CE não lhes seria aplicável in fine, visto que nenhuma delas constitui um auxílio e que, portanto, não haveria qualquer obrigação de suspender a sua execução.
5.2.2. Quanto às medidas posteriores à recapitalização de 2002
(181)
Relativamente ao processo de cessão, as autoridades francesas alegam que o mesmo previa à partida critérios de seleção clássicos, baseados principalmente no preço proposto para a avaliação dos títulos da SNCM e, secundariamente, noutros parâmetros (projeto industrial, projeto social, etc.), entre os quais o montante que os candidatos estavam prontos a investir na sociedade a título de recapitalização. As autoridades francesas contestam firmemente o argumento avançado pelos terceiros de que o processo de venda não teria sido transparente e recordam que, no caso em apreço, o Estado foi mesmo além das suas obrigações legais e regulamentares, já de si importantes e vinculativas, em caso de cessão de participações públicas. Recordam ainda o contexto financeiro e social muito difícil em que evoluiu a situação subsequente à proposta da BCP de adquirir 100 % dos títulos da SNCM e assinalam que a associação da VT à proposta da BCP não alterou as condições comerciais e financeiras da operação (excluindo a repartição do capital).
(182)
No que diz respeito ao preço negativo de 158 milhões de euros, as autoridades francesas recordam que, tendo em conta a situação financeira da SNCM a 30 de setembro de 2005, a empresa foi vendida a preço de mercado e que a venda foi economicamente mais vantajosa do que teria sido a liquidação da empresa. A este propósito, as autoridades francesas especificam que a aplicação do critério do investidor privado à cessão de uma empresa à beira da liquidação não deve ser vista à luz da «rendibilidade da intervenção pública», mas sim à luz da prevenção de perdas superiores às que o acionista sofreria em resultado de uma liquidação que fosse mais dispendiosa.
(183)
No que se refere ao preço pago, as autoridades francesas contestam o argumento de que a SNCM teria sido cedida a um preço que não corresponde ao seu valor real. Refutam, em particular, a estimativa do valor da empresa em perto de 350 milhões de euros, feita pela STIM, que apenas tem em conta os elementos do balanço que melhoram a avaliação a partir dos capitais próprios contabilísticos (amortizações derrogatórias, mais-valias residuais dos navios, etc.) e não inclui os elementos do passivo que a diminuiriam. Este método de cálculo, puramente contabilístico, não corresponderia à realidade económica de uma empresa de navegação como a SNCM, dotada de ativos valiosos, que figuram no balanço mas têm uma rendibilidade limitada, e de passivos extrapatrimoniais importantes.
(184)
As autoridades francesas refutam igualmente o argumento da CFF de que teriam subestimado o valor de mercado da frota da SNCM, que a CFF calcula entre 406,5 e 426,5 milhões de euros. Alegam que os navios considerados no cálculo da CFF não correspondem aos que eram propriedade da SNCM em 30 de setembro de 2005. A não aplicação de uma depreciação ao valor de mercado dos navios ignora o contexto em que a eventual liquidação judicial destes ativos se iria desenrolar e, por último, a data utilizada para calcular este valor de mercado, ou seja, agosto de 2006, não corresponde à potencial data de liquidação da SNCM, que deveria servir de referência, ou seja, 30 de setembro de 2005. As autoridades francesas assinalam, de resto, que admitindo o cálculo proposto pela CFF, o preço negativo seria três vezes menor que o valor de liquidação dos ativos requerido pela jurisprudência Gröditzer e, por conseguinte, mais favorável do que as hipóteses que elas próprias tinham apresentado à Comissão.
(185)
Ao argumento apresentado pela CFF para pôr em causa a aplicação da jurisprudência Gröditzer, com base no facto de a injeção de capital do Estado na SNCM estar associada à venda de 75 % da sua participação e diminuir na mesma proporção as perspetivas de retorno, as autoridades francesas contrapõem que o preço de cessão negativo de 158 milhões de euros corresponde à cessão da totalidade do capital da SNCM, seguida de um novo investimento de 25 % pelo Estado, que beneficia de uma taxa de remuneração de […] (60) % ao ano. Consideram, portanto, que a rendibilidade do investimento continua a estar garantida, graças à participação do Estado (25 %) no capital da companhia, uma vez que essa participação tem uma taxa de remuneração garantida muito elevada.
(186)
As autoridades francesas contestam igualmente o argumento, avançado pela CFF, de que a abordagem ABX não é aplicável ao caso em apreço, apoiando-se, nomeadamente, na análise dos custos de liquidação efetivos da SNCM e no risco de o Estado poder ser considerado responsável pelo passivo da empresa, no âmbito de uma ação para liquidação do passivo conforme com as regras de processo coletivo francesas e confirmada pela jurisprudência nacional (acórdão da Cour d’Appel de Rouen, de 22 de março de 2005). Embora considerem que o seu comportamento, enquanto gestor da SNCM, não pode ser qualificado como «lesivo» no âmbito de uma tal ação, as autoridades francesas insistem que existia um risco muito elevado de um tribunal nacional vir a condenar o Estado pela insuficiência do ativo da SNCM, devido à flexibilidade dos critérios de classificação dos erros de gestão na aceção do artigo L. 651-2 do Código Comercial e à jurisprudência supramencionada, que seria aplicável a este caso.
(187)
Relativamente à recapitalização de 8,75 milhões de euros, as autoridades francesas lembram que, contrariamente ao que a CFF e a STIM afirmam, esta injeção de capital não constitui um auxílio estatal, devido à concomitância deste investimento, à similitude das condições da sua subscrição e à remuneração superior à média obtida pelo Estado através da CGMF.
(188)
As autoridades francesas realçam, em particular, que o princípio da igualdade dos investidores não é posto em causa pela existência das cláusulas resolutivas, na medida em que estas últimas foram previstas no quadro da cessão de 100 % da SNCM e não no da recapitalização de 35 milhões de euros que se lhe seguiu.
(189)
Recordam ainda que o seu investimento é muito inferior ao dos cessionários, visto que só o montante de 8,75 milhões de euros deve ser comparado com o investimento por eles efetuado (26,25 milhões de euros). Com efeito, a apreciação da primeira recapitalização de 142,5 milhões de euros deveria fazer-se exclusivamente no âmbito da comparação com o preço de liquidação.
(190)
Finalmente, as autoridades francesas contestam o argumento da STIM de que esta injeção de capital constituiria uma garantia dada aos cessionários de que a DSP para o serviço da Córsega seria adjudicada à SNCM. Segundo elas, este aumento de capital é judicioso e independente do desempenho da empresa, e a atribuição da DSP à SNCM não permitiria melhorar o rendimento esperado desse investimento.
(191)
No que respeita aos 38,5 milhões de euros de medidas sociais, as autoridades francesas reiteram o argumento de que elas constituem auxílios sociais e que a sua assunção pelo Estado não pode ser considerada uma vantagem indireta oferecida à empresa, na medida em que suplementam as obrigações legais e convencionais a cargo da SNCM. Recordam ainda que estas medidas não permitiriam a saída de trabalhadores, os quais, na sua falta, continuariam a cargo da SNCM.
(192)
Contrariando o argumento avançado pela CFF, as autoridades francesas especificam que os 38,5 milhões de euros não correspondem à redução de efetivos prevista no plano social de 2003, porque esta redução, apesar do atraso, já foi levada a efeito. O novo plano social complementa, por conseguinte, as primeiras medidas sociais de 2003.
5.2.3. Quanto à compatibilidade com as orientações
(193)
As autoridades francesas consideram que, face ao exposto, o montante de auxílio a apreciar à luz das orientações é de 15,81 milhões de euros.
(194)
Contrariamente às afirmações da CFF, as autoridades francesas consideram que, tendo em conta o ponto 11 das orientações de 2004, a primeira recapitalização, se bem que permitisse à SNCM reconstituir os seus capitais próprios, não a fez perder o estatuto de empresa em dificuldade, na medida em que essa recapitalização tinha por objetivo assegurar a manutenção da sua atividade.
(195)
As autoridades francesas refutam as alegações da CFF, segundo as quais não deveriam ter procedido a novas injeções financeiras na empresa já que a SNCM poderia recorrer ao crédito bancário. Lembram, a este respeito, que em 24 de agosto de 2005, os bancos tinham recusado a abertura de novas linhas de crédito de tesouraria à SNCM e que, portanto, as únicas alternativas eram a privatização ou a liquidação da empresa.
(196)
As autoridades francesas contestam os argumentos da CFF e da STIM a respeito do malogro do plano de reestruturação de 2002, o qual, apesar de algum atraso, foi executado e permitiu atingir os objetivos pretendidos em 2005. A degradação da situação económica e financeira da SNCM, que se deve a fatores exógenos à empresa, teria tornado subsequentemente necessários o prolongamento do plano notificado em 2002 e a adoção de novas medidas.
(197)
As autoridades francesas consideram que as perspetivas de recuperação da SNCM são boas e que as medidas previstas pelos novos acionistas, nomeadamente a execução do plano social, a reorganização dos serviços e a renovação de certos navios, permitirão o regresso da empresa a uma situação de viabilidade. Observam, a este respeito, que a DSP constitui um elemento essencial da estratégia da empresa e da sua viabilidade, dadas as receitas dela decorrentes (cerca de [50-70] (60) % do volume de negócios da SNCM) e tendo em conta a importância dos custos fixos e das dificuldades de reafectação dos seis navios utilizados no serviço Marselha-Córsega.
(198)
Relativamente à limitação do auxílio ao mínimo, as autoridades francesas consideram ter limitado ao estrito mínimo os custos necessários para proceder à reestruturação. Recordam, a este propósito que, conforme a Comissão reconheceu na sua decisão de 2003, a própria empresa contribuiu suficientemente para o plano de reestruturação com os seus próprios recursos, graças à cessão de ativos num montante de 30,2 milhões de euros. Além disso, tendo em conta outras cessões realizadas pela SNCM, num montante de 12,2 milhões de euros, o total das contribuições próprias da empresa cifrar-se-ia em 42,38 milhões de euros. As autoridades francesas consideram este montante largamente superior ao montante de contribuições próprias necessárias para a aprovação dos auxílios à reestruturação, cujo cômputo final ascenderia a 15,81 milhões de euros, atendendo a que as outras medidas não constituíam auxílios estatais.
5.2.4. Quanto às condições impostas pela decisão da Comissão de 2003 e ao eventual estabelecimento de novas contrapartidas
(199)
Contrariamente às alegações da STIM e da CFF, as autoridades francesas afirmam ter respeitado todas as condições impostas pela decisão de 2003, às quais estavam obrigadas até final de 2006, em especial a manutenção da frota em 11 navios e a aplicação de tarifas inferiores às dos seus concorrentes.
(200)
As autoridades francesas consideram, aliás, que no quadro da nova decisão final, o nível de contrapartidas a impor à SNCM deveria ser adaptado, uma vez que o montante de auxílio à reestruturação passou a ser de 15,81 milhões de euros e não de 69,3 milhões de euros.
(201)
A este respeito, as autoridades francesas contestam as observações da STIM no tocante à possibilidade de a Comissão impor à SNCM, como contrapartida, a cessão da sua participação na CMN. Contestam também o argumento da STIM de que a definição de ativos estratégicos teria sido posta em causa nas orientações de 2004 relativamente às de 1999.
(202)
Em relação às medidas referidas pela CFF e destinadas a reduzir a presença da SNCM no mercado, as autoridades francesas esclarecem que não há sobrecapacidade nos mercados em causa (França-Córsega e Magrebe), como aliás a Comissão tinha reconhecido na sua decisão de 2003 (ponto 87), e que uma reconfiguração das linhas que servem a Córsega, dentro e fora do âmbito da DSP, voltaria a pôr em perigo a viabilidade da empresa.
(203)
Quanto ao argumento avançado pela CFF de que a aplicação, em benefício da SNCM, das medidas acima descritas acarretaria um risco sério de fazer desaparecer do mercado França continental-Córsega a sua principal concorrente, ou seja, a CFF, as autoridades francesas consideram que, tendo em conta a configuração deste mercado, no qual a CFF já é maioritária, a manutenção de uma estrutura concorrencial depende da autorização do plano de reestruturação da SNCM e da presença desta no mercado em causa.
VI. APRECIAÇÃO DAS MEDIDAS
6.1. EXISTÊNCIA DE AUXÍLIO NA ACEÇÃO DO ARTIGO 107.o, n.o 1, DO TFUE
(204)
O artigo 107.o, n.o 1, do TFUE prevê que, «salvo disposição em contrário do presente Tratado, são incompatíveis com o mercado interno, na medida em que afetem as trocas comerciais entre os Estados-Membros, os auxílios concedidos pelos Estados ou provenientes de recursos estatais, independentemente da forma que assumam, que falseiem ou ameacem falsear a concorrência, favorecendo certas empresas ou certas produções».
(205)
Para que uma medida nacional seja considerada auxílio estatal na aceção do artigo 107, n.o 1, do TFUE, devem estar preenchidas as condições cumulativas seguintes: 1) a medida confere uma vantagem económica seletiva; 2) esta vantagem é financiada com recursos do Estado; 3) a vantagem falseia ou ameaça falsear a concorrência; e 4) a vantagem afeta as trocas comerciais entre os Estados-Membros (105).
(206)
A Comissão constata que a SNCM recebeu recursos estatais, num montante total de 274,54 milhões de euros (106), por intermédio da CGMF, detida a 100 % pelo Estado.
(207)
Dado que a SNCM opera no setor do transporte marítimo, aberto à concorrência intracomunitária, a vantagem económica potencial que lhe foi concedida é suscetível de falsear a concorrência e de afetar as trocas comerciais entre os Estados-Membros.
(208)
A circunstância de o mercado de cabotagem com as ilhas do Mediterrâneo ter beneficiado temporariamente, até 1 de janeiro de 1999, de uma isenção da aplicação do Regulamento (CEE) n.o 3577/92 não exclui a priori que as subvenções aos serviços de cabotagem com as ilhas do Mediterrâneo no âmbito da DSP tenham afetado as trocas comerciais entre Estados-Membros e falseado a concorrência.
(209)
Em qualquer caso, ainda que as subvenções aos serviços de cabotagem pudessem não afetar as trocas comerciais nem comportar distorções da concorrência antes de 1 de janeiro de 1999, a situação alterou-se desde essa data, uma vez que, em conformidade com o Regulamento (CEE) n.o 3577/92, as atividades de cabotagem passaram a estar abertas a todos os operadores da União Europeia. Além disso, importa salientar que a SNCM não exerce unicamente a atividade de cabotagem, operando também no mercado do transporte marítimo internacional, liberalizado pelo Regulamento (CEE) n.o 4055/86 do Conselho (107).
(210)
A Comissão considera, portanto, que estão preenchidas no caso em apreço as três últimas condições estabelecidas no artigo 107.o, n.o 1, do TFUE e enunciadas no ponto 205. Por conseguinte, deve analisar sucessivamente, em relação a cada medida, a existência de uma vantagem económica seletiva, em conformidade com o acórdão do Tribunal Geral de 11 de setembro de 2012.
6.1.1. Quadro temporal da análise
(211)
Em conformidade com a jurisprudência do Tribunal Geral (108), a Comissão, após a anulação de uma das suas decisões, deve basear a sua nova análise exclusivamente nas informações de que dispunha no momento da adoção da decisão anulada, neste caso, a de 8 de julho de 2008.
(212)
Os acontecimentos que possam ter ocorrido a partir de 8 de julho de 2008 não devem ser, por conseguinte, tomados em consideração. As alterações ou evoluções do mercado ou respeitantes à situação do beneficiário do auxílio devem ser excluídas da análise. Do mesmo modo, a Comissão não toma em consideração o período de execução do plano de reestruturação posterior ao mês de julho de 2008 (109).
(213)
Similarmente, a Comissão não está obrigada a recomeçar a instrução do processo, nem mesmo a completá-la com novas peritagens técnicas (110). A anulação de um ato que ponha termo a um procedimento administrativo que compreende diversas fases não implica necessariamente a anulação de todo o procedimento. Quando, como acontece neste caso, os atos de instrução permitam uma análise exaustiva da compatibilidade do auxílio, mas a análise efetuada pela Comissão seja incompleta e redunde na ilegalidade da decisão, o procedimento que visa substituir essa decisão pode ser retomado com base nos atos de instrução já realizados (111).
(214)
Além disso, dado que a Comissão deve basear a sua nova análise exclusivamente nas informações de que dispunha em julho de 2008 e que tanto as autoridades francesas como a SNCM já tomaram posição sobre essas informações, não é necessário consultá-las de novo (112). Por último, o direito dos terceiros interessados de apresentarem as suas observações foi garantido pela publicação da decisão de dar início ao procedimento no Jornal Oficial (113) e nenhuma disposição do Regulamento (CE) n.o 659/1999 impõe que lhes volte a ser dada essa possibilidade quando o plano de reestruturação inicial for alterado no decurso do exame (114).
(215)
A presente decisão baseia-se assim, a título principal, unicamente nos elementos disponíveis em 8 de julho de 2008. Todavia, a título subsidiário, a Comissão demonstrará que a eventual tomada em consideração da nota das autoridades francesas de 16 de maio de 2013 sobre os factos referidos antes da data de 8 de julho de 2008, bem como das informações apresentadas pela SNCM em 27 de agosto de 2013, não seria suscetível de alterar as suas conclusões.
6.1.2. Cessão da SNCM a um preço de venda negativo de 158 milhões de euros
(216)
No caso vertente, a Comissão deve determinar se a injeção de capital do Estado, no montante de 158 milhões de euros, antes da cessão da SNCM aos cessionários privados, ou seja, in fine o «preço de venda negativo» da empresa num montante equivalente, não comporta elementos de auxílio estatal.
(217)
Um processo público de seleção aberto, transparente e não discriminatório no termo do qual o Estado cede a empresa após uma recapitalização prévia (por um montante superior ao preço de venda) não permite necessariamente que se exclua a presença de um auxílio suscetível de beneficiar tanto a empresa privatizada como o seu comprador (115).
(218)
A fim de verificar se uma empresa beneficiou de uma vantagem económica induzida por uma injeção de capital do Estado, a Comissão aplica, em princípio, o critério do «investidor privado em economia de mercado» (a seguir, «critério do investidor privado»), desde que o beneficiário não seja obrigado a reembolsar outros auxílios estatais e que esta injeção possa ser analisada à luz desse critério. O critério do investidor privado emana do princípio da igualdade de tratamento entre os setores público e privado decorrente do artigo 345.o do TFUE. Segundo este princípio, os capitais colocados direta ou indiretamente à disposição de uma empresa pelo Estado, em circunstâncias que correspondam às condições normais do mercado, não constituem auxílios estatais (116).
(219)
Para o efeito, a Comissão pode avaliar, nomeadamente, se a entidade que providenciou os recursos se comportou como um investidor privado que segue uma política estrutural, global ou setorial e se norteia por perspetivas de rendibilidade a longo prazo dos capitais investidos. A validade desta abordagem foi reconhecida pelo juiz da União Europeia em vários processos (117).
(220)
Segundo jurisprudência assente, uma injeção de capital efetuada por um investidor público sem quaisquer perspetivas de lucro, mesmo a longo prazo, constitui um auxílio estatal (118).
(221)
O juiz da União Europeia estabeleceu igualmente que um investidor privado que segue uma política estrutural, global ou setorial norteada por perspetivas de rendibilidade a longo prazo não poderia razoavelmente permitir-se, após anos de perdas ininterruptas, uma injeção de capital que, em termos económicos, não somente se revelasse mais onerosa do que uma liquidação dos ativos, mas que estivesse também associada à venda da empresa, o que lhe retiraria qualquer perspetiva de lucro, mesmo a prazo (119).
(222)
Mais precisamente, no seu acórdão «Gröditzer», o Tribunal de Justiça estabeleceu que, para determinar se a privatização de uma empresa por um preço de venda negativo contém elementos de auxílio estatal «há que apreciar se, em circunstâncias similares, um investidor privado de dimensão comparável à dos organismos que gerem o setor público poderia ter sido levado a proceder a entradas de capitais dessa importância no quadro da venda da referida empresa ou se teria optado pela sua liquidação» (120).
(223)
Face ao que precede, a fim de determinar se a medida em causa constitui um auxílio, a Comissão deve «avaliar se a solução escolhida pelo Estado é, em termos absolutos e em relação a qualquer outra solução, nomeadamente a de não intervenção, a menos onerosa. Se tal fosse o caso, poder-se-ia concluir que o Estado tinha agido como um investidor privado» (121).
(224)
Por outras palavras, a Comissão deve verificar se a opção de proceder a uma injeção de capital dessa importância é efetivamente menos onerosa do que uma liquidação.
6.1.2.1. Quanto à avaliação dos custos de uma liquidação
a) Sobre a tomada em linha de conta do pagamento das indemnizações complementares por despedimento
(225)
A fim de quantificar o custo da liquidação para o acionista, as autoridades francesas consideram que, atualmente, os grandes grupos empresariais, quando procedem ao encerramento de unidades ou à liquidação de filiais, não podem alhear-se das consequências sociais que tais encerramentos ou liquidações implicam. Assim, aplicam geralmente planos sociais que podem incluir medidas de reconversão do pessoal, ajudas à procura de emprego, indemnizações por despedimento, ou mesmo iniciativas relacionadas com o tecido económico local, que vão além do que a lei e as convenções coletivas impõem.
(226)
Neste contexto, as autoridades francesas adotaram, com base no plano social de 2005, que por sua vez se baseia no plano social de 2002, um valor entre [90 000-100 000] (60) e [120 000-130 000] (60) euros por trabalhador, ou seja, um montante total entre [200-210] (60) milhões de euros e [250-260] (60) milhões de euros, especificando que o limite inferior do intervalo reflete a majoração do custo do plano social de referência resultante da grande percentagem de trabalhadores que estão próximos da idade da reforma e cuja saída se efetua em condições particularmente vantajosas. Além disso, tiveram em conta o facto de o contexto da liquidação da sociedade e do despedimento de todo o seu pessoal não ser comparável ao de um ajustamento dos efetivos com vista a permitir o prosseguimento das atividades, como acontecia no plano social de referência.
(227)
Por último, as autoridades francesas consideram que, mesmo aplicando a grelha de análise definida pelo Tribunal Geral no seu acórdão de 15 de setembro de 2012, a cessão do controlo da SNCM por um preço negativo de 158 milhões de euros não comportava elementos de auxílios estatais. Na sua opinião, a Comissão dispõe de todos os elementos necessários para responder às críticas do Tribunal Geral.
(228)
A Comissão não concorda com esta análise no caso vertente.
(229)
Nos termos do acórdão do Tribunal Geral (122), o pagamento de indemnizações complementares por despedimento é, em princípio, suscetível de constituir uma prática legítima e oportuna, consoante as circunstâncias do caso, com o objetivo de favorecer um diálogo social tranquilo e manter a imagem de marca de uma sociedade ou de um grupo de sociedades. Por força do princípio da igualdade de tratamento entre os setores privado e público, a faculdade de pagar indemnizações complementares por despedimento está também aberta aos Estados-Membros em caso de liquidação de uma empresa pública, muito embora as suas obrigações não possam, a priori, exceder o estrito mínimo legal e convencional. Contudo, o Tribunal Geral especifica que «[…] o assumir desses custos adicionais, devido a preocupações legítimas, não pode prosseguir um objetivo exclusivamente social, ou mesmo político, sob pena de sair do âmbito do teste do investidor privado […]. Na falta de qualquer racionalidade económica, mesmo a longo prazo, assumir custos para além das estritas obrigações legais e convencionais deve, pois, ser considerado um auxílio de Estado na aceção do artigo 87.o, n.o 1, do Tratado CE» (123).
(230)
Quanto ao argumento da imagem de marca de um Estado, invocado pelas autoridades francesas, o Tribunal Geral considera que «[…] a proteção da imagem de marca de um Estado-Membro como investidor global na economia de mercado não pode constituir, fora de circunstâncias particulares e sem uma fundamentação particularmente convincente, uma justificação suficiente para demonstrar a racionalidade económica, a longo prazo, do facto de se assumirem custos adicionais como indemnizações complementares por despedimento» (124). Ora, tais circunstâncias particulares estão ausentes neste caso.
(231)
A Comissão constata que as autoridades francesas não definiram, na sequência da abertura do procedimento, as atividades económicas do Estado francês, nomeadamente a nível geográfico e setorial, face às quais se deve apreciar a racionalidade económica a longo prazo das medidas em causa, apesar de terem finalmente indicado, no seu ofício de 16 de maio de 2013, que o comportamento do Estado devia ser comparado ao de uma holding diversificada, que procura maximizar os seus lucros e proteger a sua imagem de marca enquanto industrial global, nomeadamente a nível da gestão do seu pessoal.
(232)
Quanto à imagem de marca da CGMF, a Comissão faz notar que esta não possuía qualquer outro ativo para além da SNCM no setor do transporte marítimo e, por conseguinte, esse argumento não lhe é aplicável.
(233)
No que respeita à imagem de marca do Estado acionista, as autoridades francesas alegaram que existia um risco elevado de conflitos sociais nas empresas controladas pelo Estado, não somente nas que se encontram geograficamente próximas das atividades da SNCM, mas também em todos os outros setores e, em particular, no setor dos transportes. A Comissão salienta, por um lado, que as autoridades francesas não demonstraram a realidade desse risco de contágio a todas as empresas públicas e, por outro lado, considera que elas também não provaram que o pagamento dessas indemnizações complementares permitiria impedir o surgimento de novas greves. Por fim, a Comissão entende que a justificação exclusivamente social da assunção das indemnizações complementares pelo Estado não é suficiente para excluir a presença de um auxílio estatal.
(234)
A Comissão considera, além do mais, que as autoridades francesas não apresentaram elementos suficientemente objetivos e verificáveis que demonstrem que o pagamento de indemnizações complementares por despedimento, em circunstâncias semelhantes, seria prática assente entre os empresários privados do mesmo setor. Na verdade, a Comissão salienta que a mera remissão para um número limitado de planos sociais não é suscetível de demonstrar a existência de uma prática suficientemente assente em casos comparáveis ao presente, que os planos sociais mencionados pelas autoridades francesas se referem a planos de reestruturação e não de liquidação e que muitos deles têm a ver com setores que, a priori, nada têm em comum com as infraestruturas de transportes, tais como os cosméticos (Yves Saint-Laurent Haute Couture), o setor agroalimentar (Danone) ou o eletrónico (Hewlett Packard). Além disso, o quadro apresentado pelas autoridades francesas na sua nota de 16 de maio de 2013, com uma listagem de planos sociais, menciona seis planos posteriores à privatização da SNCM e que, por isso, não podem ser utilizados para justificar a assunção das indemnizações complementares por despedimento.
(235)
A SNCM apresentou uma nova listagem de cinco planos sociais na nota de 27 de agosto de 2013, mas a Comissão considera que essa listagem não prova que o pagamento de indemnizações complementares por despedimento, em circunstâncias análogas, seria prática assente entre os empresários privados do mesmo setor. De facto, a Comissão observa, desde logo, que dos cinco planos citados, dois dizem respeito à SNCM, incluindo aquele que é objeto da presente decisão. Estes dois planos não podem, por conseguinte, constituir elementos de comparação objetivos por dois motivos: por um lado, a SNCM não pode invocar as suas próprias práticas anteriores neste domínio para justificar suficientemente o caráter assente dessas práticas e, por outro lado, o plano social de 2002 corresponde a um período em que a SNCM ainda era uma empresa pública, quando o Tribunal Geral instituiu como critério de comparação que estejam em causa empresas privadas do mesmo setor. A este propósito, a Comissão assinala que o plano social do porto de Marselha não pode ser aceite porque em 2004 o porto era um estabelecimento público e não uma empresa privada. Por último, no tocante aos dois últimos planos sociais referidos, os da Air Lib e da Eurostar, a Comissão observa que se trata de planos de reestruturação e não de planos de liquidação. A título supletivo, a Comissão realça que a indemnização complementar média destes dois planos corresponde a menos de metade da média das indemnizações complementares prevista pela SNCM.
(236)
Finalmente, a Comissão observa que as autoridades francesas não demonstraram que o comportamento do Estado francês teria sido motivado por uma probabilidade razoável de retirar um ganho material indireto, mesmo a longo prazo, ao evitar uma degradação suplementar do clima social existente na empresa, visto que a hipótese de liquidação implicava precisamente o desaparecimento da empresa. Acresce que a hipótese da obtenção de um benefício mais vasto junto dos trabalhadores de outras empresas públicas não está suficientemente fundamentada, tanto mais que, mesmo no quadro de um raciocínio de investidor global como o que foi indicado pelas autoridades francesas, a concessão de indemnizações à partida muito elevadas aos trabalhadores de uma sociedade pode complicar a eventual reestruturação de outras sociedades pertencentes ao mesmo investidor. Além disso, as autoridades francesas não quantificaram o caráter significativo dos eventuais custos sociais que elas invocam como justificação do pagamento das indemnizações complementares por despedimento.
(237)
As autoridades francesas alegaram igualmente que um processo de liquidação teria sido mais demorado e poderia comportar maiores riscos para o Estado acionista do que a cessão da SNCM por um preço negativo. A Comissão assinala que as autoridades francesas não forneceram qualquer prova desse risco nem explicaram por que razão a duração do processo de liquidação teria sido tido em conta por um acionista privado. O processo Frucona Kosice (125), citado pelas autoridades francesas, não é pertinente no caso em apreço porque diz respeito ao teste do credor privado. A duração de um processo de liquidação é pertinente para analisar se o Estado, na posição de um credor da Frucona Kosice, maximizou o reembolso dos seus créditos ao aceitar um reembolso parcial mas imediato ou se deveria ter esperado pelo resultado da liquidação da empresa. A situação no caso em apreço é diferente, porque o Estado se encontra na posição de um acionista da SNCM e não na de um credor privado. Dado que em caso de liquidação da SNCM os ativos seriam manifestamente insuficientes para cobrir os passivos, o Estado não teria qualquer possibilidade de recuperar o capital injetado. Por conseguinte, invocar a duração de um processo de liquidação não é pertinente neste caso.
(238)
As autoridades francesas não demonstraram, portanto, que se justificava a assunção pelo Estado, se este agisse como um investidor privado, do custo dessas indemnizações complementares, em caso de liquidação.
(239)
Nesta fase da análise, a Comissão deve agora determinar o valor de liquidação da SNCM sem indemnizações complementares por despedimento.
b) quanto ao valor de liquidação da SNCM
(240)
Segundo o método do ativo líquido reavaliado, há insuficiência do ativo quando o valor económico real dos ativos (geralmente superior ao valor líquido contabilístico) não cobre o valor económico das dívidas reais.
(241)
A fim de avaliar a insuficiência do ativo no caso vertente, a Comissão, através do seu perito (126), verificou, conforme se explica a seguir, que a 30 de setembro de 2005 o valor do ativo da SNCM não era suficiente para liquidar as dívidas dos credores privilegiados e não privilegiados.
(242)
A Comissão considera que a avaliação do ativo líquido é um método correntemente utilizado para avaliar empresas no setor do transporte marítimo. Entende ainda que se trata de um método particularmente bem adaptado à situação da SNCM, na medida em que o seu acionista de referência não dispõe de outra alternativa à cessão que não seja a liquidação.
(243)
Relativamente a outros métodos de avaliação, designadamente o do cash-flow livre operacional atualizado, a Comissão não o considera adequado para o caso vertente, visto pressupor o prosseguimento da atividade da empresa, o que não aconteceria na hipótese prevista de uma liquidação da SNCM.
(244)
A Comissão adota a data de 30 de setembro de 2005 como data de referência para a avaliação da SNCM, visto ter sido nessa data que se procedeu à escolha entre a aceitação da oferta de aquisição ou a liquidação da sociedade, após a seleção da BCP em 27 de setembro de 2005.
i) quanto ao valor do ativo da SNCM
(245)
A Comissão regista, em especial, que o acionista da SNCM procedeu, em colaboração com a firma Ernst & Young, a uma quantificação do custo da liquidação da empresa (o supramencionado relatório CGMF) a 30 de setembro de 2005, a qual foi contra-avaliada pela Oddo Corporate Finance e pela firma Paul Hastings. A Comissão recorda que o já citado relatório Oddo-Hastings avaliou em 190,3 milhões de euros o ativo da SNCM.
(246)
Relativamente à avaliação da frota própria (127), o valor de mercado dos navios da SNCM tinha sido avaliado pelo corretor especializado BRS em 224 milhões de euros a 30 de setembro de 2005, mas o relatório Oddo avaliou-a em 150,7 milhões de euros após depreciação (128), comissão de corretagem (129) e risco judicial (130).
Quadro 3
Cenários de avaliação do ativo da SNCM a 30 de setembro de 2005
Valor do ativo
Relatório Oddo
em milhões de euros
Valor do ativo
Perito da Comissão
em milhões de euros
Imobilizações incorpóreas
-
-
Imobilizações corpóreas
Frota própria
150,7
151,7
Edifícios
(131)
11,2
11,2
Imobilizações financeiras
(132)
32,7
38,3
Ativo imobilizado
194,6
201,2
Existências
-
-
Adiantamentos e pagamentos por conta
-
-
Créditos sobre clientes
0,8
0,8
Outros créditos
(133)
9,4
9,4
Saldo líquido de tesouraria
-14,5
-
Contas de regularização
-
-
Outros ativos
-4,3
10,20
Total dos ativos
190,3
211,4
Fontes:
Relatório Oddo-Hastings, relatório do perito da Comissão
(247)
Da leitura do quadro acima apresentado, a Comissão conclui que a frota constitui o principal elemento da avaliação do ativo da empresa. A este propósito, o perito da Comissão, após ter efetuado, quando possível, uma análise comparativa, considerou coerentes a depreciação aplicada ao valor de mercado bruto dos navios e o risco judicial, concluindo, nesta base, não ter argumentos para rejeitar a avaliação do valor da frota feita pelo Estado.
(248)
No tocante à depreciação, a Comissão considera que o seu nível é coerente com as depreciações observadas aquando da venda de navios em casos de liquidação judicial. Segundo o perito da Comissão, a Régie des Transports Maritimes, sociedade nacional belga que explora a linha Ostende-Ramsgate, por exemplo, alienou dois car ferries em 1997 com depreciações estimadas em 35 % e 45 %. Mais recentemente, a sociedade Festival Cruises alienou três navios de cruzeiro com uma depreciação média de 20 %. As depreciações observadas em casos similares são, por conseguinte, consentâneas com as aplicadas pelas autoridades francesas no caso vertente.
(249)
Sobre o risco judicial, e como não se verificou nenhuma transação comparável no mercado, a Comissão considera que os argumentos que justificam a sua aplicação são coerentes com a dimensão do mercado para navios tipificados, projetados para uma utilização específica.
(250)
A Comissão faz notar ainda que o seu perito independente reviu em alta a avaliação das imobilizações financeiras, em especial a da participação da SNCM na CMN (de 21,8 milhões de euros para 28 milhões de euros). Tendo em conta a proposta de aquisição desta participação pelo Stef-TFE por 35,2 milhões de euros, transmitida à Comissão no âmbito do presente processo, a Comissão considera que a avaliação da participação da SNCM na CMN, de 28 milhões de euros, é razoável num contexto de liquidação da empresa.
(251)
Relativamente à avaliação das outras rubricas do ativo, o perito da Comissão não formulou nenhuma objeção específica, mas não manteve a rubrica «saldo líquido de tesouraria», visto este ser negativo. A Comissão considera que esta rubrica deve ser transferida para o passivo da SNCM.
(252)
Tendo em conta os ajustamentos efetuados, a Comissão avalia o ativo da SNCM em 211,4 milhões de euros a 30 de setembro de 2005.
ii) quanto à avaliação do passivo da SNCM
(253)
A Comissão constata que as autoridades francesas quantificam em 153,8 milhões de euros o montante devido a título dos créditos privilegiados e em 170,9 milhões de euros o montante devido a título dos créditos não privilegiados (sem indemnizações complementares por despedimento).
(254)
Relativamente ao passivo social, as autoridades francesas avaliam o custo do plano social convencional em [70-80] (60) milhões de euros. Os custos referentes a este plano foram determinados numa base individual, tendo em conta o tipo de contrato (contrato sem termo e contrato a termo), os estatutos e convenções coletivas aplicáveis (pessoal embarcado, oficiais e pessoal sedentário), a antiguidade, a classificação e a remuneração de cada trabalhador. Este montante cobre as indemnizações de pré-aviso ([20-30] (60) milhões de euros), as indemnizações correspondentes ao direito a férias pagas ([0-10] (60) milhões de euros), as indemnizações convencionais por despedimento ([30-40] (60) milhões de euros) e a contribuição Delalande ([0-10] milhões de euros) (134).
(255)
O custo do plano social extraconvencional é avaliado pelas autoridades francesas em [30-40] (60) milhões de euros. Este plano social agrupa o conjunto das medidas de acompanhamento decorrentes das obrigações legais e regulamentares da SNCM em matéria de despedimentos (135) e dos custos indiretos do plano social convencional (136).
(256)
O custo da rescisão dos principais contratos de exploração incide essencialmente na execução da caução bancária num montante de 7,4 milhões de euros, constituída como garantia da boa execução pela SNCM das suas obrigações de serviço público, à qual se somará a penalidade prevista na referida convenção, correspondente a 2 % da compensação financeira de referência, num montante de 63 milhões de euros para o ano de 2005, ou seja, cerca de 1,2 milhões de euros em caso de falha do delegatário.
(257)
No que diz respeito ao passivo líquido associado à alienação dos navios explorados em locação financeira (137), as autoridades francesas sublinham que o produto líquido de cessão é avaliado pelo corretor especializado BRS, com base em certas hipóteses (138), em 144,8 milhões de euros a 30 de setembro de 2005, após depreciação, comissão de corretagem e custos de gestão de carteira. Ascendendo as economias de impostos e dívidas bancárias a 193,5 milhões de euros, subsiste um saldo de dívidas bancárias a liquidar, relativas aos navios em locação financeira, de 48,7 milhões de euros.
Quadro 4
Cenários de avaliação do passivo da SNCM a 30 de setembro de 2005
Valor do passivo
Relatório Oddo
em milhões de euros
Valor do passivo
Perito da Comissão
em milhões de euros
Dívidas privilegiadas, das quais:
Dívidas sociais e fiscais
[20-30]*
[20-30]*
Dívidas financeiras garantidas por ativos
(139)
15,9
15,9
Custo do plano social convencional
[70-80]*
[70-80]*
Custo das mútuas dos reformados
(140)
10,2
10,2
Custo do processo de liquidação
4,7
4,7
Prejuízos de exploração intercalares
(141)
26,5
26,5
Liquidação das dívidas dos credores privilegiados
153,8
153,8
Dívidas quirografárias
(142)
69,7
84,2
Custo do plano social extraconvencional
[30-40]*
[30-40]*
Custo de rescisão dos principais contratos de exploração
[10-20]*
[10-20]*
Custo adicional associado à alienação dos navios em locação financeira
48,7
48,7
Liquidação das dívidas dos credores não privilegiados
170,9
181,1
Fontes:
Relatório Oddo-Hastings, relatório do perito da Comissão
(258)
A Comissão observa que o passivo social constitui o elemento principal do passivo da SNCM. No tocante ao custo do plano social convencional, o perito da Comissão verificou as fórmulas de cálculo de todas as componentes do plano, com base em sondagens, e não encontrou anomalias nem erros. Tendo em conta essa verificação, a Comissão considera razoável o montante de [70-80] (60) milhões de euros avançado pelas autoridades francesas a título do plano social convencional.
(259)
Relativamente às perdas de exploração intercalares, a Comissão considera a estimativa prudente à luz da legislação, em especial os artigos L.622-10 do Código Comercial e 119-2 do decreto n.o 85-1388 de 27 de dezembro de 1985, por força dos quais a SNCM poderia ser obrigada pelo Tribunal de Commerce competente a prosseguir a exploração por um período de dois meses renovável a pedido do Ministério Público, devido às suas obrigações de serviço público.
(260)
No que se refere às dívidas quirografárias, o perito da Comissão não formulou nenhuma objeção específica particular, mas adicionou ao montante de 69,7 milhões de euros os 14,5 milhões de euros procedentes da transferência da rubrica «saldo líquido de tesouraria» do ativo. A Comissão considera que esta transferência é consentânea com as alterações introduzidas na avaliação do ativo da SNCM.
(261)
Relativamente ao custo do plano social extraconvencional (sem indemnizações complementares por despedimento), o perito da Comissão considera que o cálculo do custo do contencioso deveria ser de [0-5] (60) milhões de euros em vez dos [0-10] (60) milhões indicados pelas autoridades francesas. Sobre este aspeto, embora esteja convencida de que as organizações sindicais pediriam a reconversão dos contratos a termo em contratos sem termo (143), a Comissão entende que o cálculo apenas deve abranger os trabalhadores com contrato a termo, para os quais este risco é quase certo (ou seja 150 contratos a termo). Considerando um salário mensal bruto de [2 000-2 500] (60) euros, com uma indemnização de 9 meses de salário mensal para os primeiros [100-120] (60) contratos a termo e de 6 meses para os [50-70] (60) seguintes, atinge-se um montante de [0-10] (60) milhões de euros.
(262)
No que diz respeito ao passivo líquido associado à alienação dos navios em locação financeira, a Comissão considera que as hipóteses subjacentes ao cálculo são justificadas, nomeadamente devido ao formalismo contratual dos AIE (agrupamentos de interesse económico), que impede que terceiros se substituam à SNCM e condiciona os benefícios fiscais à exploração de navios de bandeira francesa. Justifica-se igualmente que o risco judicial não se aplique no caso dos navios explorados em locação financeira porque estes navios são alienados pelos bancos credores dos AIE. Neste contexto, a Comissão considera justificado que se tenha em conta um custo de gestão de carteira entre 30 de setembro de 2005 e a data de alienação efetiva do navio.
(263)
Tendo em conta o que precede, a Comissão estima que, a 30 de setembro de 2005, o passivo privilegiado da SNCM era de 153,8 milhões de euros e o seu passivo não privilegiado de 181,1 milhões de euros.
iii) quanto à constatação da insuficiência de ativos
(264)
À luz do exposto, a Comissão considera que, a 30 de setembro de 2005, o valor do ativo da SNCM (ou seja, 211,4 milhões de euros) não era suficiente para liquidar as dívidas dos credores privilegiados (153,8 milhões de euros) e não-privilegiados (181,1 milhões de euros), isto é, a quantia total de 334,9 milhões de euros. A insuficiência de ativos eleva-se assim a cerca de 123,5 milhões de euros.
c) quanto à tomada em consideração de uma ação para liquidação de passivo
(265)
A Comissão analisou igualmente o argumento das autoridades francesas e da SNCM de que o Estado, enquanto acionista maioritário, poderia ser obrigado a liquidar o passivo em caso de liquidação da empresa. Uma das partes interessadas, a CFF, contestou a aplicação da jurisprudência nacional citada pelas autoridades francesas ao caso em apreço. Com efeito, a CFF considera que no tocante à jurisprudência da Cour d’Appel de Rouen no processo Aspocom Group Oyj, o juiz condenou a empresa-mãe finlandesa ao pagamento de indemnizações aos trabalhadores da sua filial francesa que foi objeto de liquidação, pois essas indemnizações tinham sido previstas num plano social baseado num acordo de empresa validado pela sociedade-mãe e tinham acabado por não ser pagas.
(266)
As autoridades francesas calculam que o conjunto dos custos reais que o Estado teria de suportar enquanto acionista, através da CGMF, se cifraria entre 312,1 e 361 milhões de euros, a 30 de setembro de 2005. Segundo afirmam, esta estimativa tem nomeadamente em conta o risco de o Estado ter de responder pela liquidação do passivo, caso um tribunal o considerasse dirigente de facto da SNCM, e o de ser condenado a pagar indemnizações complementares por despedimento aos trabalhadores despedidos. As autoridades francesas consideram que estes riscos devem ser incluídos no cálculo do custo efetivo da eventual liquidação da SNCM.
(267)
Coloca-se, portanto, a questão de avaliar todos os custos reais que o Estado francês teria provavelmente de suportar, enquanto acionista, na eventualidade de uma liquidação judicial da SNCM, a fim de determinar se, face ao risco de ser condenado a suportar tais custos e à dimensão dos mesmos, um acionista privado prudente teria preferido vender imediatamente a sua filial, ao preço negativo de 158 milhões de euros, a correr esse risco.
(268)
No direito francês, o liquidatário de uma sociedade em liquidação judicial tem a faculdade de intentar uma ação de responsabilidade civil contra os antigos dirigentes da sociedade, dita «ação para liquidação do passivo», em caso de fracasso de um plano de manutenção ou de recuperação judicial, bem como em caso de liquidação judicial (144).
(269)
A instauração de uma ação para liquidação do passivo contra os antigos dirigentes da sociedade em liquidação é motivada pela necessidade de reconstituir o património da sociedade, que é uma das missões confiadas ao liquidatário.
(270)
Em vários ofícios à Comissão, as autoridades francesas sustentam que a hipótese de o Estado ser condenado, por um juiz nacional, a liquidar o passivo da empresa que dirige constituía um cenário mais que plausível, devendo ser incluída no cálculo do custo efetivo de uma eventual liquidação da SNCM.
(271)
Na sua correspondência de 28 de fevereiro de 2008, a SNCM incluiu o relatório Baker & McKenzie que avalia as consequências jurídicas de uma ação para liquidação do passivo oponível ao Estado francês. O relatório conclui que o tribunal de comércio que julgasse este caso atribuiria muito provavelmente a responsabilidade ao Estado, condenando-o a assumir a totalidade das dívidas sociais da SNCM.
(272)
A legislação aplicável prevê que as dívidas sociais da sociedade em liquidação possam ficar a cargo dos seus antigos dirigentes de direito ou de facto, sob reserva do preenchimento cumulativo de quatro condições.
i) reconhecimento do Estado enquanto dirigente de direito ou de facto da empresa em liquidação judicial
(273)
O relatório Baker &McKenzie, que lhe foi transmitido pela SNCM, forneceu à Comissão uma análise que permite concluir que […] (60). Em substância, o relatório de peritagem supramencionado demonstrou, em conformidade com a jurisprudência relevante (145), que o Estado tinha cometido […] (60) recorrente. Em especial, segundo esse mesmo relatório, o Estado teria tomado […] (60) decisões. Além disso, afigura-se que os órgãos dirigentes […] (60) da empresa. Finalmente, o Estado ter-se-ia […] (60).
(274)
A Comissão verifica que, na sua correspondência de 28 de março de 2008, as autoridades francesas não formularam reservas […] (60). No seu ofício de 20 de novembro de 2006, as autoridades francesas indicam que o juiz […] (60) da empresa.
(275)
No entanto, a Comissão entende que a declaração das autoridades francesas de 20 de novembro de 2006, feita no quadro de um procedimento relativo a auxílios estatais, não é só por si suficiente para estabelecer de forma bastante que um juiz consideraria que as autoridades nacionais eram dirigentes de facto da empresa beneficiária das medidas em questão, nem muito menos para determinar o grau de probabilidade de que tal acontecesse.
(276)
Sobretudo no que respeita às decisões controvertidas, está longe de ter sido demonstrado que a tomada de decisões em última instância pelo Estado se afasta notoriamente da prática que este segue na gestão das suas participações. O próprio relatório Baker &McKenzie recorda a existência de uma polémica recorrente sobre o grau de intervenção que é desejável que o Estado tenha na gestão das suas participações e menciona, o papel muito vasto, em termos gerais, de […] (60).
(277)
Ora, os elementos de jurisprudência nacional invocados tanto pelo Estado como pela SNCM não se referem diretamente a este tipo de situação. Os principais casos abrangidos referem-se a autarquias locais e o acórdão BRGM de 6 de fevereiro de 2001 diz respeito a um estabelecimento público industrial e comercial.
(278)
Em todo o caso, está longe de considerado como gerente de facto.
ii) existência de um ou vários erros de gestão do Estado francês enquanto dirigente de facto da empresa em liquidação judicial
(279)
A Comissão regista que o relatório do perito da SNCM menciona, com base numa lista não exaustiva de elementos factuais, uma série de elementos que demonstrariam que o Estado, […] (60), tinha cometido erros de gestão.
(280)
O relatório indica, em especial, que o Estado francês teria cometido erros de investimento relacionados […] (60) a SNCM. Teria igualmente cometido numerosos erros de gestão em matéria de dimensionamento […] (60) SNCM.
(281)
No seu ofício de 30 de abril de 2007, as autoridades francesas declararam que havia um risco muito elevado de condenação do Estado numa ação de responsabilidade civil, tendo em conta os critérios de classificação dos erros de gestão na aceção do artigo L. 651-2 do Código Comercial.
(282)
Mais uma vez, a Comissão considera que essa declaração, de 30 de abril de 2007, feita no âmbito de um procedimento relativo a auxílios estatais, não é por si só suficiente para demonstrar de forma bastante que um juiz viria a considerar que as autoridades nacionais tinham cometido os erros alegados, nem muito menos para determinar o grau de probabilidade dessa eventualidade. Isto é tanto mais válido porquanto as autoridades francesas contestam a própria existência de erros de gestão, os quais são todavia necessários para que se realize uma ação para liquidação de passivo.
(283)
Mais fundamentalmente, observar-se-á que tanto a SNCM como as autoridades francesas se apegam em grande parte a decisões de gestão muito antigas. Assim, o relatório Baker &McKenzie concentra-se em […] (60) realizadas até ao ano 2000, não hesitando em referir-se a relatórios do Tribunal de Contas relativos aos exercícios de 1993-1999. É em meados da década de 1990 que se situariam os principais erros de gestão alegados. Ora, os credores da SNCM estavam informados sobre o modo como a empresa era gerida no momento em que lhe concederam um crédito, aceitando assim, pelo menos implicitamente, o risco associado a tal gestão. Nada indica que a responsabilidade do Estado possa ser utilmente invocada a respeito da liquidação do passivo numa situação como esta.
(284)
Além do mais, estes alegados erros de gestão seriam explicados por opções políticas tomadas pelos poderes públicos e nada indica também que tais opções possam ser classificadas como erros de gestão na aceção da jurisprudência em matéria de liquidação de passivo.
(285)
Por último, falta credibilidade ao relatório Baker &McKenzie nomeadamente quando considera que a situação da SNCM seria imputável a erros de comunicação externa cometidos pelo Estado em relação à situação da empresa. Na verdade, deste relatório apenas se conclui que o Estado referiu uma situação que já era notória e, por conseguinte, o seu comportamento nada tem a ver com um erro de gestão.
iii) constatação da insuficiência do ativo
(286)
Neste caso concreto, a Comissão constata que o relatório Oddo-Hastings assinala uma insuficiência do ativo na ordem de 134,4 milhões de euros a 30 de setembro de 2005, calculada como a diferença entre, por um lado, o valor dos ativos da SNCM (190,3 milhões de euros) e, por outro lado, o valor do passivo da empresa (dívidas privilegiadas e não privilegiadas, avaliadas em 153,8 milhões de euros e 170,9 milhões de euros, respetivamente).
(287)
A Comissão estimou anteriormente a insuficiência do ativo da SNCM em 123,5 milhões de euros, a 30 de setembro de 2005 (ver ponto 264).
iv) existência de um nexo de causalidade entre os erros e a insuficiência do ativo constatada
(288)
Segundo as autoridades francesas, o dirigente de uma pessoa coletiva pode ser declarado responsável, com fundamento no artigo L. 624-3 do Código Comercial, mesmo que o erro de gestão que cometeu seja apenas uma das causas da insuficiência do ativo, e pode ser condenado a suportar no todo ou em parte as dívidas sociais, ainda que o seu erro só tenha causado parte delas (146). No entender destas autoridades, o Estado francês seria obrigado a suportar uma parte, estimada entre 85 % e 100 %, da insuficiência do ativo constatada, ou seja, entre 114,3 milhões de euros e 134,4 milhões de euros.
(289)
Esta análise não é sustentada por nenhum fundamento sólido. Com efeito, na medida em que os alegados erros de gestão assentam em decisões tomadas na década de 1990 e que geraram custos adicionais imediatos para a SNCM, é muito difícil vê-los como a causa da insuficiência de ativos em 2005, sobretudo tendo em conta os numerosos acontecimentos ocorridos entre as duas datas.
(290)
Afigura-se, com efeito, que também não existia qualquer relação direta entre o montante de compensação acordado a título de liquidação do passivo e o montante do agravamento do passivo gerado pelo erro de gestão do dirigente (supondo que tal erro foi provado), o que significa igualmente que o juiz pode decidir fixar o montante da condenação do dirigente a uma soma muito inferior à insuficiência do ativo constatada (147).
(291)
Ora, ao contrário do que parecem crer as autoridades francesas (e a SNCM), nada indica que o juiz da liquidação de passivo consideraria que a gravidade das decisões aqui em causa seria de molde a justificar a assunção pelos poderes públicos de uma parte importante do passivo constatado. Se as alegações analisadas fossem acolhidas, tratar-se-ia efetivamente de decisões de cariz protecionista tomadas num contexto político (e ainda por cima, na sua maioria, há mais de dez anos), ou de decisões mais recentes destinadas a poupar os trabalhadores à obrigação de aumentarem a produtividade, ou a procurar restabelecer um melhor clima social.
v) determinação de uma eventual assunção das indemnizações complementares por despedimento na hipótese de uma liquidação judicial da SNCM
(292)
Segundo as autoridades francesas, tendo em conta a jurisprudência na matéria (148), além da insuficiência do ativo, um juiz teria certamente condenado o Estado a assumir as indemnizações complementares por despedimento (entre [200-210] (60) e [250-260] (60) milhões de euros). O conjunto dos custos reais que a República Francesa teria de suportar enquanto acionista situar-se-ia entre 212,1 milhões de euros e 361 milhões de euros.
(293)
As autoridades francesas especificam que, em julgamentos recentes, houve tribunais franceses que condenaram o dirigente de direito ou de facto a assumir, além da insuficiência do ativo, indemnizações complementares por despedimento, calculadas com base num plano social estabelecido pela empresa antes da sua liquidação.
(294)
As autoridades francesas alegam, em especial, que no processo Aspocomp, a sociedade francesa Aspocomp SAS, filial a 99 % da sociedade finlandesa Aspocomp Group Oyj, tinha assinado em 18 de janeiro de 2002 um acordo de empresa que estipulava as condições de indemnização de um plano social relativo a 210 dos seus 550 trabalhadores. O acordo estipulava, nomeadamente, o montante das indemnizações compensatórias e complementares, bem como os subsídios às saídas voluntárias. Ora, na sequência de uma mudança de estratégia do grupo, a sociedade-mãe Aspocomp Group Oyj decidiu, em 21 de fevereiro de 2002, deixar de financiar a sua filial Aspocomp SAS, provocando assim a declaração de insolvência desta. Tal decisão impediu, de facto, a filial de honrar os compromissos assumidos no âmbito do acordo de empresa e levou-a a despedir todos os outros trabalhadores.
(295)
Neste contexto, o acórdão da Cour d’Appel de Rouen confirmou o julgamento do Conseil de Prud’hommes de Evreux, condenando a sociedade Aspocomp Group Oyj, que controlava a 99 % a gestão da sua filial, a pagar: i) a integralidade das indemnizações compensatórias e complementares previstas no acordo, bem como as indemnizações por despedimento sem causa real e séria, aos trabalhadores abrangidos pelo acordo de empresa, e ii) indemnizações equivalentes aos trabalhadores despedidos na sequência da insolvência da Aspocomp, considerando que, ao não honrar os compromissos assumidos, a sociedade-mãe dera provas de um comportamento desleal e de uma ligeireza repreensível.
(296)
Embora a França também tenha invocado um acórdão de 19 de abril de 2005 da câmara comercial da Cour de Cassation (149) em apoio da sua teoria, a Comissão não encontra nesse acórdão nenhum elemento decisivo para a presente controvérsia. A Cour de Cassation limita-se, com efeito, a observar que um tribunal de segunda instância não caracterizou de forma bastante a confusão patrimonial entre uma sociedade-mãe e a sua filial. Em todo o caso, a Comissão constata que os factos relativos à jurisprudência Aspocomp não são os mesmos que os do caso vertente, em que a CGMF não deixou de honrar os seus compromissos de pagar indemnizações por despedimento complementares.
(297)
Note-se que tanto a SNCM como as autoridades francesas parecem valorizar o facto de um plano social […] (60). É extremamente duvidoso que […] (60) possa ser considerado como um erro de gestão suscetível de responsabilizar o Estado face aos trabalhadores […] (60). Mesmo supondo que, excecionalmente, […] (60), o Estado tivesse assumido responsabilidades em relação aos trabalhadores e lhes tivesse outorgado o direito a uma indemnização paga pelo Estado (150), a concessão desse direito constituiria em si mesma uma vantagem concedida à empresa SNCM e, por conseguinte, um auxílio estatal, por motivos análogos aos abaixo expostos a propósito das medidas de auxílio social de 38, 5 milhões de euros. Com efeito, esta medida poderia apaziguar um pouco o clima social dentro da empresa.
vi) conclusão sobre a tomada em consideração de uma ação para liquidação do passivo
(298)
Não foi demonstrado de forma bastante que haveria um grau de probabilidade suficiente de que as autoridades francesas fossem condenadas por uma jurisdição nacional ao pagamento de indemnizações por perdas e danos, bem como de juros, a título da liquidação do passivo, e ainda menos que tal condenação ultrapassasse o preço negativo a que a SNCM foi «vendida».
(299)
Importa ter igualmente em conta o facto de que a ação do Estado, mesmo supondo que ele tivesse sido neste caso um mau gestor, visaria proteger as indústrias e serviços nacionais, incluindo a SNCM e os seus trabalhadores, evitando nomeadamente impor-lhes uma evolução que poderia ter sido mal aceite socialmente. Na realidade, apesar de as pessoas públicas, incluindo o Estado, poderem ser consideradas em determinadas circunstâncias como gestoras de facto de uma empresa, nada indica que a ação de liquidação de passivo possa ser utilizada para interferir nas opções políticas do Estado, em especial neste tipo de circunstâncias. Existe uma grande distância entre este caso e o processo Aspocomp, que nem sequer abordava tal problemática.
(300)
A Comissão considera que, em nenhuma circunstância, as autoridades francesas poderão invocar atualmente as opções políticas do passado para justificar intervenções públicas destinadas a corrigir os efeitos das intervenções anteriores. Pelo contrário, estas duas intervenções, isto é, as ingerências do passado e as novas intervenções públicas, são analisadas como duas distorções cumulativas da concorrência. Na verdade, aceitar a responsabilidade do Estado numa liquidação de passivo equivaleria a permitir que o Estado reconhecesse ter cometido erros na gestão da empresa para justificar a injeção financeira como não sendo um auxílio estatal, o que implicaria uma nova distorção da concorrência. O Estado estaria assim a utilizar os seus próprios erros de gestão para justificar uma injeção de capitais suplementar, contrariando o princípio de direito de que ninguém pode basear a sua argumentação nos erros que comete (151).
(301)
Também seria totalmente artificial dissociar o comportamento do Estado como «mau gestor» (mesmo supondo que se trata de um facto comprovado) da sua tentativa de recuperar a empresa que tinha gerido mal. Ora, o erro de gestão não faz parte do comportamento normal do investidor privado prudente em economia de mercado. Por conseguinte, o mecanismo de recuperação indissociável do dito erro também não resulta deste último comportamento.
(302)
A aceitação da teoria defendida pelas autoridades francesas e pela SNCM teria ainda a consequência de permitir que o Estado concedesse garantias às empresas cometendo deliberadamente um «erro de gestão», o que tão pouco é permitido pela regulamentação dos auxílios.
(303)
Neste caso, os comportamentos que implicariam a responsabilidade do Estado, segundo a teoria defendida pela SNCM e pelas autoridades francesas, seriam, na realidade comportamentos do Estado enquanto poder público e não enquanto acionista. Dado que um acionista privado prudente não teria tomado decisões baseadas em considerações de caráter político e de ordem pública, o risco de liquidação do passivo resultante dessas decisões não pode ser tido em conta para efeitos de aplicação do teste do investidor privado prudente em economia de mercado (152).
(304)
As autoridades francesas recordam que na sua decisão relativa à ABX, de 7 de dezembro de 2005, a Comissão quis ter em conta o facto de que «certas legislações nacionais preveem, em alguns casos excecionais, a possibilidade de terceiros recorrerem ao tribunal contra os acionistas de uma sociedade liquidada, nomeadamente se estes puderem ser considerados [suprimido no texto] e/ou responsáveis por erros de gestão» (153).
(305)
Contudo, a Comissão lembra que o conceito de auxílio deve ser apreciado de forma objetiva e faz notar que a decisão de dar início ao procedimento relativa ao mesmo caso, especificava que, «[…]finalmente, mesmo na hipótese pouco provável de todas essas condições exigidas pelo direito nacional para acionar a responsabilidade […] estarem preenchidas, esse facto não excluiria o caráter de auxílio estatal destas intervenções em favor da filial» (154).
(306)
No caso vertente, a Comissão considera que as autoridades francesas não esclareceram suficientemente as suas dúvidas quanto à hipótese de o acionista da SNCM ficar, com um grau de certeza suficiente, exposto a que lhe fosse atribuída a responsabilidade.
(307)
Nestas condições e tendo-se recusado a ter em conta as indemnizações complementares por despedimento (ver ponto (225) e seguintes), a Comissão conclui que não seriam imputados ao Estado quaisquer custos de liquidação da SNCM. Com efeito, a Comissão considera que tais custos não podem ser imputados ao Estado enquanto acionista em virtude do facto de o acionista apenas ser responsável pelo valor da sua entrada no capital social da empresa.
6.1.2.2. Conclusão
(308)
A Comissão considera assim que um investidor privado teria privilegiado a solução menos onerosa, ou seja, a liquidação da SNCM e que, por conseguinte, o preço negativo de 158 milhões de euros constitui um auxílio estatal.
6.1.3. Injeção de capital da CGMF no montante de 8,75 milhões de euros
(309)
Nas observações que teceram na sequência da decisão de início do procedimento, as autoridades francesas consideram que a recapitalização de 8,75 milhões de euros feita pelo Estado foi concomitante à injeção de capital dos investidores privados. Elas explicam que a concomitância é reforçada pela participação minoritária assumida pelo Estado enquanto a maioria do capital foi injetada pelo mercado. Além disso, consideram que a taxa de remuneração do capital injetado pelo Estado, ou seja […] (60) % por ano, constitui, para um investidor privado, uma rendibilidade a longo prazo adequada dos capitais investidos. Por último, na nota de 16 de maio de 2013, alegam igualmente que os riscos associados à cláusula resolutiva são contrabalançados por uma opção de aquisição pelos acionistas privados.
(310)
A injeção do Estado deve ser presentemente comparada com a injeção dos cessionários privados, ou seja, 26,25 milhões de euros. Ora, tal como foi demonstrado na secção 6.1.2, a injeção do Estado eleva-se a 158 milhões de euros, aos quais deverão adicionar-se os 38,5 milhões de auxílios sociais e os 15,81 milhões pagos a título do plano de 2002, como se irá demonstrar nas secções 6.1.4 e 6.1.5.
(311)
Com efeito, as medidas de 2006 estão, no seu conjunto, contidas no Protocolo de Acordo. As partes neste protocolo, a CGMF, a BCP e a VT, decidiram realizar a injeção de 158 milhões, o adiantamento em conta corrente de 38,5 milhões e o aumento de capital de 8,75 milhões de euros nesse mesmo documento. No caso em apreço, estas três medidas constituem uma única operação, a qual visa privatizar a SNCM. Como refere o Tribunal Geral no ponto 125 do acórdão de 11 de setembro de 2012, «essa injeção de capital [de 8, 75 milhões de euros] tem o seu lugar no quadro de um protocolo global de venda, resultante de uma negociação única, em que as injeções dos cessionários são a contrapartida de grandes compromissos, sob diversas formas, do Estado francês». Por conseguinte, há que considerar globalmente as três medidas supramencionadas como uma injeção de capital na SNCM efetuada pelo Estado e compará-las com a injeção dos investidores privados para apreciar se a intervenção destes é ou não significativa.
(312)
À luz do exposto, a Comissão conclui que a injeção dos acionistas privados, ou seja 10,6 % da injeção total, não pode ser considerada significativa.
(313)
Tal como já foi referido no ponto 311, as três medidas em apreço constituem uma única operação de privatização. A Comissão considera que as injeções de capitais públicos e privados são, por conseguinte, concomitantes.
(314)
Finalmente, no que respeita ao critério de as injeções serem realizadas em condições comparáveis, a Comissão verifica, em primeiro lugar, que as partes interessadas, CCF e STIM, puseram em dúvida que a intervenção privada fosse significativa e, sobretudo, que houvesse condições comparáveis entre o investimento público e os investidores privados, devido à presença de uma cláusula resolutiva.
(315)
A Comissão considera que as próprias condições deste aumento de capital demonstram que os riscos assumidos pelos investidores privados e pelos investidores públicos não são idênticos. A existência e as condições da cláusula resolutiva da cessão mostram, em si mesmas, que os investidores privados e o investidor público enfrentam consequências diferentes, em termos de riscos, caso se verifiquem as condições enumeradas na cláusula. Segundo o Protocolo de Acordo, os investidores privados têm a possibilidade de se retirarem e de recuperarem o montante investido, caso a Comissão, o Tribunal Geral ou o Tribunal de Justiça tomem uma decisão negativa, ou a delegação de serviço público não seja renovada. Esta última parte da cláusula resolutiva é tanto mais penalizadora para o Estado porquanto incide sobre a atividade essencial da SNCM, que é o operador histórico das ligações entre a Córsega e o continente francês, realizando dois terços da sua atividade entre Marselha e a Córsega no âmbito da delegação de serviço público. Os investidores privados estão, por isso, protegidos pela cláusula resolutiva contra o risco comercial que pode afetar a maior parte das atividades da SNCM. Na verdade, este risco é unicamente suportado pelo Estado.
(316)
Ora, o exercício da cláusula resolutiva acima mencionada implicaria, por um lado, a obrigação de reembolso pela SNCM de todas as injeções de capital efetuadas pelos cessionários, em benefício desses investidores privados. Por outro lado, a CGMF voltaria a ser detentora de 100 % do capital da SNCM, numa altura em que o risco de liquidação e, logo, de perda de uma parte significativa dos investimentos públicos teria aumentado de forma substancial.
(317)
Quanto à promessa de aquisição pelos acionistas privados, não pode ser acionada pela CGMF em caso de recuperação judicial ou de liquidação da SNCM, o que confirma que, em caso de dificuldades, essa opção não pode ser acionada e os riscos recaem essencialmente sobre a CGMF, ou seja, sobre o Estado. A Comissão considera assim que esta promessa de aquisição não pode ser analisada como sendo a contrapartida da cláusula resolutiva.
(318)
Além disso, a Comissão não pode aceitar o argumento das autoridades francesas de que o Protocolo de Acordo continha uma série de garantias para proteger o investimento do Estado. Com efeito, as obrigações impostas aos cessionários não constituem riscos ou limitações suplementares a cargo dos cessionários que os colocariam numa situação comparável à da CGMF. Elas visam unicamente assegurar que, durante o período em que a cláusula resolutiva pode ser acionada pelos cessionários privados, estes últimos não efetuam qualquer alteração jurídica na SNCM, realizando apenas atos necessários à execução do plano de negócios e do pacto social.
(319)
Acresce que, como salienta o Tribunal Geral no acórdão de 11 de setembro de 2012, a análise da rendibilidade prevista não é suficiente para concluir que o Estado efetuou o investimento em condições de mercado, na medida em que os riscos não são equitativamente partilhados entre o acionista público e os privados.
(320)
Mesmo que a condição do investimento pari passu não esteja preenchida, a medida pode continuar a estar conforme com o princípio do investidor privado em economia de mercado. Seria, portanto, necessário demonstrar que o comportamento do Estado era aquele que um investidor privado prudente teria adotado numa situação semelhante, por exemplo, efetuando análises ex ante da rendibilidade do investimento. No entanto, as autoridades francesas não forneceram qualquer prova de que tal análise tenha sido realizada. Limitaram-se tão só a considerar ex post, nas suas observações, que a taxa de remuneração fixa de […] (60) % seria adequada para um investidor privado, comparando-a às taxas de rendimento de uma OAT (Obligation Assimilable du Trésor) emitida pelo Estado, cujo rendimento variava na época entre 3,72 e 3,95 %. Não apresentaram, porém, qualquer análise que demonstre que a taxa de 10 % seria aceitável para um investidor privado, atendendo aos riscos suportados pelo Estado, por exemplo, o da cláusula resolutiva e os relacionados com a situação da empresa.
(321)
Acima de tudo, a taxa de […] (60) % é exclusivamente aplicável à injeção de capital no montante de 8,75 milhões de euros, mas uma tal análise deveria ter tomado em conta a totalidade da injeção de capital do Estado aceite no protocolo. Dado que não existe qualquer rendimento associado ao preço negativo de 158 milhões de euros nem ao adiantamento em conta corrente de 38,5 milhões de euros, a taxa de rendimento para a totalidade do investimento do Estado na SNCM, no momento da privatização de 2006, teria sido claramente inferior à taxa de rendimento de uma OAT. Devido aos riscos associados, um investidor privado em economia de mercado não teria aceitado essa taxa.
(322)
Face ao que precede, a Comissão considera que os critérios estabelecidos pela jurisprudência para excluir liminarmente que a medida em causa seja um auxílio estatal não estão preenchidos. Considera, por isso, que a injeção de capital do Estado no montante de 8,75 milhões de euros confere uma vantagem económica à SNCM, na medida em que foi efetuada em paralelo com uma injeção de capitais privados efetuada em condições que não são comparáveis na aceção da jurisprudência da União. A medida em causa constitui, portanto, um auxílio estatal na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE.
6.1.4. Medidas de auxílio social (38,5 milhões de euros)
(323)
As autoridades francesas consideram que este financiamento constitui um auxílio social, que não beneficia a empresa e não constitui, por conseguinte, um auxílio estatal. As partes interessadas, CCF e STIM, contestaram a classificação dessa medida como auxílio social porque consideram, nomeadamente, que ela pode gerar efeitos positivos indiretos para a SNCM.
(324)
A Comissão considera que o facto de os beneficiários diretos dos auxílios sociais serem trabalhadores não basta para demonstrar a inexistência de auxílio a favor do seu empregador. Com efeito, o Tribunal Geral especifica o seguinte: «[…] o facto de os beneficiários diretos do auxílio social serem trabalhadores não basta para demonstrar a inexistência de um auxílio a favor do empregador» (155).
(325)
Como afirma igualmente o Tribunal Geral no ponto 138 do acórdão de 11 de setembro de 2012, «[…] a fim de examinar se esses auxílios sociais constituem um auxílio na aceção do artigo 87.o, n.o 1, CE, há que determinar […] se a SNCM aufere de uma vantagem económica indireta que lhe permite não ter de suportar custos que normalmente deveriam onerar os seus recursos financeiros próprios e, portanto, impede que as forças do mercado produzam as suas consequências normais.»
(326)
A Comissão salienta ainda que, segundo o Protocolo de Acordo, essa medida constitui um compromisso do Estado para com os parceiros privados de financiar «a fração do custo dita «da magnanimidade», das eventuais partidas voluntárias ou cessão de contratos de trabalho, que viria somar-se às quantias de natureza diversa a pagar pelo empregador (seja qual for a sua natureza) […]». Tal como refere o Tribunal Geral no ponto 145 do acórdão de 11 de setembro de 2012, a presença desses auxílios sociais no próprio protocolo «de venda» demonstra que eles criam uma vantagem, tendo as partes recorrido aos mesmos porque deles podiam retirar algum benefício.
(327)
Estes auxílios são, por conseguinte, suscetíveis de criar uma vantagem económica a favor da SNCM permitindo-lhe não ter de suportar a totalidade dos custos da saída eventual e futura de alguns trabalhadores. Se uma empresa é aliviada desses custos pelo Estado, esse alívio constitui uma vantagem para ela e a Comissão recorda que essas medidas sociais complementares visam facilitar a execução dos planos de despedimento necessários para atingir os objetivos da empresa e que não decorrem de qualquer obrigação legal. No caso em apreço, a frequência dos movimentos sociais dentro da SNCM demonstra que a realização de um plano social nessa empresa implica quase sistematicamente o surgimento de greves e de outras ações sindicais. As medidas sociais constituem assim, sem qualquer dúvida, uma vantagem para a SNCM.
(328)
Por conseguinte, a Comissão considera que esta medida constitui um auxílio na aceção do artigo 107, n.o 1, do TFUE.
6.1.5. Saldo de 15,81 milhões de euros pago a título dos auxílios à reestruturação de 2002
(329)
As medidas de 2006 aumentam substancialmente o montante do auxílio à reestruturação analisado no âmbito do plano de 2002, na ordem de 69,29 milhões de euros, sendo analisadas como uma alteração do plano de reestruturação e do seu custo. De facto, quando a privatização foi ponderada, o plano de reestruturação ainda estava em curso, mas os seus objetivos de regresso à viabilidade não tinham sido atingidos pela SNCM. O Tribunal Geral esclareceu que «[…] a esse respeito, com efeito, refira-se que a Decisão de 2006 é explícita quanto ao facto de que, na falta de elementos de auxílio à reestruturação no plano de 2006, estes deveriam ser analisados conjuntamente com o auxílio à reestruturação do plano de 2002 […]» (156). O Tribunal Geral sublinha que essa análise foi feita «acertadamente». O montante de 69,29 milhões corresponde à soma dos 66 milhões de euros concedidos em 2002 a título da primeira fração do plano de reestruturação com os 3,29 milhões de auxílios concedidos em 2005 a título da segunda fração.
(330)
Deste montante de auxílios concedidos a título do plano de reestruturação de 2002, 53,4 milhões de euros dizem na realidade respeito à delegação de serviço público. Uma vez que a legalidade desse auxílio foi confirmada pelo acórdão do Tribunal Geral de 11 de setembro de 2012, a Comissão deve examinar conjuntamente a compatibilidade do auxílio à reestruturação propriamente dito, ou seja, 15,81 milhões de euros concedidos aquando da reestruturação de 2002 e a compatibilidade de todas as medidas de 2006, à luz das orientações de 2004.
6.2. EXAME DA COMPATIBILIDADE DOS AUXÍLIOS À REESTRUTURAÇÃO PAGOS EM 2002 E 2006
6.2.1. Orientações a considerar
(331)
A Comissão observa que o plano de reestruturação de 2002 foi examinado no quadro das orientações de 1999. Assinala igualmente que as novas medidas de 2006, que integraram o plano de 2002, são posteriores à entrada em vigor das novas orientações de 2004 e foram executadas antes de a Comissão as autorizar.
(332)
Em conformidade com as regras de transição estabelecidas nas orientações de 2004 (157), estas orientações são aplicáveis visto estar em causa um auxílio ilegal parcialmente concedido após a sua entrada em vigor.
(333)
Por conseguinte, uma vez que as medidas de 2006 constituem auxílios, estão inseridas no quadro das operações de reestruturação desencadeadas em 2002 e são analisadas em conjunto com estas últimas. A compatibilidade de todos esses auxílios será, portanto, analisada no âmbito das orientações de 2004.
6.2.2. Caráter de empresa em dificuldade
(334)
Para ser elegível para um auxílio à reestruturação, a empresa deve poder ser considerada empresa em dificuldade na aceção das orientações.
(335)
. No caso vertente, a Comissão recorda ter considerado que essa condição se encontrava preenchida, tanto na decisão de 17 de julho de 2002, relativa ao auxílio de emergência à SNCM (158), como na decisão de 19 de agosto de 2002, que dá início ao procedimento formal de investigação relativamente ao projeto de recapitalização, com base nas contas anuais da SNCM para o ano de 2001.
(336)
336. Para efeitos da presente decisão, a Comissão verificou que a SNCM preenchia esta condição com base nas contas anuais da empresa relativas ao ano de 2002. Assim, os capitais próprios, sem provisões regulamentadas (159) continuam a ser negativos -26,5 milhões de euros em 2002, contra -30,7 milhões de euros em 2001. Esse nível traduz a perda de mais de metade do capital social da empresa, mais de um quarto do qual foi perdido nos últimos 12 meses seguintes à notificação, verificando-se assim a condição descrita no n.o 5, alínea a), das orientações.
(337)
Além da evolução do capital social, a Comissão constata, designadamente, que:
-
entre 2001 e 2002, os resultados correntes antes de impostos passaram de -5,1 milhões de euros em 2001 para -5,8 milhões de euros em 2002, só tendo sido possível atenuar as perdas líquidas em 2002 graças à venda de alguns navios;
-
a capacidade de autofinanciamento da SNCM, que era de 39,2 milhões de euros no final de 2001, reduziu-se para 35,7 milhões de euros no final de 2002;
-
as dívidas financeiras líquidas, excluindo locações financeiras, passaram de 135,8 milhões de euros para 144, 8 milhões de euros entre 2000 e 2002;
-
os encargos financeiros (juros e encargos equiparados) passaram de 7,0 milhões de euros em 2000 para 9,503 milhões de euros em 2002.
(338)
As autoridades francesas confirmaram, aliás, à Comissão que os bancos se recusavam a conceder empréstimos à SNCM devido ao endividamento da empresa, não obstante esta ter proposto oferecer como garantia os seus últimos navios livres de hipotecas ou outras servidões.
(339)
Por último, o contrato de DSP em nada altera esta análise. Se bem que este contrato, conjugado com o sucesso do plano de reestruturação, devesse permitir que a SNCM obtivesse a prazo resultados de exploração positivos, a grave escassez de capitais próprios, o endividamento crescente e o custo das medidas operacionais do plano de reestruturação não deixariam de levar a companhia à insolvência, ao fim de algum tempo.
(340)
Dado que o período de reestruturação se estende de 2002 a 2006, é necessário verificar se a SNCM preenchia essa condição durante este período e, nomeadamente, no momento em que foram decididas as novas injeções de capitais públicos.
(341)
A decisão de 2003 concluiu que a SNCM respeitava esse critério durante os exercícios de 2001 e 2002 (160).
(342)
Convém agora verificar se a SNCM continuou a preencher essa condição durante os exercícios de 2003 a 2005, ou seja, o último período contabilístico completo antes da execução das novas medidas de 2006 relativas à privatização da SNCM.
(343)
Como já foi dito no ponto 73 e seguintes, a situação da SNCM degradou-se fortemente em 2004 e 2005. O resultado corrente da SNCM cifrou-se, assim, em -32,6 milhões de euros em 2004 e -25,8 milhões de euros em 2005. O resultado líquido, por sua vez, foi de -29,7 milhões de euros em 2004 e -28,8 milhões de euros em 2005. Os capitais próprios em 2005 (-1,7 milhões de euros) registaram uma quebra de 25,5 milhões de euros em relação a 2004. Esta quebra corresponde à perda de mais de metade do seu capital social, mais de um quarto do qual nos últimos 12 meses, verificando-se deste modo a condição suficiente constante do ponto 10, alínea a), das orientações de 2004.
(344)
À luz do que precede, a Comissão considera que a SNCM pode ser considerada empresa em dificuldade na aceção das orientações de 2004.
6.2.2.1. Contribuição própria
(345)
Nos termos do n.o 43 das orientações, «o montante e a intensidade do auxílio devem ser limitados aos custos mínimos estritamente necessários para permitir a reestruturação em função das disponibilidades financeiras da empresa, dos seus acionistas ou do grupo empresarial de que faz parte. Tal apreciação terá em conta os auxílios de emergência concedidos anteriormente. Os beneficiários do auxílio devem contribuir de forma significativa para o plano de reestruturação através dos seus fundos próprios, incluindo a venda de ativos que não sejam indispensáveis para a sobrevivência da empresa, ou através de um financiamento externo obtido em condições de mercado. Tal contribuição constitui um sinal de que os mercados acreditam na exequibilidade do retorno a uma situação de viabilidade. Deve ser real, isto é, efetiva, com exclusão de todos os potenciais benefícios, nomeadamente a nível de tesouraria, e deve ser tão elevada quanto possível».
(346)
O ponto 44 das orientações especifica que «a Comissão terá normalmente em consideração as seguintes contribuições para que a reestruturação seja adequada: pelo menos 25 % no caso das pequenas empresas; pelo menos 40 % no caso das empresas médias; e pelo menos 50 % para as grandes empresas. Em circunstâncias excecionais e nos casos de especial dificuldade, que devem ser demonstrados pelo Estado-Membro, a Comissão pode aceitar uma contribuição menos elevada».
(347)
O ponto 7 das orientações especifica igualmente que «convém reafirmar com maior clareza o princípio de que [a contribuição substancial para a reestruturação por parte do beneficiário] deve ser real e isenta de auxílios. A contribuição do beneficiário tem um duplo objetivo: por um lado, demonstrar que os mercados (proprietários e credores) acreditam na possibilidade de um regresso a uma situação de viabilidade num período de tempo razoável; por outro, garantir que o auxílio à reestruturação é limitado ao mínimo necessário para restaurar a viabilidade, limitando ao mesmo tempo as distorções da concorrência […]».
(348)
A jurisprudência realçou igualmente que a contribuição própria deve indicar que os mercados acreditam na possibilidade do regresso à viabilidade (161). A Comissão sublinha que esta exigência é particularmente pertinente no caso da SNCM devido à situação da empresa desde 2002. Com efeito, a Comissão recorda que as medidas iniciais de reestruturação de 2002 não produziram os resultados previstos e que algumas delas não foram respeitadas ou não foram realizadas (ver considerando 351). Em consequência de a SNCM não ter conseguido aplicar integralmente essas primeiras medidas de reestruturação, a partir de 2004, a sua situação económica e financeira continuou a degradar-se (ver considerandos 73 a 75).
(349)
Os custos de reestruturação ascendiam a 46 milhões de euros em 2002. Quanto às medidas de 2006, a Comissão considera que o montante dos custos de reestruturação correspondia ao montante do auxílio (162), ou seja, 202,55 milhões de euros, aos quais se deve juntar o aumento de capital dos parceiros privados, ou seja, 26,25 milhões de euros, o que dá 274,8 milhões de euros no total. A contribuição própria é constituída por 42,385 milhões de euros de produto líquido da cessão de ativos e 26,25 milhões de euros de aumento de capital dos parceiros privados, ou seja, uma contribuição própria total de 68,635 milhões de euros. Por conseguinte, tendo em conta as novas medidas de 2006, a contribuição própria cifra-se em 25 %, quando as orientações exigem que ela seja de pelo menos 50 %. A Comissão realça que as autoridades francesas não invocaram circunstâncias excecionais nem situações de dificuldade particulares para que a Comissão aceitasse uma contribuição própria real menos elevada. Em todo o caso, considera que não existem, no caso em apreço, circunstâncias excecionais que justifiquem uma redução do nível da contribuição própria exigida pelas orientações de 2004.
(350)
A Comissão considera, portanto, que a contribuição própria da SNCM para o esforço de reestruturação continua a ser insuficiente face ao disposto nas orientações.
6.2.2.2. Restauração da viabilidade a longo prazo
(351)
Na decisão de dar início ao procedimento, a Comissão tinha manifestado dúvidas quanto ao regresso da SNCM à viabilidade a longo prazo, nomeadamente no que diz respeito aos factos seguintes:
-
a SNCM não previa a supressão de todas as suas atividades deficitárias;
-
o sucesso do plano de reestruturação estava estreitamente ligado à atribuição da DSP entre Marselha e a Córsega durante o período compreendido entre 1 de janeiro de 2007 e 31 de dezembro de 2012;
-
as previsões de redução do pessoal de navegação constantes do plano de 2002 não foram respeitadas e o objetivo de aumentar a produtividade em 10 % não foi atingido;
-
a insuficiência da redução de 400 postos de trabalho equivalentes a tempo inteiro e das medidas de produtividade previstas no plano de 2006 devido aos desvios em relação ao plano de 2002.
(352)
As autoridades francesas responderam que a mudança de acionistas e a execução das três medidas do plano de privatização permitiriam que a SNCM assentasse o desenvolvimento da sua atividade em alicerces sólidos e que o caráter deficitário de algumas vertentes da sua atividade não era, por conseguinte, irremediável.
(353)
A Comissão constata que não foi possível levar a cabo as medidas previstas no plano de reestruturação de 2002, o que causou uma forte degradação dos resultados da sociedade em 2004 e 2005. Em 2006, o aumento do volume de negócios em 20 milhões de euros e o aumento da compensação de serviço público em 9 milhões de euros não permitiram restabelecer o resultado de exploração porque o aumento dos preços dos combustíveis e o agravamento dos encargos de exploração foram muito superiores ao previsto. O perito da Comissão constatou que a execução do plano de negócios dos cessionários foi muito atrasada por vários acontecimentos (163), tendo concluído que existia o risco de, em 2007, os prejuízos acumulados serem muito mais elevados do que inicialmente se previa.
(354)
Consequentemente, a Comissão considera que as respostas das autoridades francesas não esclareceram todas as suas dúvidas. Com efeito, associar a restauração da viabilidade à atribuição da delegação de serviço público no período de 2007-2013 e à execução das três medidas do plano de privatização, cuja legalidade e compatibilidade com o mercado interno não tinham sido confirmadas, afigura-se arriscado. A credibilidade de um plano de restauração da viabilidade a longo prazo de uma empresa pressupõe, no mínimo, que as hipóteses admitidas sejam realistas. Ora, no caso vertente, o sucesso do plano apoia-se quase exclusivamente na realização de dois acontecimentos hipotéticos e que escapam ao controlo da SNCM. Além disso, dada a situação financeira da empresa nessa altura, a Comissão questiona a sua capacidade de financiar a renovação de que alguns dos seus ferries necessitavam. Porém, as autoridades francesas apresentaram essa renovação como algo que permitiria atingir os objetivos de regresso à viabilidade.
(355)
A Comissão considera assim que a condição de restauração da viabilidade a longo prazo exigida pelas orientações não se encontra preenchida.
6.2.2.3. Prevenção de qualquer distorção excessiva da concorrência (medidas compensatórias)
(356)
A decisão de 2008 anulada mencionava quatro medidas compensatórias:
-
o encerramento da filial Corsica Marittima (82 000 passageiros em 2000), que assegurava as ligações entre a Itália e a Córsega, e consequentemente a retirada do grupo SNCM do mercado dos serviços entre a Itália e a Córsega;
-
a quase retirada da SNCM das ligações entre Toulon e a Córsega, mercado que em 2002 não representava menos de 460 000 passageiros;
-
a limitação do número total de lugares oferecidos e do número de rotações operadas em cada ano, a partir de 2003, pela SNCM, nomeadamente no serviço entre Nice e a Córsega;
-
a venda de quatro navios.
(357)
A Comissão deseja recordar que estas medidas já tinham sido propostas pelas autoridades francesas em relação ao montante de 15,81 milhões de euros correspondente ao auxílio à reestruturação concedido em 2002.
(358)
Na sequência da anulação da decisão de 2008 pelo acórdão de 11 de setembro de 2012, o montante total do auxílio subiu para mais de 210 milhões de euros. A Comissão considera que as suas dúvidas não foram esclarecidas pelas razões seguintes.
(359)
Quanto à venda dos quatro navios prevista aquando da reestruturação de 2002, a Comissão constata que estas cessões foram parcialmente compensadas pela entrega do Danielle Casanova em junho de 2002, do navio misto Paglia Orba e do navio misto Pascal Paoli, em 2003.
(360)
Quanto ao encerramento da Corsica Marittima, o ponto 40 das orientações especifica nomeadamente que «[…] os abatimentos ao ativo e o encerramento de atividades deficitárias que serão necessários de qualquer forma para restaurar a viabilidade não serão considerados medidas de redução da capacidade ou da presença no mercado para efeitos da apreciação das contrapartidas». Por conseguinte, o encerramento da Corsica Marittima, que foi deficitária desde a sua criação em 1990, não pode ser classificada como medida compensatória, mas sim como uma medida inserida no esforço de restauração da viabilidade a longo prazo.
(361)
Este mesmo raciocínio é aplicável ao serviço entre a Córsega e Nice. A Comissão faz notar que a SNCM possui uma quota de mercado minoritária no mesmo enquanto a Corsica Ferries France detém uma quota de 70 % (164). Segundo o relatório Stephens, o tráfego a partir de Nice, sobretudo, durante a época estival é objeto de grande procura, a qual subsiste parcialmente fora dessa época. Contudo, essa linha registou um resultado corrente deficitário entre 2004 e 2007, pelo que a medida em causa não pode ser considerada compensatória, mas sim como uma medida destinada a contribuir para a restauração da viabilidade a longo prazo.
(362)
A Comissão realça igualmente que o tráfego de passageiros aumentou consideravelmente entre a Córsega e o porto de Toulon, tendo passado de menos de 200 000 passageiros por ano em 1999 para quase um milhão em 2007 (165). Por conseguinte, a quase retirada da SNCM desse serviço poderia ser considerada como uma medida compensatória. A Comissão assinala, todavia, que a linha Toulon-Córsega é a menos importante da SNCM em termos de passageiros.
(363)
No entanto, mesmo que essa medida fosse considerada compensatória, seria, na opinião da Comissão, muito insuficiente. Na verdade, o n.o 40 das orientações estipula que «[…] as contrapartidas devem ser proporcionais aos efeitos de distorção causados pelo auxílio […]». Como já foi recordado nos considerandos 341 e 342, a Comissão constata que estas medidas tinham sido propostas pelas autoridades francesas em relação ao montante de 15,81 milhões de euros, correspondente ao auxílio à reestruturação concedido em 2002. Ora, uma vez que o montante total do auxílio aumentou para cerca de 218 milhões de euros, a Comissão considera que as medidas propostas são insuficientes para compensar a distorção da concorrência gerada pela concessão destes auxílios.
(364)
A Comissão conclui, deste modo, que não foi possível dissipar as dúvidas sobre a classificação dessas medidas, quer como medidas compensatórias, quer como medidas necessárias para a restauração da viabilidade. Em todo o caso, as medidas propostas continuam a ser muito insuficientes.
(365)
As autoridades francesas referiram o risco de monopólio a favor da CFF caso a SNCM desaparecesse, mas a Comissão considera que elas não demonstraram suficientemente a existência e a importância deste risco. Com efeito, o transporte de passageiros e de mercadorias entre a França continental e a Córsega é um mercado aberto e concorrencial para todos os operadores presentes no Mediterrâneo e que se caracteriza pela ausência de obstáculos à entrada. A posição da Corsica Ferries, seja ela qual for, não é de molde a justificar que a concorrência seja falseada pelas medidas controvertidas.
(366)
Face ao exposto, a Comissão conclui que as medidas propostas não preenchem os critérios enumerados nos n.os 38 a 42 das linhas orientadoras.
VII. CONCLUSÃO
7.1. INCOMPATIBILIDADE E RECUPERAÇÃO DA INJEÇÃO DE CAPITAL NOTIFICADA PELAS AUTORIDADES FRANCESAS EM 2002 E DAS TRÊS NOVAS MEDIDAS EXECUTADAS PELAS AUTORIDADES FRANCESAS EM 2006
(367)
A injeção de capital de 15,81 milhões de euros notificada pelas autoridades francesas em 2002 e as três novas medidas aplicadas em 2006 pelas mesmas autoridades, a saber, a cessão de 100 % da SNCM pelo preço negativo de 158 milhões de euros, o aumento de capital de 8,75 milhões de euros subscrito pela CGMF e o adiantamento em conta-corrente de 38,5 milhões de euros em favor dos trabalhadores da SNCM, constituem auxílios na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE e são incompatíveis com o mercado interno.
(368)
A Comissão recorda que, em conformidade com o artigo 14.o, n.o 1, do Regulamento (CE) n.o 659/1999, qualquer auxílio ilegal e incompatível com o mercado interno deve ser recuperado junto do beneficiário.
(369)
Para fins dessa recuperação, as autoridades francesas devem ainda acrescentar ao montante do auxílio os juros de recuperação, desde a data em que o auxílio em causa foi colocado à disposição da empresa até à sua recuperação efetiva (166), nos termos do disposto no capítulo V do Regulamento (CE) n.o 794/2004 da Comissão (167).
7.2. INCOMPATIBILIDADE E RECUPERAÇÃO DO AUXÍLIO DE EMERGÊNCIA
(370)
A partir do momento em que as medidas notificadas a título do auxílio à reestruturação não preenchem as condições de compatibilidade previstas nas orientações, há que retirar as devidas consequências dessa incompatibilidade relativamente ao auxílio de emergência à SNCM autorizado pelas autoridades francesas, e que foi objeto da decisão da Comissão de 17 de julho de 2002, exigindo a restituição do mesmo.
(371)
Em 19 de novembro de 2002, as autoridades francesas transmitiram à Comissão uma cópia dos convénios de adiantamento de tesouraria entre a SNCM e a CGMF, bem como as provas do reembolso do adiantamento da CGMF à SNCM efetuado por duas transferências datadas de 13 de maio e 14 de junho de 2002.
ADOTOU A PRESENTE DECISÃO:
Artigo 1.o
A injeção de capital de 15,81 milhões de euros e as três novas medidas executadas pelas autoridades francesas em 2006, a saber, a cessão de 75 % da SNCM ao preço negativo de 158 milhões de euros, o aumento de capital de 8,75 milhões de euros subscrito pela CGMF e o adiantamento em conta corrente de 38,5 milhões de euros, em favor dos trabalhadores da SNCM, concedidos pela França à SNCM, em violação do artigo 108.o, n.o 3, do TFUE, constituem auxílios estatais ilegais e incompatíveis com o mercado interno.
Artigo 2.o
1. A França deve recuperar do beneficiário os auxílios mencionados no artigo 1.o.
2. Os montantes a recuperar vencem juros a partir da data em que foram colocados à disposição do beneficiário e até à data da respetiva recuperação efetiva.
3. Os juros são calculados de acordo com uma base composta, em conformidade com o capítulo V do Regulamento (CE) n.o 794/2004 e com o Regulamento (CE) n.o 271/2008 da Comissão (168), que altera o Regulamento (CE) n.o 794/2004.
Artigo 3.o
1. A recuperação dos auxílios referidos no artigo 1.o deve ser imediata e efetiva.
2. A França deve assegurar a aplicação da presente decisão no prazo de quatro meses a contar da data da respetiva notificação.
Artigo 4.o
1. No prazo de dois meses a contar da notificação da presente decisão, a França deve apresentar à Comissão as seguintes informações:
a)
montante total (capital e juros) a recuperar junto do beneficiário;
b)
descrição pormenorizada das medidas já adotadas e previstas para dar cumprimento à presente decisão;
c)
os documentos comprovativos de que o beneficiário foi intimado a reembolsar o auxílio.
2. A França deve manter a Comissão regularmente informada sobre a evolução das medidas nacionais adotadas para aplicar a presente decisão até estar concluída a recuperação dos auxílios referidos no artigo 1.o. Deve apresentar imediatamente, a pedido da Comissão, as informações relativas às medidas já adotadas e previstas para lhe dar cumprimento. Deve fornecer também informações pormenorizadas sobre os montantes dos auxílios e dos juros já recuperados junto do beneficiário.
Artigo 5.o
A República Francesa é a destinatária da presente decisão.
Feito em Bruxelas, em 20 de novembro de 2013.