ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 16. října 2013
o státní podpoře SA.18211 (C 25/2005) (ex NN 21/2005) poskytnuté Slovenskou republikou ve prospěch společnosti Frucona Košice, a. s.
(oznámeno pod číslem C(2013) 6261)
(Pouze slovenské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2014/342/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy (1),
po výzvě, aby zúčastněné strany předložily své připomínky v souladu s uvedenými ustanoveními (2), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
1. ŘÍZENÍ PŘED KOMISÍ
(1)
Dopisem ze dne 15. října 2004, zaevidovaným 25. října 2004, obdržela Komise stížnost týkající se údajné nezákonné státní podpory ve prospěch společnosti Frucona Košice, a. s. Stěžovatel zaslal doplňující informace dne 3. února 2005. Setkání se stěžovatelem se uskutečnilo dne 24. května 2005.
(2)
Komise na základě informací poskytnutých stěžovatelem požádala Slovensko dopisem ze dne 6. prosince 2004, aby ji o sporném opatření informovalo. Slovensko odpovědělo dopisem ze dne 4. ledna 2005, zaevidovaným dne 17. ledna 2005, ve kterém informovalo Komisi o možné nezákonné podpoře poskytnuté ve prospěch společnosti Frucona Košice, a. s., v souvislosti s vyrovnáním s věřiteli a požádalo Komisi o schválení této podpory jako podpory na záchranu společnosti ve finančních obtížích. Slovensko předložilo doplňující informace v dopise ze dne 24. ledna 2005 zaevidovaném dne 28. ledna 2005. Komise požádala o doplňující informace dopisem ze dne 9. února 2005, na který obdržela odpověď v dopise ze dne 4. března 2005, zaevidovaném dne 10. března 2005. Setkání se slovenskými orgány se uskutečnilo dne 12. května 2005.
(3)
Dopisem ze dne 5. července 2005 Komise informovala Slovensko, že se ve věci výše uvedené podpory rozhodla zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU.
(4)
Rozhodnutí Komise zahájit řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (3). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby předložily připomínky k opatření.
(5)
Slovenské orgány předložily připomínky dopisem ze dne 10. října 2005, zaevidovaným 17. října 2005. Komise obdržela připomínky od jedné zúčastněné strany (od příjemce) v dopise ze dne 24. října 2005, zaevidovaném dne 25. října 2005. Postoupila je Slovensku, které dostalo příležitost reagovat; připomínky Slovenska byly zaslány v dopise ze dne 16. prosince 2005, zaevidovaném dne 20. prosince 2005. Setkání s příjemcem, na kterém dostal příležitost se k záležitosti vyjádřit, se uskutečnilo dne 28. března 2006. Slovensko předložilo doplňující informace v dopise ze dne 5. května 2006, zaevidovaném dne 8.května 2006.
(6)
Komise přijala dne 7. června 2006 rozhodnutí (4), kterým nařídila navrácení podpory. Od tohoto data a v rámci kontaktů Komise se slovenskými orgány v souvislosti s provedením uvedeného rozhodnutí byl Komisi oznámen výsledek vnitrostátního soudního řízení týkajícího se výše dluhu, na niž se má vztahovat vyrovnání s věřiteli. V tomto rozhodnutí by se tyto informace měly zohlednit.
2. ŘÍZENÍ PŘED TRIBUNÁLEM
(7)
Společnost Frucona Košice, a.s., se dne 12. ledna 2007 proti rozhodnutí odvolala k Tribunálu. Mimo jiné napadla tvrzení, že odpis daňového dluhu představuje státní podporu, přičemž argumentovala, že uvedené odepsání je v souladu se zásadou věřitele v tržním hospodářství. Rozsudkem ze dne 7. prosince 2010 (věc T-11/07) Tribunál zamítl argumenty žadatele a potvrdil rozhodnutí Komise s odůvodněním, že konkurzní řízení by bylo pro stát výhodnější než vyrovnání s věřiteli.
3. ŘÍZENÍ PŘED SOUDNÍM DVOREM
(8)
Společnost Frucona Košice, a.s., se odvolala proti rozsudku Tribunálu k Soudnímu dvoru, přičemž argumentovala zejména tím, že Tribunál správně neposoudil, jakým způsobem Komise použila kritérium soukromého věřitele, a že se Tribunál nepřípustně snažil vydávat své vlastní odůvodnění, pokud jde o kritérium soukromého věřitele (věc C-73/11 P), za odůvodnění Komise.
(9)
Soudní dvůr dne 24. ledna 2013 rozsudek Tribunálu zrušil. Soudní dvůr dospěl k závěru, že Komise se tím, že v rámci svého posouzení kritéria soukromého věřitele nezohlednila délku trvání konkurzního řízení, dopustila zjevně nesprávného posouzení, nebo pokud Komise tuto okolnost zohlednila, své rozhodnutí dostatečně nezdůvodnila. Věc se vrátila Tribunálu, aby rozhodl o důvodech žaloby společnosti týkajících se daňové exekuce, které před ním byly v řízení vzneseny a o nichž nerozhodl.
4. ZRUŠENÍ
(10)
S ohledem na rozsudek Soudního dvora a s cílem napravit jím zjištěné nedostatky Komise proto považuje za vhodné zrušit původní rozhodnutí ze dne 7. června 2006 a nahradit ho tímto rozhodnutím.
II. PODROBNÝ POPIS PODPORY
1. PŘÍSLUŠNÝ PODNIK
(11)
Příjemcem finanční podpory je společnost Frucona Košice, a. s. (dále jen „příjemce“), která v době předmětných událostí působila v oblasti výroby lihu a lihovin, nealkoholických nápojů, konzervovaného ovoce a zeleniny a octa. Po ztrátě licence příjemce líh ani lihoviny již nevyráběl. Nadále však působil v oblasti velkoobchodu s lihem a lihovinami. Společnost se nachází v regionu způsobilém pro poskytnutí regionální podpory podle čl 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(12)
Příjemce v době předmětných událostí zaměstnával přibližně 200 osob. Příjemce ve svých připomínkách k rozhodnutí o zahájení řízení ve věci formálního šetření poskytl Komisi údaje o obratu (včetně spotřebních daní a DPH), které jsou uvedeny v následující tabulce.
Tabulka 1
Obrat v různých odvětvích výroby včetně spotřebních daní a DPH (SKK)
2002
2003
2004
Ocet
28 029 500
27 605 100
11 513 600
Ovocná a zeleninová výroba
37 112 500
32 584 500
22 696 400
Zelí
2 878 340
503 030
201 310
Sycené nealkoholické nápoje
9 373 800
17 601 600
17 560 100
Nesycené nealkoholické nápoje
2 877 700
6 420 420
7 920 010
Džusy - 100 %
51 654 900
43 421 600
22 706 600
Lihoviny
696 193 500
743 962 700
728 837 400
Jablečné víno
1 495 640
106 360
0
Sirup
5 928 100
6 502 920
5 199 540
Jiné výrobky/služby
59 476 000
99 635 000
63 680 000
CELKEM
895 019 980
978 343 230
880 314 960 (5)
(13)
Tyto údaje se velmi liší od údajů, které Komise obdržela od slovenských orgánů a které byly uvedeny v rozhodnutí o zahájení řízení ve věci formálního šetření (6). Slovenské orgány v reakci na připomínky příjemce po zahájení řízení ve věci formálního šetření nevyslovily námitky proti přesnosti výše uvedených údajů. Podle slovenských orgánů příjemce splňuje kritéria pro střední podnik.
2. UPLATNITELNÉ VNITROSTÁTNÍ PRÁVNÍ PŘEDPISY
(14)
Sporným opatřením je odpis daňového dluhu Daňovým úřadem Košice IV (dále jen „daňový úřad“) v rámci takzvaného vyrovnání s věřiteli. Tuto činnost upravuje zákon č. 328/91 Z. z. o konkurzu a vyrovnání (dále jen „zákon o konkurzu“).
(15)
Vyrovnání s věřiteli (dále jen „vyrovnání“ nebo „vyrovnací řízení“) je řízení za dohledu soudu, jehož cílem je, podobně jako v případě konkurzního řízení, urovnat finanční situaci společností v úpadku (7). V konkurzním řízení společnost zanikne a její aktiva se buď prodají novému vlastníkovi, nebo se společnost zlikviduje. Na rozdíl od toho ve vyrovnacím řízení společnost v úpadku pokračuje v činnosti beze změny vlastníka.
(16)
Vyrovnací řízení iniciuje společnost v úpadku. Cílem tohoto řízení je dosáhnout dohody s věřiteli (dále jen „vyrovnání s věřiteli“) v tom smyslu, že společnost v úpadku uhradí část svého dluhu a zbytek se odepíše. Tuto dohodu musí schválit soud vykonávající dohled.
(17)
Věřitelé, jejichž pohledávky jsou zajištěné, například zástavním právem, vystupují jako oddělení věřitelé. Aby byl návrh na vyrovnání přijat, musí všichni oddělení věřitelé hlasovat v jeho prospěch, zatímco v případě ostatních věřitelů stačí kvalifikovaná většina. Jinými slovy, oddělení věřitelé hlasují jednotlivě a mají právo návrh vetovat.
(18)
Oddělení věřitelé mají privilegovanou pozici i v konkurzním řízení. Pohledávky oddělených věřitelů je možné uspokojit kdykoliv během konkurzního řízení a výnosy z prodeje zajištěných aktiv v konkurzním řízení by měly být použity výhradně na splacení pohledávek oddělených věřitelů. Pokud není možné z tohoto prodeje pokrýt veškeré pohledávky oddělených věřitelů, zbývající části se zařadí do druhé skupiny k pohledávkám ostatních věřitelů. V druhé skupině se věřitelé uspokojují poměrným způsobem.
(19)
Podle zákona o konkurzu musí společnost, která žádá o vyrovnání s věřiteli, soudu předložit seznam opatření týkajících se reorganizace společnosti a průběžného financování činnosti společnosti po tomto vyrovnání.
(20)
Podle zákona č. 511/92. Z. z. o správě daní a poplatků a o změnách v soustavě územních finančních orgánů (dále jen „zákon o správě daní“) má společnost možnost požádat daňové orgány o odklad platby daní. Z odložené částky se účtuje úrok a odložený dluh musí být zajištěný.
(21)
Zákon o správě daní upravuje i daňovou exekuci, jejíž cílem je uspokojit daňové pohledávky státu prodejem nemovitého majetku, movitého majetku nebo podniku jako celku.
3. SKUTKOVÝ STAV
(22)
Příjemce od listopadu 2002 do listopadu 2003 využil možnost odkladu svého závazku zaplatit spotřební daň z lihu, kterou umožňuje zákon o správě daní (8). Odložený dluh celkem dosáhl částky 477 015 759 SKK (12,6 milionu EUR). Než daňový úřad souhlasil s odkladem těchto plateb, zajistil v souladu se zákonem všechny své pohledávky aktivy příjemce. Slovenské orgány uvádějí, že hodnota tohoto zajištění na základě účetní evidence příjemce činila 397 476 726 SKK (10,5 milionu EUR). Příjemce však tvrdí, že hodnota tohoto zajištění představovala podle odhadu znalců z konce roku 2003 částku 193 940 000 SKK (5 milionů EUR). Taková je podle příjemce hodnota zajištěných aktiv (movitého majetku, nemovitostí a pohledávek) vyjádřená v takzvaných znaleckých cenách.
(23)
Od 1. ledna 2004 změněný a doplněný zákon o správě daní omezil možnost žádat o odklad daně na jedenkrát ročně. Příjemce využil této možnosti v případě spotřební daně za prosinec 2003, jež byla splatná v lednu 2004. Nebyl však schopen uhradit nebo odložit spotřební daň za leden 2004, splatnou 25. února 2004. V důsledku toho se příjemce stal společností v úpadku ve smyslu zákona o konkurzu. Příjemce tak přišel o licenci na výrobu a zpracování lihu.
(24)
Dne 8. března 2004 se příjemce obrátil na příslušný krajský soud s návrhem na vyrovnání. Krajský soud povolil vyrovnací řízení usnesením z 29. dubna 2004 poté, co zjistil, že jsou splněny všechny zákonné podmínky potřebné pro tato řízení. Na slyšení dne 9. července 2004 věřitelé hlasovali ve prospěch vyrovnání navrhnutého příjemcem. Vyrovnání bylo potvrzeno dne 14. července 2004 usnesením krajského soudu vykonávajícího dohled.
(25)
V srpnu 2004 se daňový úřad proti tomuto potvrzujícímu usnesení soudu odvolal. Nejvyšší soud usnesením z 25. října 2004 rozhodl, že odvolání není možné, a prohlásil usnesení krajského soudu, kterým krajský soud potvrdil vyrovnání, za právoplatné a vykonatelné ode dne 23. července 2004. Později generální prokurátor proti usnesení krajského soudu podal návrh na zahájení mimořádného dovolacího řízení.
(26)
Věřitelé včetně daňového úřadu se dohodli s příjemcem na tomto vyrovnání: 35 % dluhu zaplatí příjemce do jednoho měsíce od nabytí platnosti dohody s věřiteli a zbývajících 65 % dluhu věřitelé odpustí. Se všemi věřiteli se proto nakládalo stejně. Konkrétní částky pro jednotlivé věřitele jsou uvedeny v následující tabulce.
Tabulka 2
Stav dluhů příjemce před vyrovnacím řízením a po něm (SKK)
Věřitel
Dluh před
vyrovnáním
Dluh po
vyrovnání (9)
Odepsaná částka
Veřejný
Daňový úřad
640 793 831
224 277 841
416 515 990
Soukromý
Tetra Pak, a. s.
1 004 208
351 498
652 710
MTM-obaly, s. r. o.
317 934
111 277
206 657
Merkant, družstvo
332 808
116 483
216 325
Vetropack, s. r. o.
2 142 658
749 930
1 392 728
CELKEM
644 591 439 (10)
225 607 029
418 984 410
(27)
Pohledávky daňového úřadu, které byly zahrnuty do vyrovnacího řízení, představovaly 640 793 831 SKK (16,86 milionu EUR) a tvořily je především neuhrazená spotřební daň za období od května 2003 do března 2004, DPH za období od ledna do dubna 2004 a připočtené pokuty a úroky. Pohledávky odpuštěné daňovým úřadem činily 416 515 990 SKK (11 milionů EUR). Vyrovnání daňovému úřadu přineslo 224 277 841 SKK (5,86 milionu EUR).
(28)
Daňový úřad vystupoval ve vyrovnacím řízení jako oddělený věřitel a jako takový hlasoval samostatně. Aby mohlo dojít k vyrovnání, daňový úřad musel proto hlasovat v jeho prospěch. Privilegované postavení daňového úřadu bylo způsobeno tím, že některé jeho pohledávky byly zajištěné v souvislosti s odkladem daňového dluhu příjemce v letech 2002 a 2003 (viz 17. bod odůvodnění). Všichni ostatní věřitelé hlasovali ve prospěch navrhovaného vyrovnání. Jejich pohledávky byly běžné nezajištěné obchodní pohledávky.
(29)
Příjemce ve svém návrhu na vyrovnání popsal v souladu s požadavky zákona o konkurzu reorganizační opatření týkající se výroby, distribuce a pracovních sil (včetně propuštění přebytečných zaměstnanců).
(30)
V organizační oblasti a v oblasti pracovních sil příjemce plánoval tato opatření: vytvoření univerzální výrobní skupiny pro všechny výrobní činnosti, reorganizaci svých dopravních prostředků vyřazením vozidel s nejnižší zůstatkovou hodnotou a reorganizaci obchodních činností. K těmto opatřením se mělo připojit propuštění 50 zaměstnanců v období od března do května 2004. Dalších 50 zaměstnanců mělo v tomtéž období pracovat s 60 % měsíční sazbou.
(31)
Pokud jde o výrobní a technickou oblast, příjemce uvedl, že jelikož společnost přišla o licenci na výrobu lihu, příslušné výrobní zařízení od dubna 2004 pronajme. Příjemce plánoval snížení nebo ukončení výroby některých nerentabilních nealkoholických nápojů a uvedl, že jakémukoli zavedení nového výrobku v této kategorii bude předcházet analýza ziskovosti jeho výroby.
(32)
Příjemce dále uvádí následující opatření: restrukturalizace nákladů, která by měla být důsledkem nižších výrobních nákladů, protože byla ukončena výroba lihu, a zrušení části vlastní dopravy společnosti; prodej starých zařízení do šrotu.
(33)
Příjemce plánoval i prodej administrativní budovy, prodejny a rekreační budovy a uvedl možnost prodat nebo pronajmout výrobní zařízení na výrobu octa. Slovenské orgány v připomínkách k rozhodnutí zahájit řízení ve věci formálního šetření potvrdily, že prodej administrativní budovy, prodejny a rekreační budovy se neuskutečnil.
(34)
Příjemce plánoval intenzívní prodej svých zásob hotových výrobků (11).
(35)
Podle tohoto návrhu měl příjemce financovat vyrovnání z vlastních zdrojů (prodej zásob) ve výši 110 milionů SKK a prostřednictvím externího financování ve formě úvěru z obchodní banky ve výši 100 milionů SKK. Podle informací předložených příjemcem v reakci na zahájení řízení ve věci formálního šetření byl splatný dluh nakonec pokryt příjmy z emise nových akcií (21 milionů SKK; 0,56 milionu EUR), příjmy z prodeje zásob (110 milionů SKK; 2,9 milionu EUR) a díky dodavatelskému úvěru od společnosti Old Herold, s. r. o. (100 milionů SKK; 2,6 milionu EUR). Splatnost faktur Old Herold, s. r. o., činila 40 dní, což podle příjemce byla vzhledem k jeho kritické situaci dlouhá doba. Tato delší splatnost umožnila příjemci shromáždit potřebnou hotovost.
(36)
Slovenské orgány Komisi informovaly po zahájení řízení ve věci formálního šetření, že na základě dohody s věřiteli byla dne 17. prosince 2004 daňovému úřadu uhrazena částka ve výši 224 277 841 SKK. Slovenské orgány potvrdily, že do ukončení řízení před Evropskou komisí pozastavily odepsání dluhu schválené ve vyrovnacím řízení.
(37)
V rámci kontaktů v souvislosti s provedením rozhodnutí Komise, jímž bylo nařízeno navrácení podpory, slovenské orgány informovaly Komisi o výsledku mimořádného dovolacího řízení uvedeného ve 25. bodě odůvodnění: Nejvyšší soud Slovenské republiky rozhodnutím ze dne 27. dubna 2006 částečně zrušil rozhodnutí příslušného krajského soudu ze dne 14. července 2004, jímž byla potvrzena dohoda s věřiteli, s odůvodněním, že do vyrovnání byly chybně zahrnuty nedoplatky silniční daně ve výši 424 490 SKK Ve zbývající části Nejvyšší soud dovolání zamítl. Rozhodnutím ze dne 18. srpna 2006 příslušný krajský soud rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 27. dubna 2006 vykonal a stanovil, že opravená částka dluhu splatná daňovému úřadu činí 640 369 341,4 SKK (z čehož 35 % činí částka 224 129 269,1 SKK).
III. ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ PODLE ČL. 108 ODST. 2 SFEU
(38)
Komise ve svém rozhodnutí zahájit řízení ve věci formálního šetření vyslovila pochybnosti o tom, že sporné odepsání daně nepředstavuje státní podporu. Komise dospěla k závěru, že postup daňového úřadu v rámci vyrovnacího řízení nesplňuje kritérium věřitele v tržním hospodářství. Komise zejména usoudila, že daňový úřad byl v porovnání s ostatními věřiteli v právně odlišné situaci, jelikož vlastnil zajištěné pohledávky a měl možnost iniciovat daňovou exekuci. Komise vyslovila pochybnost, že vyrovnací řízení, v porovnání s konkurzním řízením nebo daňovou exekucí, vedlo pro stát k nejlepšímu možnému výsledku.
(39)
Komise dále vyslovila pochybnosti o slučitelnosti sporné podpory s vnitřním trhem. Nejprve vyslovila pochybnosti, že podporu je možno považovat za slučitelnou jako podporu na záchranu, jak tvrdily slovenské orgány. Podporou na záchranu může být jen podpora likvidity ve formě úvěrových záruk nebo úvěrů. Sporné opatření je však odepsáním dluhu, což odpovídá nenávratnému grantu. Toto opatření navíc bylo provedeno bez příslibu, že do šesti měsíců od schválení opatření na záchranu příjemce předloží plán restrukturalizace nebo plán likvidace, nebo podporu v celé výši splatí.
(40)
Komise dále zkoumala slučitelnost sporného opatření jakožto pomoci na restrukturalizaci a vyslovila pochybnosti o splnění dvou hlavních podmínek: existence plánu restrukturalizace, který v přiměřené době zajišťuje návrat k dlouhodobé životaschopnosti, a omezení podpory na nezbytné minimum.
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(41)
Příjemce kromě informací o skutkovém stavu uvedených v části II předložil následující připomínky.
(42)
Příjemce tvrdí, že důvodem jeho finančních těžkostí na začátku roku 2004 byla změna zákona o správě daní, která omezila možnost požádat o odklad daní pouze na jedenkrát za rok. To byla pro příjemce významná změna, protože se podle svého vyjádření v předchozích letech na tento mechanismus spoléhal.
(43)
Pokud jde o samotný případ, příjemce za prvé tvrdil, že Komise nemá pravomoc zkoumat sporné opatření, neboť toto opatření nabylo účinnosti před datem přistoupení a nebylo po přistoupení uplatitelné. Opatření údajně nabylo účinnosti před přistoupením, protože vyrovnací řízení bylo zahájeno 8. března 2004, a jak tvrdí příjemce, bylo schváleno soudem 29. dubna 2004, tedy před vstupem Slovenské republiky do Evropské unie. Daňové úřady dále údajně v rámci jednání před zahájením vyrovnacího řízení daly najevo souhlas s navrhovaným vyrovnáním. V prosinci 2003 se uskutečnilo setkání s Daňovým ředitelstvím Slovenské republiky a daňový úřad zaslal dne 3. února 2004 příjemci dopis, v němž údajně potvrdil možnost postupu formou vyrovnání.
(44)
Příjemce dále tvrdil, že v případě, že Komise zastává názor, že má pravomoc jednat, nepředstavuje sporné opatření státní podporu, neboť je splněna zásada věřitele v tržním hospodářství.
(45)
Za prvé, příjemce tvrdí, že srovnání vyrovnacího řízení s daňovou exekucí je zavádějící, neboť zahájení prvního vylučuje nebo pozastavuje druhé. Daňový úřad proto nemohl zvolit daňovou exekuci. Příjemce dále tvrdí, že pokud by dobrovolně neinicioval vyrovnací řízení, měl by podle právních předpisů o platební neschopnosti za několik týdnů nebo měsíců zákonnou povinnost zahájit konkurzní nebo vyrovnací řízení.
(46)
Za druhé, příjemce tvrdí, že rozhodnutí státu vyhnout se konkurzu a namísto toho hledat řešení prostřednictvím vyrovnacího řízení bylo splněním kritéria věřitele v tržním hospodářství. Příjemce jako důkaz předkládá potvrzení dvou auditorů a jednoho konkurzního správce, že daňový úřad získá více a rychleji prostřednictvím vyrovnacího řízení, než pokud by se rozhodl pro konkurzní řízení. Příjemce předkládá i další materiály a statistiky, které mají potvrdit, že konkurzní řízení na Slovensku trvá průměrně 3 roky až 7 let a přináší jen velmi omezený výnos z prodeje aktiv (12).
(47)
Příjemce svou analýzu opírá o zprávu auditorské společnosti EKORDA ze dne 7. července 2004, kterou měl daňový úřad údajně k dispozici před hlasováním věřitelů dne 9. července 2004. Nebyl však předložen žádný důkaz, který by to potvrzoval.
(48)
Podle zprávy společnosti EKORDA by příjmy z prodeje aktiv v případě konkurzu činily nanejvýš 204 milionů SKK (5,3 milionu EUR) a po odečtení různých poplatků ve výši 45 milionů SKK pouze 159 milionů SKK (4,2 milionu EUR). Příjemce sám opravil částku poplatků, které by bylo třeba odečíst (36 milionů SKK) a dospěl k částce 168 milionů SKK (4,4 milionu EUR). I kdyby daňový úřad jako jediný oddělený věřitel a jako největší věřitel získal z těchto příjmů většinu, stále by to bylo méně než to, co daňový úřad získal po vyrovnání.
(49)
Společnost EKORDA použila jako základ účetní hodnotu - k 31. březnu 2004 - základního majetku, zásob, hotovosti a upravených krátkodobých pohledávek, přičemž zohlednila jejich nedobytnost a nízkou bonitu. Společnost EKORDA upravila nominální hodnotu aktiv příjemce takzvaným koeficientem zpeněžení pro každou složku aktiv v případě prodeje v rámci konkurzního řízení (45 % u základního jmění, 20 % u zásob a krátkodobých pohledávek a 100 % u hotovosti).
(50)
Společnost EKORDA uvádí budoucí daňové příjmy z činnosti příjemce (13), ale i rozvoj zaměstnanosti v regionu a rozvoj potravinářského průmyslu na Slovensku jako velmi významné faktory ovlivňující rozhodnutí zachovat existenci příjemce.
(51)
Příjemce uvádí ještě další dvě zprávy. Auditorka Marta Kochová dospěla k závěru, že maximální příjem z prodeje aktiv, která však nebyla oceněná, by činil 100 milionů SKK (2,6 milionu EUR), respektive po odečtení poplatků ve výši 22 milionů SKK pouze 78 milionů SKK (2 miliony EUR). Konkurzní správkyně paní Holovačová údajně uvádí, že podle jejího názoru je vyrovnací řízení pro věřitele obecně výhodnější než konkurz. Jedním z aspektů je skutečnost, že věřitel má zájem na tom, aby dlužník pokračoval v hospodářské činnosti (budoucí příjmy z obchodu a z daní).
(52)
Za třetí, příjemce tvrdí, že by se měly zohlednit dlouhodobé aspekty, například budoucí daňové příjmy. Judikatura vylučující společensko-politické aspekty z kritéria věřitele v tržním hospodářství (14) se údajně neuplatňuje, když veřejný orgán zohledňuje výpočet budoucích daňových příjmů. Podle příjemce je tu situace veřejného orgánu analogická se situací věřitele v tržním hospodářství, který je dodavatelem, který má zájem na přežití klienta. Příjemce poté poukazuje na judikaturu týkající se zásady investora v tržním hospodářství.
(53)
Příjemce dospěl k závěru, že kritérium věřitele v tržním hospodářství bylo splněno a sporné opatření nepředstavuje státní podporu.
(54)
Pokud by však Komise dospěla k jinému závěru, příjemce tvrdí, že sporné opatření je slučitelné jako podpora na restrukturalizaci. Tvrdí, že daňový úřad před souhlasem s vyrovnáním prověřil způsobilost obchodního plánu příjemce z hlediska obnovy dlouhodobé životaschopnosti. Absence formálního plánu restrukturalizace je podle vyjádření příjemce v situaci, kdy Komise posuzuje případ ex post, irelevantní, neboť Komise se již může přesvědčit, zda se příjemce skutečně stal životaschopným. Příjemce však též usuzuje, že v situaci posouzení ex ante je podrobný plán restrukturalizace nevyhnutelný. Příjemce dále krátce popisuje přijatá restrukturalizační opatření: zvýšení vlastního kapitálu, propuštění zaměstnanců, prodej zásob. Příjemce zastává názor, že zastavení výroby lihu a lihovin a pronájem výrobních aktiv společnosti Old Herold, s. r. o., vlastně představují restrukturalizační opatření. I když zastavení bylo původně zapříčiněno ztrátou licence, příjemce po vyrovnání nepožádal o novou licenci.
(55)
Podle příjemce byl splněn i požadavek významnosti jeho příspěvku na restrukturalizaci.
(56)
Příjemce dále tvrdí, že skutečnost, že podniká v podporovaném regionu a je jedním z největších regionálních zaměstnavatelů, by se při uplatňování usměrnění vztahujících se na podporu na restrukturalizaci měla rovněž zohlednit.
V. PŘIPOMÍNKY SLOVENSKÉ REPUBLIKY
(57)
Slovenské orgány v reakci na zahájení řízení ve věci formálního šetření vyslovily některé připomínky ke skutkovému stavu, které již byly uvedeny v části II.
(58)
Slovenské orgány potvrdily, že daňový úřad v době hlasování po vyrovnacím řízení nezohlednil aspekt státní podpory. Daňový úřad nepovažoval vyrovnání za formu státní podpory, a proto od příjemce nebylo požadováno předložení plánu restrukturalizace, který je odlišný od obchodního plánu předloženého soudu podle právních předpisů upravujících platební neschopnost.
(59)
V reakci na připomínky předložené příjemcem uvedly slovenské orgány následující připomínky.
(60)
Slovenské orgány by připomínky příjemce o průměrné délce konkurzního řízení a průměrném výnosu z prodeje aktiv v konkurzním řízení nevztahovaly na tento případ. Podle nich, vzhledem k malému počtu věřitelů a existenci majetku s kladnou likvidační hodnotou, která převyšuje sumu uhrazenou státu po vyrovnání, by se konkurzní řízení uskutečnilo v kratší než průměrné lhůtě a výnos daňového úřadu by byl vyšší než v případě vyrovnání. Místní daňový úřad provedl šetření ve společnosti dne 21. června 2004 a zjistil, že k 17. červnu 2004 měl příjemce hotovost ve výši 161,3 milionu SKK, pohledávky ve výši 62,8 milionu SKK, zásoby lihu a lihovin v hodnotě 84 milionů SKK a neoběžný majetek s účetní hodnotou 200 milionů SKK.
(61)
Slovenské orgány zastávají názor, že daňová exekuce byla pro daňový úřad reálnou alternativou. Potvrzují, že daňový úřad měl možnost iniciovat takové řízení před zahájením vyrovnacího řízení, a to i v případě, že by soud odmítl potvrdit vyrovnání (protože daňový úřad by jako oddělený věřitel nehlasoval v jeho prospěch).
(62)
Slovenské orgány nesouhlasí s tvrzením příjemce, že jeho finanční těžkosti byly způsobeny změnou zákona o správě daní. Podle slovenských orgánů byly finanční těžkosti příjemce způsobeny finanční strategií využívání nepřímých daní při vykonávání jeho podnikatelské činnosti. Příjemce měl namísto toho prostě inkasovat daně od svých klientů a odevzdat je do státního rozpočtu.
(63)
Slovenské orgány nesouhlasí s tím, že setkání s Daňovým ředitelstvím Slovenské republiky v prosinci 2003 je důkazem o předběžném souhlasu daňového úřadu s vyrovnáním. Předložily dopis ze dne 6. června 2004 od Daňového ředitelství Slovenské republiky adresovaný daňovému úřadu, v němž se uvádí, že daňový úřad by neměl souhlasit s vyrovnáním navrhovaným příjemcem, neboť není pro stát příznivé. Tento dopis se odvolával na jiný dopis obecnější povahy od ministra financí ze dne 15. ledna 2004 adresovaný Daňovému ředitelství Slovenské republiky, v němž se ředitelství žádá, aby zajistilo, že nebudou schváleny žádné takové návrhy na vyrovnání s věřiteli, které by znamenaly odepsání daňových pohledávek daňovými úřady. Slovenské orgány dále interpretovaly dopis ze dne 3. února 2004, na který poukazoval příjemce (viz 43. bod odůvodnění), jako jasně explicitně nesouhlasící s vyrovnáním ve výši 35 %.
(64)
Slovenské orgány tvrdí, že příjemce nezaplatil spotřební daně ve stanoveném odkladu od ledna 2001 do března 2004 a na své daňové povinnosti pravidelně uplatňoval odklad.
(65)
Podle slovenských orgánů výrazné rozdíly v odhadech dvou auditorských zpráv (viz 48. a 51. bod odůvodnění) vzbuzují pochybnosti o důvěryhodnosti obou zpráv. Orgány mají pochybnosti zejména o koeficientu zpeněžení přiřazeném společností EKORDA oběžným aktivům. Tento koeficient by měl být vyšší než 20 %.
(66)
A nakonec podle slovenských orgánů příjemce nevypracoval realizovatelný plán restrukturalizace a opatření navrhovaná v souvislosti s vyrovnacím řízením nelze považovat za restrukturalizační opatření.
VI. HODNOCENÍ
1. PRAVOMOC KOMISE
(67)
Vzhledem k tomu, že se část událostí vztahujících se k tomuto případu odehrála před vstupem Slovenské republiky do Evropské unie dne 1. května 2004, Komise nejprve musí určit, zda má v souvislosti se sporným opatřením pravomoc jednat.
(68)
Opatření, která byla uvedena v účinnost před přistoupením a nejsou uplatnitelná po přistoupení, nemůže Komise zkoumat ani na základě takzvaného dočasného mechanismu, který upravuje bod 3 přílohy IV smlouvy o přistoupení, ani podle postupů stanovených v článku 108 SFEU. Smlouva o přistoupení ani Smlouva o fungování Evropské unie nevyžadují, aby Komise taková opatření přezkoumala, ani ji k tomu nezplnomocňují.
(69)
Na druhé straně opatření uvedená v účinnost po přistoupení jasně spadají do pravomoci Komise. Pro určení doby, kdy bylo určité opatření uvedeno v účinnost, se jako relevantní kritérium používá právně závazný čin, kterým příslušný vnitrostátní orgán poskytuje podporu (15).
(70)
Příjemce v tomto případě tvrdil, že sporné opatření bylo uvedeno v účinnost před přistoupením a po přistoupení není uplatnitelné (viz 43. bod odůvodnění).
(71)
Komise nemůže přijmout důvody předložené příjemcem. Návrh na zahájení vyrovnacího řízení není činem orgánu poskytujícího podporu, ale činem příjemce. Rovněž usnesení soudu povolit vyrovnací řízení není činem orgánu poskytujícího podporu. Toto usnesení jen povolilo příjemci a jeho věřitelům pokračovat v jednání, ale evidentně nepředstavovalo vlastní poskytnutí podpory. Neexistuje důkaz, že by Daňové ředitelství Slovenské republiky bylo vyjádřilo souhlas se sporným opatřením na setkání v prosinci 2003. Naopak, slovenské orgány popřely jakýkoliv takový předběžný souhlas. Dopis ze dne 3. února 2004 otevřeně vyjadřuje odmítnutí přijmout návrh na vyrovnání ve výši 35 %.
(72)
Rozhodnutí příslušného orgánu odepsat část pohledávek bylo přijato dne 9. července 2004, kdy daňový úřad souhlasil s vyrovnáním navrženým příjemcem.
(73)
Vzhledem k této skutečnosti je otázka, zda je opatření uplatnitelné po přistoupení, bezpředmětná.
(74)
Komise proto dospěla k závěru, že má pravomoc posuzovat sporné opatření podle článku 108 SFEU.
2. EXISTENCE PODPORY VE SMYSLU ČL. 107 ODST. 1 SMLOUVY O FUNGOVÁNÍ EU
(75)
V čl. 107 odst. 1 SFEU se uvádí, že podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.
(76)
Odepsání dluhu vůči veřejnému orgánu, jakým je daňový úřad, představuje formu použití státních prostředků. Opatření, které zvýhodňuje jeden individuální podnik, je selektivní.
(77)
Až do událostí, které měly za následek zahájení řízení v případě platební neschopnosti, příjemce působil na trhu s lihem a lihovinami, nealkoholickými nápoji a konzervovaným ovocem a zeleninou. V roce 2003 byl příjemce třetím výrobcem lihu a lihovin na Slovensku. Po ztrátě licence na výrobu lihu a lihovin v březnu 2004 příjemce působil ve velkoobchodě s lihem a lihovinami vyráběnými jinou společností - Old Herold, s. r. o., jež využívá výrobní zařízení příjemce, která si od něj společnost Old Herold, s. r. o., pronajímá. Všechny oblasti, ve kterých příjemce podnikal před vyrovnacím řízením a ve kterých podniká v současnosti, patří do oblasti obchodu mezi členskými státy.
(78)
V rozhodnutí zahájit řízení ve věci formálního šetření Komise vyjádřila pochybnosti, zda dané opatření nenarušilo hospodářskou soutěž nebo nehrozilo, že ji naruší tím, že poskytlo příjemci výhodu, kterou by za běžných tržních podmínek nebyl schopen získat. Jinými slovy, Komise má pochybnosti, zda se stát k příjemci choval jako věřitel v tržním hospodářství.
(79)
Zjistilo se, že dohoda s věřiteli obsahovala stejné podmínky vyrovnání dluhu pro soukromé věřitele i pro daňový úřad (veřejného věřitele). Věřitelům mělo být uhrazeno 35 % dluhu ve stanovené lhůtě, což příjemce skutečně splnil. Zbývajících 65 % mělo být odepsáno.
(80)
Pozice daňového úřadu jako věřitele však v tomto případě byla neobyčejně silná a nelze ji srovnávat s postavením běžného věřitele v konkurzním řízení. Právní a ekonomická pozice daňového úřadu byla před vyrovnáním s věřiteli výhodnější než pozice soukromých věřitelů. Daňový úřad byl nejenže jasně dominantním a rozhodujícím věřitelem s více než 99 % všech pohledávek registrovaných v konkurzním řízení, ale důležitější je, že byl i odděleným věřitelem. Jeho pohledávky mohly být proto uspokojeny kdykoliv během konkurzního řízení z výnosů prodeje zajištěných aktiv: jak je uvedeno v 18. bodě odůvodnění, tyto výnosy by měly být použity výhradně na splacení pohledávek oddělených věřitelů. Proto je třeba přezkoumat, zda daňový úřad využil všechny pro něj dostupné prostředky na získání nejvyšší možné výše uspokojení svých pohledávek, jak by to učinil věřitel v tržním hospodářství.
(81)
Podmínky, které musí opatření splňovat, aby je bylo možné pro účely článku 107 SFEU považovat za podporu, však nejsou naplněny v případě, kdy podnik příjemce mohl za obvyklých podmínek na trhu získat tutéž výhodu, jakou získal ze státních prostředků (16). Tento přezkum se v zásadě provádí uplatněním kritéria věřitele v tržním hospodářství. Jestliže veřejný věřitel poskytne podniku platební úlevy ohledně splatného dluhu, představují takové platební úlevy státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, pokud by podnik, který je jejím příjemcem, vzhledem k významu hospodářské výhody, která tím byla poskytnuta, zjevně nezískal srovnatelné úlevy od soukromého věřitele nacházejícího se v situaci, která se co možná nejvíce podobá situaci veřejnoprávního věřitele usilujícího o to, aby mu byly zaplaceny částky, které mu dluží dlužník ve finančních obtížích (17).
(82)
Použitelnost kritéria soukromého hospodářského subjektu na trhu závisí na tom, zda dotyčný členský stát poskytl ekonomickou výhodu podniku jinak, než ve svém postavení jako orgán veřejné moci Z toho vyplývá, že pokud se členský stát odvolává v průběhu správního řízení na uvedené kritérium, musí v případě pochybností prokázat jednoznačným způsobem a na základě objektivních a ověřitelných důkazů, že provedené opatření vyplývá z jeho postavení jako soukromého hospodářského subjektu na trhu. Z těchto důkazů musí jasně vyplývat, že dotyčný členský stát přijal rozhodnutí jednat způsobem, jakým jednal, před poskytnutím ekonomické výhody nebo souběžně s ním. V této souvislosti může být třeba předložit důkazy, z nichž vyplývá, že toto rozhodnutí je založeno na ekonomickém posouzení srovnatelném s tím, které by provedl za okolností daného případu racionální soukromý hospodářský subjekt na trhu nacházející se v situaci, která je co nejbližší situaci uvedeného členského státu. Hospodářské hodnocení provedené po poskytnutí uvedené výhody, zpětné konstatování o skutečné výnosnosti postupu dotčeného členského státu ani odůvodnění následující po rozhodnutí o zvoleném postupu však nestačí (18).
(83)
Slovenská republika stručně řečeno tvrdí, že podle jejího názoru dané opatření představuje státní podporu. Uznává, že v době vyrovnání se otázka státní podpory prostě nebrala v úvahu, a požádala, aby se sporné opatření považovalo za podporu na záchranu. Zdá se proto, že požadavky uvedené judikatury nebyly v tomto případě dodrženy a sporné opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(84)
Příjemce v tomto případě tvrdil, že opatření nepředstavuje podporu, a předkládá uvedené dokumenty, zvláště zprávy dvou auditorů.
(85)
Komise zjistila na základě informací předložených příjemcem i slovenskými orgány následující skutečnosti o finanční situaci příjemce v příslušném roce, a to v rozsahu relevantním na uplatnění kritéria věřitele v tržním hospodářství. Komise nemůže v účetní evidenci příjemce ověřit údaje k 31. březnu 2004 poskytnuté příjemcem, ani údaje k 17. červnu 2004 poskytnuté slovenskými orgány. Komise však nemá důvod o těchto údajích pochybovat.
Tabulka 3
Finanční situace příjemce v letech 2003-2004 (mil. SKK)
31.12.2003 (19)
31.3.2004 (20)
28.4.2004 (21)
17.6.2004 (22)
31.12.2004 (23)
Neoběžný majetek (24)
208
205
204
200
200
Zásoby
119
209
176
84
52
Hotovost
3
50
94
161
27
Krátkodobé obchodní pohledávky
128
98 (25)
80
63 (26)
97
(86)
Komise nejprve přezkoumá důkazy předložené příjemcem na podporu jeho tvrzení, že konkurzním řízením by daňový úřad získal méně než vyrovnacím řízením (oddíl 2.1). Poté Komise přezkoumá situaci, pokud jde o daňovou exekuci (oddíl 2.2). Nakonec Komise přezkoumá jiné důkazy předložené slovenskými orgány a příjemcem (oddíl 2.3.)
(87)
Jak je uvedeno v 37. bodě odůvodnění, výška dluhu, na niž se má vztahovat vyrovnání, byla na základě mimořádného dovolacího řízení snížena. Je však třeba uvést, že tento rozsudek byl vynesen několik let po rozhodnutí uzavřít dohodu o vyrovnání. Pro účely kritéria věřitele v tržním hospodářství jsou informace dostupné v té době, kdy by hypotetický věřitel posuzoval, které řízení by bylo nejvhodnější, nadále standardem pro účely hodnocení chování veřejného věřitele. Následující analýza proto vychází z údajů uvedených v dohodě uzavřené 23. července 2004.
2.1 Porovnání vyrovnání s věřiteli a konkurzního řízení
(88)
S cílem posoudit, zda byla příjemci skutečně poskytnuta výhoda, Komise musí provést celkové posouzení a zohlednit všechny relevantní důkazy v dané věci, což jí umožní určit, zda by přijímající podnik tyto zvýhodněné podmínky zjevně nezískal od soukromého věřitele (27). Jinými slovy, musí přezkoumat, zda bylo pro daňový úřad výhodnější souhlasit s podmínkami navrženými v rámci vyrovnání nebo zahájit konkurzní řízení.
(89)
Komise zastává názor, že zpráva společnosti EKORDA nepředstavuje důvěryhodný základ pro porovnání navrženého vyrovnání s možným konkurzním řízením. Slovenské orgány v tomto ohledu souhlasí s Komisí.
(90)
Na začátku Komise konstatuje, že společnost EKORDA ve své zprávě ze dne 7. července 2004 (jen dva dny před setkáním věřitelů) použila pro své výpočty stav aktiv příjemce k 31. březnu 2004. Z tabulky 3 jasně vyplývá, že úroveň různých aktiv se po 31. březnu 2004 výrazně měnila. Především byla prodána značná část zásob, což vedlo ke zvýšení hotovosti. Tyto změny mají při uplatnění koeficientů zpeněžení v rozsahu od 20 % pro zásoby a krátkodobé pohledávky po 100 % pro hotovost velký význam. I kdyby koeficienty zpeněžení stanovené společností EKORDA byly správné (s čímž Komise nesouhlasí z důvodů, které jsou uvedeny dále) a použila by se metodika používaná společností EKORDA, následující tabulka uvádí, do jaké míry by byly výsledky výpočtů společnosti EKORDA odlišné, kdyby se opíraly o údaje z 28. dubna 2004 a ze 17. června 2004, tj. ještě stále před setkáním věřitelů dne 9. července 2004.
Tabulka 4
Porovnání pravděpodobného výnosu z prodeje aktiv příjemce v konkurzním řízení (mil. SKK)
Situace k:
31.3.2004
28.4.2004
17.6.2004
Koeficient zpeněžení [%]
Účetní hodnota
Výnos
Účetní hodnota
Výnos
Účetní hodnota
Výnos
Neoběžný majetek
45
205
92
204
92
200
90
Zásoby
20
209
42
176
35
84
17
Krátkodobé pohledávky
20
98 (28)
20
86 (29)
17
37 (30)
7
Hotovost
100
50
50
94
94
161
161
Celkem
204
238
275
(91)
Je třeba uvést, že v obchodním plánu, který příjemce předložil soudu, byl naplánován prodej zásob za 110 milionů SKK v období březen až květen 2004. Společnost EKORDA si proto musela být vědoma, že aktiva příjemce projdou po 31. březnu 2004 podstatnými změnami. Tuto skutečnost nezohlednila.
(92)
Pokud by se zohlednila účetní hodnota aktiv příjemce z 28. dubna 2004, vedlo by to k závěru, že pravděpodobný výnos z prodeje aktiv příjemce by byl v konkurzním řízení vyšší, než se odhadlo ve zprávě (238 milionů SKK nebo 6,3 milionu EUR namísto 204 milionů SKK nebo 5,3 milionu EUR) Analýza s použitím údajů z června 2004 by umožnila dospět k jasnému závěru, že pravděpodobný výnos z prodeje aktiv příjemce v konkurzním řízení (275 mil. SKK; 7,2 milionu EUR) by byl vyšší než výnos navrhovaný v rámci vyrovnání a že daňový úřad by měl použít právo veta a návrh odmítnout, což by vedlo k ukončení vyrovnacího řízení Znovu upozorňujeme, že uvedené výsledky byly získány za použití odhadů a metodiky, které používala společnost EKORDA.
(93)
Komise však nemůže přijmout metodiku, kterou použila společnost EKORDA, a předpoklady příjemců nemůže považovat za důvěryhodné. Tento závěr ještě posilují pochybnosti vyjádřené slovenskými orgány a uvedené v 60. a 65. bodě odůvodnění.
(94)
Společnost EKORDA v prvé řadě ve své zprávě nevysvětluje, jakým způsobem stanovila tři koeficienty zpeněžení. Účelem koeficientů zpeněžení je vypočítat zůstatkovou hodnotu aktiv prodaných v konkurzním řízení s přihlédnutím k povaze prodeje (např. aktiva se prodávají samostatně, v časové tísni atd.). Z tohoto důvodu se předpokládá, že hodnota z prodeje aktiv v rámci likvidace je obvykle nižší než účetní hodnota v závislosti na druhu aktiv. Procentuální vyjádření podílu hodnoty z prodeje aktiv v rámci likvidace na účetní hodnotě je koeficient zpeněžení.
(95)
Koeficient zpeněžení ve výši 45 % pro neoběžný majetek se též zdá být příliš nízký. Podle samotného příjemce hodnota jeho aktiv zastavených ve prospěch daňového úřadu činila 194 milionů SKK (31). Tato hodnota je podle příjemce vyjádřená v cenách odhadnutých nezávislými znalci na přelomu roků 2003 a 2004. Podle názoru Komise by tato „znalecká cena“ měla obvykle vyjadřovat obecnou hodnotu aktiv, která vyjadřuje, za jakou cenu je v daném čase možno aktivum prodat. Je třeba připomenout, že znalecká hodnota těchto aktiv byla stanovena s cílem zjistit jejich hodnotu pro účely zajištění odkladu daňového dluhu příjemce pro slovenské orgány, které vyžaduje zákon o správě daní Společnost EKORDA neposkytuje žádné vysvětlení, proč by výnos z prodeje neoběžného majetku v konkurzu dosáhl pouze 45 % jejich účetní hodnoty 205 milionů SKK, zatímco sám příjemce uvedl mnohem vyšší hodnotu těchto aktiv.
(96)
K tvrzení příjemce, že by bylo těžké najít kupce, když je většina zastavených strojů a zařízení určena jen na výrobu lihu a lihovin, nealkoholických nápojů nebo konzervovaných výrobků, má Komise tyto dvě připomínky. Za prvé, je třeba uvést, že „znalecká cena“ zastavených nemovitostí činila 105 milionů SKK, což je samo o sobě vyšší suma než celkový výnos předpokládaný společností EKORDA (92 milionů SKK). Za druhé, ze skutečného vývoje společnosti vyplývá, že některá její výrobní aktiva rychle našla nového uživatele - Old Herold, s. r. o. Poté, co příjemce přišel o licenci na výrobu lihu a lihovin, si jeho výrobní zařízení pronajala společnost Old Herold. Zdá se proto, že o toto výrobní zařízení měl bezprostřední zájem konkurenční podnik.
(97)
Pokud jde o zásoby, samy slovenské orgány zastávají názor, že koeficient zpeněžení by měl být vyšší než 20 %.
(98)
Příjemce byl schopen získat v roce 2004 z prodeje svých zásob 110 milionů SKK (viz 35. bod odůvodnění), tj. více než 50 % účetní hodnoty zásob, z níž vycházelo hodnocení společnosti EKORDA. To významně naznačuje, že koeficient zpeněžení ve výši 20 % byl příliš nízký. Vývoj rozvahy v roce 2004, pokud jde o zásoby, tento závěr podporuje. Kromě toho sám příjemce ve svém obchodním plánu odhadl výnos z prodeje zásob v období března až května 2004 na 110 milionů SKK (viz 35. bod odůvodnění). Společnost EKORDA tento odhad ignorovala. Z povahy činností příjemce lze předpokládat, že zásoby byly tvořeny hotovými výrobky nebo polotovary, které mohly být snadno prodány přímo distributorům nebo spotřebitelům, což ještě více podporuje použití vyššího koeficientu zpeněžení.
(99)
Komise je toho názoru, že koeficient zpeněžení by měl být v případě zásob 52 %. Tento údaj vychází z odhadu příjemce, pokud jde o výnos, který by získal z prodeje zásob pro účely financování vyrovnání (tj. 110 milionů SKK). S přihlédnutím k účetní hodnotě v té době (209 milionů SKK) byl proto jediným možným koeficientem zpeněžení v případě zásob koeficient alespoň ve výši 52 % (52 % z 209 milionů představuje 110 milionů).
(100)
Pokud jde o krátkodobé pohledávky, společnost EKORDA dvakrát upravila jejich hodnotu. Nejdříve upravila jejich účetní hodnotu koeficientem 59 % (účetní hodnota činila 166 milionů SKK a hodnota, kterou Společnost EKORDA použila ve svých výpočtech, 98 milionů SKK) a použila nízký koeficient zpeněžení ve výši 20 %. Tato metodika je sporná. Lze akceptovat úpravu účetní hodnoty pohledávek na vyjádření jejich skutečné hodnoty v daném čase. Společnost EKORDA však neposkytuje žádné vysvětlení, proč by výnos v případě konkurzu/likvidace představoval jen jednu pětinu (20 milionů SKK) sumy, o které sám příjemce předpokládal, že ji bude schopen získat od svých dlužníků (98 milionů SKK).
(101)
Účetní hodnota krátkodobých pohledávek založená na údajích z března 2004 (166 milionů SKK) byla společností EKORDA upravena na 98 milionů SKK, aby odrážela nevymahatelnost nebo nízkou kvalitu pohledávek. Kromě toho však společnost EKORDA použila na upravenou účetní hodnotu koeficient zpeněžení pouze ve výši 20 %. Výsledkem uplatnění koeficientu úpravy účetní hodnoty krátkodobých pohledávek společnosti EKORDA ve výši 59 % na účetní hodnotu založenou na údajích z června 2004 (63 milionů SKK) je 37 milionů SKK. Podle informací, které předložily slovenské orgány, byly však pohledávky ve výši 63 milionů SKK vymahatelné. Proto je sporné, zda je jakákoli úprava jejich účetní hodnoty skutečně potřebná.
(102)
V každém případě neexistuje žádný zřejmý důvod, proč by měla být likvidační hodnota ještě nižší než upravený údaj. Komise proto zastává názor, že očekávaný výnos z krátkodobých pohledávek určitě není nižší než upravený údaj 37 milionů SKK.
(103)
Na základě výše uvedených skutečností Komise upravila odhady předložené společností EKORDA a provedla nové posouzení, v jehož rámci použila údaje z června 2004. Z tohoto posouzení je zřejmé, že pravděpodobný výnos z prodeje aktiv příjemce v konkurzním řízení by byl mnohem vyšší než výnos, se kterým se počítalo ve zprávě společnosti EKORDA. Číselné údaje jsou shrnuty v následující tabulce.
Tabulka 5
Pravděpodobný výnos z prodeje aktiv příjemce v konkurzním řízení
Údaje společnosti EKORDA ve srovnání s opravenými údaji Komise (v milionech SKK)
EKORDA
(31.3.2004)
Oprava
(17.6.2004)
Účetní hodnota
Výnos
Účetní hodnota
Výnos
Neoběžný majetek
205
92
200
194 (32)
Zásoby
209
42
84
43 (33)
Krátkodobé pohledávky
98 (34)
20
63
37 (35)
Hotovost
50
50
161
161
Celkem
562
204
508
435
(104)
Podle připomínek příjemce k úvodnímu rozhodnutí by náklady na konkurzní řízení měly představovat 18 % odhadované hodnoty výnosů z prodeje aktiv příjemce v konkurzním řízení. Podle příjemce je vzhledem ke zprávě Světové banky z roku 2004 to přiměřená sazba (36). Použitím tohoto procentuálního podílu na opravenou hodnotu pravděpodobného výnosu z prodeje aktiv příjemce, jak ji stanovila Komise, by proto náklady na konkurzní řízení dosáhly 78,3 milionu SKK. Když se tato částka odečte od opraveného výnosu z prodeje aktiv příjemce, výsledek je vyšší než částka, kterou získal daňový úřad v rámci vyrovnání (435 milionů - 78,3 milionu = 356,7 milionu; částka dohodnutá v rámci vyrovnání byla 224,3 milionu SKK).
(105)
Jak je uvedeno v tabulce 5, pravděpodobný výnos z prodeje aktiv příjemce byl 435 milionů SKK. Vzhledem k tomu, že daňový úřad by byl získal téměř 100 % výnosů z prodeje (37), i kdyby náklady na konkurzní řízení dosáhly až 18 % z těchto výnosů ve smyslu tvrzení příjemce, daňový úřad by byl i tak získal o 132,4 milionu SKK více než v rámci vyrovnání.
(106)
Kromě toho, i kdyby se na hodnotu aktiv příjemce k červnu 2004 uplatnily velmi nízké koeficienty zpeněžení, které uvedla EKORDA, pravděpodobný výnos z prodeje těchto aktiv (po odečtení nákladů na konkurzní řízení - 18 %) by byl 225,5 milionu SKK, což je stále více než částka schválená daňovým úřadem v rámci vyrovnání (38).
(107)
Konečně je třeba konstatovat, že slovenské orgány nepodpořily nepodložené tvrzení příjemce, že daňový úřad měl zprávu společnosti EKORDA k dispozici před setkáním věřitelů 9. července 2004, a proto ji mohl použít při svém rozhodování. Na druhé straně daňový úřad měl výsledky své kontroly z června 2004, které prokazovaly, že Frucona měla značná aktiva, jak je uvedeno v tabulce 3. Na základě těchto údajů Daňové ředitelství Slovenské republiky v dopise ze dne 6. července 2004 adresovaném místnímu daňovému úřadu uvedlo, že místní daňový úřad by neměl souhlasit s vyrovnáním navrhovaným příjemcem, neboť není příznivé pro stát.
(108)
Pokud jde o znalecké zprávy, které předložil příjemce, je třeba poznamenat, že nesplňovaly požadavek prokázat, zda bylo splněno kritérium věřitele v tržním hospodářství. Především se v žádné ze zpráv neuvádí, na jakém základě byly určeny koeficienty zpeněžení, které byly v některých případech výjimečně nízké. Kromě toho si lze všimnout, pokud jde o zprávu paní Kochové, jejíž závěry byly výrazně odlišné od závěrů společnosti EKORDA, že není zřejmé, k jakému účelu byla tato zpráva vypracována a z jakého období a odhadů vycházela. Pokud jde o zprávu konkurzní správkyně paní Holovačové, v té se pouze všeobecně konstatuje, že vyrovnací řízení je pro věřitele výhodnější než konkurz. Proto žádnou z informací obsažených v každé z těchto dvou zpráv nelze použít na podporu ani vyvrácení tvrzení příjemce, že bylo splněno kritérium věřitele v tržním hospodářství.
(109)
Pokud jde o argumenty předložené ve vztahu k trvání konkurzního řízení, při zvažování vlivu možné délky konkurzního řízení na rozhodovací proces hypotetického soukromého věřitele je třeba zohlednit okolnosti tohoto případu.
(110)
Dalším důležitým aspektem tohoto případu je skutečnost, že stát byl v porovnání s jinými věřiteli ve zvýhodněné pozici vzhledem ke skutečnosti, že jeho dluh byl zajištěný proti neoběžnému majetku příjemce. Soud ve věci HAMSA potvrdil, že pozice zajištěného věřitele je důležitým faktorem, který je třeba zohlednit při použití kritéria věřitele v tržním hospodářství (39). V souladu s § 31 odst. 1 písm. e) zákona o konkursu pohledávky věřitele oddělené podstaty lze uspokojit kdykoli během konkurzního řízení z prodeje aktiv, která jsou zajištěna. Proto pokud jde o aktiva zastavená pro daňový úřad, trvání celého konkurzního řízení bylo podle názoru Komise nepodstatné, protože tyto pohledávky mohly být uspokojeny nezávisle na postupu uvedeného řízení.
(111)
I kdyby byla zohledněna hodnota zajištěných aktiv, kterou určil příjemce, pohledávky daňového úřadu se mohly uspokojit spíše prodejem zajištěných aktiv ve výši nejméně 194 milionů SKK, což tvoří 86 % částky navrhované v rámci vyrovnání s věřiteli. Daňový úřad by byl musel zvažovat, zda je výhodné čekat do konce konkurzního řízení, pouze pokud by existovala možnost, že by nedosáhl plné částky dohodnuté v rámci vyrovnání. Navíc při konečném vyplacení věřitelů by daňový úřad byl získal přibližně 99 % výnosu z prodeje zbývajících aktiv (185 milionů SKK v nejhorším případě, tedy při uplatnění koeficientů zpeněžení společnosti EKORDA, viz tabulka 4). Daňovému úřadu mělo být jasné, že výsledný vrácený dluh by byl mnohem vyšší než částka nabízená v rámci vyrovnání a že čekání by se týkalo pouze malé části této částky ve srovnání s vyrovnáním.
(112)
Proto lze vyvodit závěr, že informace týkající se trvání konkurzního řízení na Slovensku by významným způsobem neovlivnily rozhodnutí hypotetického soukromého věřitele.
(113)
Kromě toho v každém případě měl příjemce v době vyrovnacího řízení i) velmi nízký počet věřitelů a ii) aktiva s likvidační hodnotou vyšší než činila částka schválená státem v rámci vyrovnacího řízení (jak je uvedeno v tabulce 5, pravděpodobný výnos ze samotného prodeje nezajištěných aktiv byl 241 milionů SKK).
(114)
Pokud jde o nízký počet věřitelů, vyrovnání se opravdu zúčastnilo jen 5 věřitelů. Z těchto pěti věřitelů byli čtyři věřitelé soukromými subjekty a jejich podíl na celkovém dluhu byl jen 0,6 % (3 797 608 SKK z částky 644 166 949 SKK), jak je uvedeno v tabulce 2. Stát tak představoval největšího věřitele s 99,4 % celkového objemu pohledávek. Tyto okolnosti by ve značné míře snížily riziko neshod mezi věřiteli a z nich vyplývajícího soudního sporu, což by pravděpodobně vedlo ke kratšímu konkurznímu řízení.
(115)
S přihlédnutím k argumentu příjemce, který vychází ze zprávy Světové banky s názvem Doing business in 2004, že konkurzní řízení na Slovensku trvá v průměru 4,8 roku, je třeba uvést, že tato zpráva se týká obecného „ukazatele ukončení činnosti podniku“, kterým se měří celkový čas potřebný k uskutečnění konkurzního řízení, jakož i na uplatnění soudních pravomocí v rámci konkurzního řízení. Tuto délku proto nelze striktně zaměňovat s průměrnou délkou trvání konkurzního řízení. Samy slovenské orgány vyjádřily názor, že vzhledem k okolnostem tohoto případu by konkurzní řízení trvalo kratší dobu než průměrné řízení (viz 60. bod odůvodnění). Toto posouzení slovenských orgánů je obzvláště významné, protože uvedené řízení by se konalo v souladu se slovenskými právními předpisy a obvyklými postupy uplatňovanými při úpadku. Věřitelem příjemce byla navíc sama slovenská vláda.
(116)
Kromě toho se délka konkurzního řízení ve zprávách předložených příjemcem značně liší, a to od dvou let do více než šesti let (40). Proto posouzení délky trvání konkurzního řízení na Slovensku, která příjemce předložil Komisi, byla obecné povahy a nezohledňovala znaky projednávaného případu. Některá z těchto posouzení měla přibližný charakter a do určité míry nebyla navzájem v souladu.
(117)
Pokud jde o konkrétní příklad slovenské společnosti ve stejném odvětví jako příjemce, jejíž konkurzní řízení trvalo déle než pět let, je třeba upozornit, že příjemce nebyl schopen prokázat, jak se uvedený příklad týká tohoto případu a zejména zda uvedená společnost byla ve stejné nebo ve velmi podobné právní a věcné situaci jako příjemce (41). Vzhledem ke skutečnosti, že příjemce měl jednoho velkého věřitele ve zvýhodněné pozici - stát - a množství aktiv oceněných značnou hodnotou, konkurzní řízení u příjemce se mohlo uzavřít relativně rychlým způsobem a největší věřitel - stát - by byl takovému postupu dal přednost.
(118)
Konečně i za předpokladu, že úpadkové řízení by trvalo čtyři až pět let ve smyslu tvrzení příjemce, rozdíl mezi pravděpodobně zpět získanými částkami a částkami dohodnutými v rámci vyrovnání by byl tak velký, že délka takového řízení by při rozhodování soukromého věřitele o přijetí předmětného vyrovnání nehrála důležitou roli. Pokud se vezme v úvahu diskontní sazba 5,14 % (42), současná hodnota budoucích peněžních toků ve výši 356,7 milionu SKK je i po pěti letech 277,6 milionu SKK, tj. značně více než částka dohodnutá v rámci vyrovnání. Za těchto okolností by konkurz musel trvat více než 9 let, aby byla současná hodnota nižší než částka dohodnutá v rámci vyrovnání. Žádný soukromý hospodářský subjekt na trhu by takovéto dlouhé konkurzní řízení v tomto případě nebyl považoval za pravděpodobné. Kromě toho by se současná hodnota celkových částek, které mají být vráceny, dále snížila, kdyby se zohlednila značná část dluhu, která by byla pravděpodobně splacena spíše prostřednictvím prodeje zajištěných aktiv (viz 111. bod odůvodnění).
(119)
Na základě dostupných důkazů lze dospět k závěru, že soukromý věřitel by nebyl souhlasil s vyrovnáním za takových podmínek, s jakými v tomto případě souhlasil daňový úřad; pokud vezmeme v úvahu skutečnost, že pohledávky daňového úřadu mohly být uspokojeny odděleně kdykoliv během konkurzního řízení a že by byl kromě toho získal 99 % výnosu vyplaceného věřitelům (vzhledem k velikosti jeho pohledávek v porovnání s ostatními věřiteli), lze konstatovat, že téměř celý výnos získaný v rámci konkurzního řízení by získal daňový úřad a, jak již bylo uvedeno, tento výnos by byl vyšší než částka dohodnutá v rámci vyrovnání mezi věřiteli.
2.2 Porovnání vyrovnání s věřiteli a daňová exekuce
(120)
Daňový úřad byl na rozdíl od soukromých věřitelů oprávněn zahájit z vlastního podnětu daňovou exekuci prodejem nemovitostí, strojů a zařízení, nebo společnosti jako celku. Ve smyslu judikatury citované v 82. bodě odůvodnění nebyl předložen žádný důkaz o tom, že daňový úřad takový postup zvažoval a dospěl k závěru, že by byl méně výhodný než souhlas s vyrovnáním.
(121)
Komise v každém případě považuje argument příjemce, že vyrovnací řízení chrání společnosti před daňovou exekucí, za irelevantní. Jak potvrdily slovenské orgány, daňová exekuce byla pro daňový úřad skutečnou alternativou, buď před zahájením vyrovnacího řízení, nebo po vetování navrhovaného vyrovnání daňovým úřadem. Je proto třeba přezkoumat tuto možnost při uplatnění kritéria věřitele v tržním hospodářství. Příjemce neporovnává navrhované vyrovnání s možným výsledkem daňové exekuce.
(122)
Komise se ve své analýze opírá o údaje poskytnuté příjemcem i slovenskými orgány. V této souvislosti je třeba uvést, že slovenské orgány potvrdily, že zajištění ve prospěch daňového úřadu představovalo 397 milionů SKK, jak se uvádí v rozhodnutí o zahájení řízení ve věci formálního šetření. Tato hodnota byla údajně získána z účetní evidence příjemce. Příjemce na druhé straně tvrdí, že hodnota zastavených aktiv vyjádřená ve „znaleckých cenách“ je 194 milionů SKK (viz 22. bod odůvodnění). I když Komise nemusí zjišťovat, který údaj je správný, může vyvodit následující závěry.
(123)
Za prvé, zajištění bylo protihodnotou odkladu daňového dluhu příjemce, kterou vyžaduje zákon o správě daní. Pokud hodnota aktiv příjemce ve skutečnosti dosahovala pouze poloviny hodnoty zajištění, jak uvádí znalecký posudek předložený příjemcem, znamená to, že zajištění požadované státem při těchto odkladech nebylo dostatečné. Za těchto okolností daňové odklady povolené daňovým úřadem mezi listopadem 2002 a listopadem 2003 v celkové výši 477 milionů SKK tedy se vší pravděpodobností nesplňovaly kritérium věřitele v tržním hospodářství. Pokud jde o tento případ, není třeba, aby Komise zjišťovala, zda tato opatření představovala státní podporu. Jestliže však již předcházející odklady představovaly státní podporu, nelze již poukazovat na zásadu věřitele v tržním hospodářství, když je takto odložený dluh později (zčásti) odepsaný.
(124)
Za druhé, i kdyby se při výpočtu výnosů z daňové exekuce použily nižší údaje předložené příjemcem, věřitel v tržním hospodářství by, pokud by měl takovou možnost, této exekuci dal přednost před vyrovnacím řízením.
(125)
Při daňové exekuci může daňový úřad přímo prodat aktiva (pohledávky a jiná oběžná aktiva, movitý majetek, nemovitosti) dlužníka. V době, kdy daňový úřad hlasoval pro vyrovnání, měl příjemce zásoby v hodnotě 43 milionů SKK, vymahatelné pohledávky ve výši nejméně 37 milionů SKK a hotovost 161 milionů SKK (viz tabulka 5). Uvádí se, že sama hodnota těchto oběžných aktiv (241 milionů SKK; 6,3 milionu EUR) (43) by převýšila výnos získaný ve vyrovnání (224,3 milionu SKK 5,93 milionu EUR). Kromě toho měl příjemce další, neoběžná aktiva, jejichž hodnota činila přinejmenším 194 milionů SKK.
(126)
Daňová exekuce by dále nepřinesla správní poplatky, které vznikají při konkurzním řízení. Jedná se o řízení, které zahájí a řídí samotný daňový úřad, dá se proto také předpokládat, že by se realizovalo rychle.
(127)
Komise proto dospěla k závěru, že daňová exekuce aktiv příjemce by vedla k vyššímu výnosu než vyrovnání.
2.3 Další důkazy
(128)
Komise bere v úvahu dopis předložený slovenskými orgány, který zaslal ředitel Daňového ředitelství Slovenské republiky svému podřízenému, řediteli příslušného daňového úřadu (viz 63. bod odůvodnění). Tento dopis je jasným důkazem, že Daňové ředitelství Slovenské republiky (které mělo předcházející přímé kontakty s příjemcem) bylo proti navrhovanému vyrovnání a dalo místnímu daňovému úřadu jasně najevo, že by neměl hlasovat pro toto vyrovnání. Důvodem uvedeným v dopise bylo, že navrhované vyrovnání „není výhodné“ pro stát.
(129)
Slovenské orgány též prokázaly, že existoval jasný pokyn pro daňové úřady vydaný na začátku roku 2004 ministerstvem financí, aby nepřijímaly vyrovnání v případech návrhů na odepsání pohledávek daňových úřadů (44). Toto politické rozhodnutí bylo oznámeno v souvislosti se změnou a doplněním zákona o správě daní z 1. ledna 2004 ve snaze zvýšit disciplínu, pokud jde o výběr daní.
(130)
Dále je třeba uvést, že sám daňový úřad se již 2. srpna 2004, tj. ani ne měsíc po souhlasu s vyrovnáním, proti tomuto vyrovnání odvolal.
(131)
Příjemce uvedl, že daňový úřad dal najevo souhlas s vyrovnáním ještě před tím, než příjemce zahájil řízení. Komise zastává názor, že důkazy předložené příjemcem naznačují pravý opak. Ředitel daňového úřadu v dopise ze dne 3. února 2004 příjemci píše, že i když v zásadě není proti uplatnění vyrovnacího řízení, nesouhlasí s návrhem příjemce na vyrovnání se splacením dluhu do výše 35 %.
(132)
Na základě tohoto důkazu může Komise vyvodit pouze jediný závěr, a to že slovenské orgány byly proti vyrovnání, které navrhoval příjemce, a byly proti ještě před zahájením vyrovnacího řízení dne 8. března 2004, před hlasováním věřitelů dne 9. července 2004 a i po schválení vyrovnání soudem.
(133)
Příjemce tvrdil, že by se měly zohlednit dlouhodobé aspekty, například pokračování daňových příjmů ve prospěch státu (viz 52. bod odůvodnění).
(134)
Za prvé, je třeba zdůraznit, že kritérium věřitele v tržním hospodářství je odlišné od kritéria investora v tržním hospodářství. Zatímco investor v tržním hospodářství je ve stavu, kdy rozhoduje, zda vstoupí do vztahu s příslušnou společností a bude se řídit dlouhodobou strategickou perspektivou získání přiměřeného výnosu ze své investice (45), „věřitel v tržním hospodářství“, který už je v obchodním nebo veřejnoprávním vztahu s platebně neschopnou společností, se bude snažit dosáhnout splacení dlužných sum (46) za co nejvýhodnějších podmínek z hlediska úrovně a lhůty splacení. Motivace hypotetického věřitele v tržním hospodářství a investora v tržním hospodářství bude proto odlišná. Judikatura proto stanovila pro tyto dvě situace samostatné testy.
(135)
Za druhé, pokud jde o analogii s věřitelem-dodavatelem, je důležité uvést, že povaha pohledávek takového věřitele a povaha pohledávek státu se podstatně liší. Protože vztahy dodavatele s platebně neschopnou společností mají výhradně smluvní základ, dodavatel by mohl ztrátou obchodního partnera skutečně utrpět. Pokud je platebně neschopná společnost zlikvidována nebo prodána, dodavatel bude muset hledat nového klienta nebo uzavřít smlouvu s novým vlastníkem. Riziko je vyšší, pokud je jeho závislost na platebně neschopné společnosti značná. Takový věřitel bude skutečně uvažovat do budoucnosti. Naproti tomu vztahy státu s platebně neschopnou společností se zakládají na veřejném právu, proto nejsou závislé na vůli stran. Každý nový vlastník, který přebere aktiva zlikvidované společnosti, bude automaticky povinen platit daně. Kromě toho stát není nikdy závislý na jednom daňovém poplatníkovi. Na závěr, nejdůležitějším argumentem je, že stát se při výběru daní nikdy neřídí výhledem na zisk a nejedná při tom komerčně a s komerčními pohnutky. Uvedená analogie proto není opodstatněná.
(136)
Komise zastává názor, že situaci státu v tomto případě nelze porovnávat se situací hypotetického investora v tržním hospodářství nebo situací hypotetického závislého věřitele v tržním hospodářství. V každém případě ztrátu budoucích daní nelze při uplatňování zásady věřitele v tržním hospodářství zohledňovat (47).
(137)
Z přehledu daní předloženého příjemcem vyplývá, že velká většina daní zaplacených příjemcem od roku 1995 byly nepřímé daně (spotřební daně a DPH). Vzhledem k tomu, že tyto daně platí koneční spotřebitelé, likvidace příjemce by neměla vliv na jejich výběr, neboť spotřebitelé by dále kupovali zdaněné výrobky (v tomto případě především lihoviny a líh) od jiných výrobců. Argument příjemce týkající se budoucí značné ztráty daní proto není hodnověrný.
(138)
Komise dospěla k závěru, že žádný z dalších důkazů, které předložil příjemce, nenasvědčuje tomu, že by ovlivnil chování hypotetického soukromého věřitele. Proto nic v tomto oddíle nemění hodnocení Komise takového chování v oddílech 2.1 nebo 2.2.
2.4 Závěr
(139)
Na základě uvedených důkazů Komise usuzuje, že v tomto případě nebylo splněno kritérium věřitele v tržním hospodářství a stát poskytl příjemci výhodu, kterou by tento nebyl schopen v tržních podmínkách získat.
(140)
Komise proto dospěla k závěru, že odepsání dluhu odsouhlasené místním daňovým úřadem v rámci vyrovnání představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
3. SLUČITELNOST PODPORY: VÝJIMKA PODLE ČL. 107 ODST. 3 SFEU
(141)
Primárním cílem opatření je poskytnout pomoc společnosti v obtížích. V takových případech je možno uplatnit výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, která umožňuje povolit státní podporu na usnadnění rozvoje určitých hospodářských odvětví, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem, a pokud jsou splněny příslušné podmínky.
(142)
Z hlediska výrobního portfolia příjemce Komise hodnotila, zda se v tomto případě uplatňují zvláštní pravidla použitelná pro zemědělské odvětví. Komise na základě informací o obratu příjemce předložených slovenskými orgány dospěla ve svém rozhodnutí o zahájení formálního šetření k závěru, že většina výrobků příjemce nejsou výrobky definované v příloze I SFEU, proto se na ně neuplatňují obecná pravidla o státní podpoře.
(143)
Příjemce ve svých připomínkách k rozhodnutí o zahájení formálního šetření vyjádřil námitky vůči údajům o obratu poskytnutým dříve slovenskými orgány (viz tabulka 1), ale nevyjádřil námitky vůči rozhodnutí Komise opírat své hodnocení o obecná pravidla o státní podpoře. Bez snahy zjišťovat, zda údaje poskytnuté příjemcem jsou přesné (48), Komise ověřila, zda by uvedený závěr obstál při zohlednění nových údajů. Komise dospěla k závěru, že obrat příjemce tvoří výrobky, které nepatří mezi výrobky definované v příloze I SFEU. Proto se na ně uplatňují obecná, nikoli odvětvová pravidla týkající se státní podpory.
(144)
Podpora na záchranu a restrukturalizaci společností v obtížích se v současnosti řídí pokyny Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (49) (dále jen „nové pokyny“), které nahrazují předcházející znění přijaté v roce 1999 (50) (dále jen „pokyny z roku 1999“).
(145)
V přechodných ustanoveních nových pokynů se stanoví, že nové pokyny se uplatňují na hodnocení jakékoli podpory na záchranu či restrukturalizaci poskytnutou bez schválení Komise (nezákonná podpora), pokud je část nebo celá podpora poskytnuta po 1. říjnu 2004, tedy po dni zveřejnění nových pokynů v Úředním věstníku Evropské unie (bod 104 první pododstavec). Pokud však podpora byla nezákonně poskytnuta před 1. říjnem 2004, šetření se vede na základě pokynů platných v době, kdy byla podpora poskytnuta (bod 104 druhý pododstavec).
(146)
Je třeba uvést, že schválení vyrovnání daňovým úřadem bylo vystaveno dne 9. července 2004 a nabylo účinnosti dne 23. července 2004. Podpora byla proto nezákonně poskytnuta před 1. říjnem 2004. Uplatňují se tedy pokyny z roku 1999 použitelné v době, kdy byla podpora poskytnuta.
(147)
Je potřeba uvést, že příjemce je střední podnik ve smyslu nařízení Komise (ES) č. 70/2001 o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na státní podpory malým a středním podnikům (51).
3.1 Způsobilost podniku
(148)
Podnik se podle bodu 5 písm. c) pokynů z roku 1999 považuje za podnik v obtížích, pokud splňuje podmínky vnitrostátního práva pro zahájení kolektivního úpadkového řízení.
(149)
Příjemce byl účastníkem vyrovnacího řízení, které se ve smyslu definice zákona o konkurzu může uplatňovat pouze u insolventních společností. Je proto způsobilý získat podporu na záchranu a podporu na restrukturalizaci.
3.2 Podpora na záchranu
(150)
Sporné opatření slovenské orgány původně popsaly jako podporu na záchranu. Podle pokynů z roku 1999 Komise vznesla pochybnosti o slučitelnosti podpory jako podpory na záchranu z důvodů uvedených v části III.
(151)
Slovenské orgány ani příjemce nevyslovili k těmto pochybnostem připomínky. Komisi v tomto ohledu nebyly předloženy žádné nové skutečnosti.
(152)
Vzhledem k tomu, že uvedené pochybnosti nebyly odstraněny, Komise dospěla k závěru, že podpora není slučitelná jako podpora na záchranu ve smyslu pokynů z roku 1999.
3.3 Podpora na restrukturalizaci
(153)
Komise vyslovila pochybnosti, zda podpora byla slučitelná jako podpora na restrukturalizaci ve smyslu pokynů z roku 1999 z důvodů uvedených v části III.
(154)
Komise uvádí, že slovenské orgány, jejichž povinností je dokázat, že státní podpora je slučitelná s vnitřním trhem, nepředložily žádné nové skutečnosti na podporu tohoto závěru. Komise řádně zohlednila připomínky předložené příjemcem.
3.3.1 Návrat k dlouhodobé životaschopnosti
(155)
Podle pokynů z roku 1999 musí poskytnutí podpory na restrukturalizaci souviset s prováděním realizovatelného a uceleného plánu restrukturalizace na obnovu dlouhodobé životaschopnosti podniku a být jeho prováděním podmíněno. Členský stát se k tomuto plánu, který musí být schválen Komisí, zavazuje. Neschopnost podniku realizovat plán se považuje za zneužití podpory.
(156)
Plán restrukturalizace musí příjemci umožnit obnovit dlouhodobou životaschopnost v přijatelném časovém rámci a na základě realistických předpokladů, pokud jde o podmínky budoucího fungování. Tento plán by měl popsat okolnosti, které způsobily obtíže podniku, a uvést přiměřená opatření na řešení těchto obtíží. Restrukturalizační operace nemohou být omezeny na finanční pomoc určenou na vyrovnání dluhů a minulých ztrát, aniž by se zabývaly důvody způsobujícími tyto obtíže.
(157)
Pro společnosti, které se nacházejí v podporovaných oblastech, a pro malé a střední podniky pokyny z roku 1999 stanoví, že podmínky pro schvalování podpory mohou být méně přísné, co se týče provádění kompenzačních opatření a obsahu monitorovacích zpráv. Tyto okolnosti však takové společnosti nezbavují potřeby vypracovat plán restrukturalizace a členské státy závazku poskytnout podporu na restrukturalizaci pouze za podmínky provedení plánu restrukturalizace.
(158)
Po zahájení řízení ve věci formálního šetření slovenské orgány potvrdily, že obchodní plán, který byl příjemce povinen vypracovat jako podmínku pro zahájení vyrovnacího řízení, přezkoumal jen příslušný soud, tj. ne orgán poskytující podporu, a že soud ani daňový úřad provádění plánu nesledovaly.
(159)
Příjemce v rozporu s tímto tvrzením uvedl, že daňový úřad prostudoval způsobilost obchodního plánu obnovit dlouhodobou životaschopnost ještě před schválením vyrovnání, tvrzení však nepodložil žádným důkazem.
(160)
Příjemce dále tvrdil, že absence plánu restrukturalizace není v situaci ex post hodnocení podpory Komisí relevantní, neboť Komise se již může přesvědčit, zda se příjemce stal skutečně životaschopným. Podle příjemce se formální plán restrukturalizace může vyžadovat pouze v případě hodnocení ex ante a jen na takové hodnocení se mohou uplatňovat pokyny z roku 1999.
(161)
Tato argumentace není správná. Pokyny z roku 1999 se uplatňují na hodnocení slučitelnosti jak oznámené, tak i nezákonné podpory. Při hodnocení vždy platí podmínka, že podpora na restrukturalizaci se váže na realizovatelný plán restrukturalizace. Komise musí vypracovat hodnocení na základě informací dostupných v době, kdy byla podpora poskytnuta.
(162)
Je možné vyvodit závěr, že daňový úřad jako orgán poskytující podporu neměl příležitost vyhodnotit plán restrukturalizace a podmínit odepsání svých pohledávek jeho prováděním, které by bylo řádně monitorováno. Z toho vyplývá, že nebyla splněna první, formální podmínka, která je v plné míře uplatnitelná i na hodnocení ex post.
(163)
Pokud jde o obsah obchodního plánu, slovenské orgány nepředložily žádné informace, které by odstranily pochybnosti Komise o tom, zda plán představuje skutečný plán restrukturalizace vyžadovaný podle pokynů z roku 1999.
(164)
Komise musí trvat na svém závěru, který uvedla v rozhodnutí o zahájení formálního šetření. Předložený obchodní plán je plán, který se zabývá jen akutním problémem příjemce, který se týkal růstu veřejného dluhu. Tento plán žádným způsobem neanalyzuje okolnosti, které vedly k obtížím příjemce, ani finanční situaci společnosti v té době a její finanční perspektivy. Vzhledem k tomu, že tato analýza chyběla, příjemce nenavrhl konkrétní kroky k řešení jednotlivých důvodů, které vedly k obtížím. Jediným opatřením, které je podrobně popsáno, je navrhovaná finanční restrukturalizace prostřednictvím vyrovnání s věřiteli.
(165)
V plánu se vůbec neuvádí navýšení vlastního kapitálu příjemce, které příjemce uvedl jako jedno z restrukturalizačních opatření. Žádné z údajů ve spise nenasvědčují tomu, že navýšení kapitálu společností Hydree Slovakia by mělo být považováno za opatření, které má zabezpečit, že příjemce v dlouhodobém časovém horizontu nebude opakovat svou strategii financování výroby prostřednictvím dluhu na DPH a spotřebních daních, která nakonec vedla k jeho obtížím. Slovenské orgány potvrdily, že navýšení kapitálu nijak nesnížilo riziko opakování finančních problémů. Tyto pochybnosti jsou silnější, když uvážíme, že navýšení kapitálu představovalo 21 milionů SKK a restrukturalizovaný dluh 644 milionů SKK.
(166)
Samotné navýšení kapitálu není důkazem důvěry trhu v obnovení dlouhodobé životaschopnosti příjemce. Komise poznamenává, že příjemci se navzdory aktivnímu úsilí nepodařilo získat úvěr od soukromé banky.
(167)
Dále je třeba uvést, že pronájem výrobních zařízení konkurentovi příjemce, společnosti Old Herold, s. r. o., bylo jasně vynuceno skutečností, že příjemce přišel o licenci na výrobu lihu a lihovin, a ne skutečností, že uvedená výroba by byla ztrátová, a tedy vyžadující restrukturalizaci. Pravdou je, že sám příjemce mohl po skončení vyrovnání požádat o novou licenci, a neučinil tak. Komise však poznamenává, že příjemce nadále prodává výrobky vyráběné společností Old Herold na zařízeních příjemce a pod značkou příjemce, a dokonce plánuje zvýšit tento prodej, jak se uvádí ve výroční zprávě za období od 29. dubna 2004 do 30. prosince 2004. Pronájem těchto výrobních zařízení proto nelze považovat za restrukturalizační opatření, protože na základě všech dostupných důkazů nebylo potřebné tuto část výroby restrukturalizovat.
(168)
Pokud jde o zbývající opatření navrhovaná v obchodním plánu, pochybnosti Komise nebyly odstraněny. Tato opatření jsou prostě činnosti v rámci běžné obchodní činnosti, nikoli racionalizační opatření (prodej starých zařízení nebo vozidel). Dvě navrhovaná strukturální opatření (ukončení výroby nerentabilních nealkoholických nápojů a prodej některých nemovitostí) byla popsána velmi vágně, bez uvedení konkrétních výrobků a časového rámce. Slovenské orgány potvrdily, že nemovitosti určené k prodeji (administrativní budova, prodejna a rekreační budova) nebyly k 10. říjnu 2005 prodány, tj. že toto plánované opatření nebylo provedeno tak, jak bylo oznámeno.
(169)
Na základě absence formálního plánu restrukturalizace spolu s chybějící skutečnou analýzou obtíží, opatření potřebných k řešení těchto obtíží a tržních podmínek a perspektiv dospěla Komise k závěru, že obchodní plán předložený příjemcem není skutečným plánem restrukturalizace, který se vyžaduje v pokynech z roku 1999 (52). Pochybnosti Komise, že příjemce obnoví dlouhodobou životaschopnost, proto nebyly odstraněny.
3.3.2 Podpora omezená na úplné minimum
(170)
Závěr Komise, že vzhledem k absenci skutečného plánu restrukturalizace její pochybnosti o dlouhodobé životaschopnosti přetrvávají, i sám o sobě postačuje k závěru, že podpora není slučitelná s vnitřním trhem. Navzdory tomu Komise také posoudí další ústřední kritérium obsažené v pokynech z roku 1999, a to, že podpora musí být omezena jen na nutné minimum.
(171)
Podle bodu 40 pokynů z roku 1999 se musí výše a intenzita podpory omezit na úplné minimum, které by umožnilo uskutečnit restrukturalizaci vzhledem ke stávajícím finančním zdrojům příjemce. Příjemce by měl na restrukturalizaci poskytnout významný příspěvek z vlastních zdrojů.
(172)
Náklady na restrukturalizaci dosáhly celkové výše restrukturalizačních dluhů prostřednictvím vyrovnání. Příjemce zaplatil 35 % této částky.
(173)
Slovenské orgány neposkytly další vysvětlení ohledně pochybností, které Komise v této souvislosti vyjádřila. Příjemce vysvětil, jak financoval splácení dluhu zbylého po vyrovnání (viz 30. až 35. bod odůvodnění). Podle vyjádření příjemce činil jeho příspěvek 231 milionů SKK (6,1 milionu EUR).
(174)
Za prvé, výše zdrojů, kterou měl příjemce k dispozici, přesahovala částku dluhu zbylého po vyrovnání. Z toho vyplývá, že pomoc nebyla omezená na nutné minimum.
(175)
Ještě důležitější však je, že Komise dospěla k závěru, že úvěr poskytnutý společností Old Herold nesplňuje podmínky vlastního příspěvku příjemce ve smyslu pokynů z roku 1999. Závazky představují trvalý zdroj financování činnosti podniku. Jsou to krátkodobé úvěry, které je však zapotřebí splatit. Podnik má k dispozici dodatečné zdroje na restrukturalizaci, pouze pokud se dodavatelé zaváží k poskytnutí delší doby splatnosti plateb, než je obvyklé. Takový odklad plateb je znamením, že trh věří, že je reálné obnovit životaschopnost podniku.
(176)
Příjemce nijak neprokázal, že odklad platby ze strany společnosti Old Herold byl výrazně delší, než je běžná obchodní praxe mezi příjemcem a dodavateli. Splatnost v délce 40 dní lze považovat za obvyklou praxi, zejména s ohledem na skutečnost, že byla příjemci poskytnuta po vyrovnání. Příjemce již proto nebyl ve finančních obtížích. Hlavním účelem vyrovnání přitom bylo pomoci příjemci překonat finanční obtíže.
(177)
Komise proto dospěla k závěru, že tuto delší dobu splatnosti nelze považovat za příspěvek na restrukturalizaci pocházející z vnějších zdrojů.
(178)
Bez tohoto odkladu činí vlastní příspěvek příjemce ve smyslu pokynů z roku 1999 celkem 131 milionů SKK (3,4 milionu EUR), a odpovídá tedy 20 % nákladů na restrukturalizaci.
(179)
Pokyny z roku 1999 neobsahovaly žádné prahové hodnoty, podle kterých by byl příspěvek příjemce považován za významný.
(180)
Pokud zohledníme praxi, kterou Komise uplatňuje v souvislosti s pokyny z roku 1999, jakož i změnu v politice Komise, pokud jde o toto kritérium, která vedla k zavedení prahových hodnot v nových pokynech (53), Komise považuje příspěvek příjemce ve výši 20 % za poměrně nízký. Takový příspěvek by mohl být přijatelný podle pokynů z roku 1999 pouze v případě, že by byly splněny všechny ostatní podmínky pro schválení podpory. Komise by například kromě jiných zvláštností daného případu zohlednila skutečnost, zda je příjemce aktivní v podporované oblasti, do jaké míry odpovídají zdroje financování důvěře trhu - kromě samotného příjemce a jeho akcionářů - v dlouhodobou životaschopnost podniku.
(181)
Vzhledem k výše uvedenému Komise nemůže v tomto případě souhlasit s tím, že příspěvek příjemce byl významný. Komise dospěla k závěru, že její pochybnosti o tom, zda byl vlastní příspěvek příjemce významný či zda se pomoc omezila pouze na nutné minimum, nebyly rozptýleny.
3.4 Slučitelnost podpory: závěr
(182)
Komise dospěla k závěru, že podpora není slučitelná s vnitřním trhem ani jako podpora na záchranu ani jako podpora na restrukturalizaci. Kromě toho se na tento případ nevztahuje žádná výjimka stanovená v SFEU.
VII. ZÁVĚR
(183)
Komise dospěla k závěru, že Slovenská republika protiprávně poskytla odpis daňového dluhu ve prospěch podniku Frucona Košice, a. s., a porušila tak čl. 108 odst. 3 SFEU. Tato podpora není slučitelná s vnitřním trhem na základě žádné výjimky stanovené v SFEU.
(184)
Přestože daňový úřad odložil realizaci odpisu, dokud Komise v této věci nepřijme rozhodnutí, Komise dospěla k názoru, že pro příjemce vznikla výhoda v okamžiku, kdy se daňový úřad rozhodl, že se vzdá části svých pohledávek, a poskytne tak příjemci podporu. Tímto okamžikem byl vstup v platnost dohody s věřiteli dne 23. července 2004. Výhoda, kterou příjemce získal oproti svým soutěžitelům, spočívá ve skutečnosti, že od něj daňový úřad nevymáhal své daňové pohledávky.
(185)
Aby se obnovil stav před poskytnutím podpory, musí být daná státní podpora požadována zpět. Vzhledem ke skutečnosti, že výhoda byla poskytnuta v okamžiku vstupu v platnost dohody s věřiteli dne 23. července 2004, odpovídá výše podpory, kterou je nutné požadovat zpět, plné výši odepsaného daňového dluhu podle uvedené dohody.
(186)
Nejvyšší soud Slovenské republiky však rozhodl, že nedoplatky silniční daně ve výši 424 490 SKK byly do vyrovnání zahrnuty chybně. V důsledku tohoto rozhodnutí byl hlavní dluh v rámci dohody o tuto částku snížen a zbylý dluh vůči daňovému úřadu, který byl do dohody zahrnut v opravené výši, činil 640 369 341 SKK.
(187)
Nedoplatky silniční daně, které byly doposud považované za odepsané, byly dne 2. srpna 2006 doplaceny v plné výši. Tato platba by se měla zohlednit při výpočtu výše podpory a souvisejících úroků, které je ještě třeba vymáhat,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Rozhodnutí 2007/254/ES se zrušuje.
Článek 2
Státní podpora, kterou Slovenská republika poskytla ve prospěch podniku Frucona Košice, a. s., ve výši 416 515 990 SKK není slučitelná s vnitřním trhem.
Článek 3
1. Slovenská republika přijme všechna potřebná opatření, aby od příjemce vymohla protiprávně poskytnutou podporu, která je uvedena v článku 2, a zohlední přitom skutečnost, že nedoplatky silniční daně ve výši 424 490 SKK byly dne 2. srpna 2006 zaplaceny na účet místního daňového úřadu.
2. Podpora bude vymáhána bezodkladně a v souladu s postupy uvedenými ve vnitrostátních právních předpisech, pokud tyto předpisy umožňují okamžité a účinné provedení tohoto rozhodnutí.
3. Vymáhaná částka musí zahrnovat úroky za celé období ode dne, ke kterému byla částka podniku Frucona Košice, a. s., poskytnuta, až do dne, kdy byla skutečně vrácena.
4. Úroky se vypočítají v souladu s ustanoveními uvedenými v kapitole V nařízení Rady (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (54). Úroková sazba se pro celé období uvedené v oddíle 3 vypočítá jako složený úrok.
Článek 4
Slovenská republika do dvou měsíců po oznámení tohoto rozhodnutí informuje Komisi o opatřeních, která přijala k dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Pro poskytnutí těchto informací použije dotazník uvedený v příloze tohoto rozhodnutí.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Slovenské republice.
V Bruselu dne 16. října 2013.
DECISÃO DA COMISSÃO
de 16 de outubro de 2013
relativa ao auxílio estatal n.o SA.18211 (C 25/2005) (ex NN 21/2005) concedido pela República Eslovaca à Frucona Košice a.s.
[notificada com o número C(2013) 6261]
(Apenas faz fé o texto em língua eslovaca)
(Texto relevante para efeitos do EEE)
(2014/342/UE)
A COMISSÃO EUROPEIA,
Tendo em conta o Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia, nomeadamente o artigo 108.o, n.o 2, primeiro parágrafo (1),
Após ter convidado as partes interessadas a apresentarem as suas observações em conformidade com as disposições supracitadas e tendo em conta essas observações (2),
Considerando o seguinte:
I. PROCEDIMENTO
1. PROCEDIMENTO NA COMISSÃO
(1)
Por carta de 15 de outubro de 2004, registada em 25 de outubro de 2004, a Comissão recebeu uma denúncia relativa a um alegado auxílio estatal ilegal concedido à empresa Frucona Košice, a.s. O autor da denúncia forneceu informações complementares em 3 de fevereiro de 2005. Em 24 de maio de 2005 foi efetuada uma reunião com o autor da denúncia.
(2)
Com base nas informações apresentadas pelo autor da denúncia, a Comissão solicitou à Eslováquia, por carta de 6 de dezembro de 2004, que a informasse sobre a medida contestada. A Eslováquia respondeu por carta de 4 de janeiro de 2005, registada em 17 de janeiro de 2005, informando a Comissão acerca do auxílio potencialmente ilegal concedido à Frucona Košice a.s. no contexto de um acordo de credores e solicitando à Comissão que aprovasse o auxílio como auxílio de emergência a uma empresa em dificuldades financeiras. A Eslováquia forneceu informações complementares por carta de 24 de janeiro de 2005, registada em 28 de janeiro de 2005. A Comissão solicitou mais informações por carta de 9 de fevereiro de 2005, que teve resposta por carta de 4 de março de 2005, registada em 10 de março de 2005. Em 12 de maio de 2005, realizou-se uma reunião com as autoridades eslovacas.
(3)
Por carta de 5 de julho de 2005, a Comissão informou a Eslováquia da sua decisão de dar início ao procedimento previsto no artigo 108.o, n.o 2, do TFUE relativamente ao auxílio em questão.
(4)
A decisão da Comissão de dar início ao procedimento foi publicada no Jornal Oficial da União Europeia (3). A Comissão convidou as partes interessadas a apresentarem as suas observações sobre a medida em causa.
(5)
As autoridades eslovacas apresentaram as suas observações por carta de 10 de outubro de 2005, registada em 17 de outubro de 2005. A Comissão recebeu observações de uma das partes interessadas (o beneficiário) por carta de 24 de outubro de 2005, registada em 25 de outubro de 2005. A Comissão transmitiu-as às autoridades eslovacas, dando-lhes a oportunidade de se pronunciarem. As observações das autoridades eslovacas foram recebidas por carta de 16 de dezembro de 2005, registada em 20 de dezembro de 2005. Realizou-se, em 28 de março de 2006, uma reunião com o beneficiário, na qual lhe foi concedida a oportunidade de justificar a sua pretensão. A Eslováquia forneceu informações complementares por carta de 5 de maio de 2006, registada em 8 de maio de 2006.
(6)
A Comissão adotou, em 7 de junho de 2006, uma decisão que ordenava a recuperação do auxílio (4). Posteriormente a essa data, no decurso dos seus contactos com as autoridades eslovacas relativamente à execução da decisão, a Comissão foi notificada do desfecho do processo judicial nacional relacionado com o montante da dívida a incluir no acordo de credores. Essa informação deverá ser tida em conta na presente decisão.
2. PROCESSO NO TRIBUNAL GERAL
(7)
Em 12 de janeiro de 2007, a Frucona Košice a.s. recorreu da decisão junto do Tribunal Geral da União Europeia, contestando, inter alia, a classificação da anulação da dívida como auxílio estatal, por considerar que se encontrava em linha com o princípio do credor numa economia de mercado. Por acórdão de 7 de dezembro de 2010 (processo T-11/07), o Tribunal Geral rejeitou os argumentos do recorrente e confirmou a decisão da Comissão, por considerar que a falência teria sido mais vantajosa para o Estado do que o acordo de credores.
3. PROCESSO NO TRIBUNAL DE JUSTIÇA
(8)
A Frucona Košice a.s. recorreu do acórdão do Tribunal Geral junto do Tribunal de Justiça, alegando, em particular, que o Tribunal Geral não apreciara corretamente a aplicação, por parte da Comissão, do princípio do credor privado, tentando, de forma inadmissível, substituir os seus fundamentos pelos da Comissão no que diz respeito ao princípio do credor privado (processo C-73/11 P).
(9)
Em 24 de janeiro de 2013, o Tribunal de Justiça anulou o acórdão do Tribunal Geral. O Tribunal de Justiça concluiu que a Comissão tinha cometido um manifesto erro de apreciação ao não ter tido em conta a duração do processo de falência na sua apreciação do princípio do credor privado ou, caso tivesse tido em conta o referido fator, ao não ter estabelecido fundamentos suficientes para a sua decisão. O processo regressou ao Tribunal Geral para deliberação acerca dos fundamentos da empresa relativamente ao processo de execução fiscal, sobre o qual ainda não se tinha pronunciado.
4. REVOGAÇÃO
(10)
Tendo em conta o acórdão do Tribunal de Justiça, a Comissão considera apropriado revogar a decisão inicial de 7 de junho de 2006 e substituí-la pela presente decisão, a fim de corrigir as falhas identificadas pelo Tribunal de Justiça.
II. Descrição pormenorizada do auxílio
1. A EMPRESA
(11)
O beneficiário do auxílio financeiro é a Frucona Košice a.s., empresa que exercia a sua atividade no setor da produção de bebidas espirituosas e bebidas à base de bebidas espirituosas, bebidas não alcoólicas, frutas e legumes enlatados e vinagre. Após ter perdido a licença, o beneficiário interrompeu a produção de bebidas espirituosas e bebidas à base de bebidas espirituosas. Não obstante, continuou a exercer atividade no mercado grossista das bebidas espirituosas e bebidas à base de bebidas espirituosas. A empresa situa-se numa região elegível para auxílios com finalidade regional nos termos do artigo 107.o, n.o 3, alínea a), do TFUE.
(12)
Aquando dos acontecimentos relevantes, o beneficiário empregava cerca de 200 pessoas. Nas suas observações sobre a decisão de dar início à investigação formal, a empresa forneceu à Comissão informações relativas ao volume de negócios (incluindo impostos especiais de consumo e IVA), apresentadas no quadro que se segue.
Quadro 1
Volume de negócios em diferentes segmentos de produção, incluindo impostos especiais de consumo e IVA [SKK]
2002
2003
2004
Vinagre
28 029 500
27 605 100
11 513 600
Produção de frutas e legumes
37 112 500
32 584 500
22 696 400
Couve-repolho
2 878 340
503 030
201 310
Bebidas não alcoólicas gasosas
9 373 800
17 601 600
17 560 100
Bebidas não alcoólicas não gasosas
2 877 700
6 420 420
7 920 010
Sumos - 100 %
51 654 900
43 421 600
22 706 600
Bebidas espirituosas
696 193 500
743 962 700
728 837 400
Sidra
1 495 640
106 360
0
Xarope
5 928 100
6 502 920
5 199 540
Outros produtos/serviços
59 476 000
99 635 000
63 680 000
TOTAL
895 019 980
978 343 230
880 314 960 (5)
(13)
Estes dados diferem consideravelmente dos dados fornecidos pelas autoridades eslovacas à Comissão, referidos na decisão de dar início à investigação formal (6). Na sua reação às observações do beneficiário após o início da investigação formal, as autoridades eslovacas não contestaram a exatidão dos valores acima indicados. De acordo com as autoridades eslovacas, o beneficiário cumpre critérios para ser considerado uma empresa de média dimensão.
2. LEGISLAÇÃO NACIONAL APLICÁVEL
(14)
A medida contestada consiste na anulação de uma dívida fiscal por parte da Administração Fiscal Košice IV no âmbito de um acordo de credores. Este processo é regido pela Lei n.o 328/91 relativa às falências e aos acordos de credores (a seguir designada «Lei das Falências»).
(15)
Um acordo de credores é um processo realizado sob a supervisão de um tribunal, cuja finalidade, tal como no caso de uma falência, é sanear a situação financeira das empresas endividadas (7). No âmbito do processo de falência, a empresa deixa de existir, sendo os seus ativos liquidados ou vendidos a um novo proprietário. Pelo contrário, no processo de acordo, a empresa endividada continua a exercer a sua atividade sem que haja mudança de proprietário.
(16)
O processo de acordo é iniciado pela empresa endividada. O objetivo consiste em chegar a um acordo com os credores, através do qual a empresa endividada salda parte da sua dívida, procedendo-se à anulação do remanescente. O acordo tem de ser aprovado pelo tribunal de supervisão.
(17)
Os credores, cujos créditos estão cobertos por garantias, por exemplo por meio de uma hipoteca, atuam como credores distintos. Para que a proposta de acordo seja aceite, todos os credores distintos têm de votar a favor, enquanto para os demais credores é suficiente uma maioria qualificada. Por outras palavras, os credores distintos votam individualmente e dispõem de direito de veto.
(18)
Também num processo de falência os credores distintos têm uma posição privilegiada. Os credores distintos podem ser ressarcidos daquilo que lhes é devido durante qualquer fase do processo de falência e o produto da venda dos ativos objeto de garantia, no âmbito de um processo de falência, destina-se exclusivamente a reembolsar os créditos dos credores distintos. Se os créditos dos credores distintos não puderem ser cobertos por meio da referida venda, as demais partes são integradas no segundo grupo com os créditos dos restantes credores. No segundo grupo, os credores são ressarcidos proporcionalmente.
(19)
Ao abrigo da Lei das Falências, a empresa que solicita um acordo de credores tem de apresentar ao tribunal de supervisão uma lista de medidas relativas à sua reestruturação e ao financiamento corrente da sua atividade após o acordo.
(20)
Ao abrigo da Lei n.o 511/92 relativa à administração fiscal e às alterações ao sistema das autoridades financeiras locais (a seguir designada «Lei da Administração Fiscal»), as empresas podem requerer às autoridades fiscais o diferimento do pagamento de impostos. É aplicada uma taxa de juro ao montante cujo pagamento foi diferido, sendo necessário constituir uma garantia relativamente à dívida em causa.
(21)
A Lei da Administração Fiscal rege ainda as execuções fiscais, cujo objetivo é recuperar os créditos fiscais devidos ao Estado através da venda de bens imobiliários, de ativos móveis ou da totalidade do património da empresa.
3. FACTOS
(22)
De novembro de 2002 a novembro de 2003, o beneficiário usufruiu da possibilidade, proporcionada pela Lei da Administração Fiscal, de diferir as suas obrigações relativas ao pagamento do imposto especial de consumo sobre as bebidas espirituosas (8). No total, a dívida diferida atingia 477 015 759 SKK (12,6 milhões de EUR). Antes de autorizar o diferimento destes pagamentos, de acordo com o estipulado na lei, a Administração Fiscal obteve garantias relativas a cada um dos créditos mediante a hipoteca dos ativos do beneficiário. As autoridades eslovacas indicaram que o valor destas garantias, baseado nas contas do beneficiário, era de 397 476 726 SKK (10,5 milhões de EUR). O beneficiário, contudo, afirma que o valor destas garantias, conforme estimativa dos peritos no final de 2003, correspondia a 193 940 000 SKK (5 milhões de EUR). Este é, segundo o beneficiário, o valor dos ativos objeto de garantia (bens móveis, bens imobiliários e créditos) expresso no que é vulgo designar por «preços estimados por peritos».
(23)
A partir de 1 de janeiro de 2004, a alteração à Lei da Administração Fiscal limitou a apenas uma vez por ano a possibilidade de requerer o diferimento do pagamento de impostos. O beneficiário usufruiu desta oportunidade para o imposto especial de consumo relativo a dezembro de 2003, a pagar em janeiro de 2004. Contudo, não foi capaz de pagar ou diferir o imposto especial de consumo relativo a janeiro de 2004, a pagar em 25 de fevereiro de 2004. Por conseguinte, o beneficiário tornou-se uma empresa endividada na aceção da Lei das Falências. Consequentemente, o beneficiário perdeu a sua licença de produção e transformação de bebidas espirituosas.
(24)
Em 8 de março de 2004, o beneficiário requereu o processo de acordo ao tribunal regional competente. Depois de determinar que todos os requisitos legais necessários tinham sido cumpridos, o tribunal regional decidiu, em 29 de abril de 2004, dar início ao processo de acordo. Numa reunião em 9 de julho de 2004, os credores votaram a favor do acordo proposto pelo beneficiário. O acordo foi confirmado em 14 de julho de 2004 por decisão do tribunal regional de supervisão.
(25)
Em agosto de 2004, a Administração Fiscal recorreu desta decisão confirmativa do tribunal. Por decisão de 25 de outubro de 2004, o Supremo Tribunal decidiu que o recurso não era admissível e declarou válida e executória, a partir de 23 de julho de 2004, a decisão do tribunal regional que aprova o acordo de credores. Posteriormente, o procurador público recorreu da decisão do tribunal regional no âmbito do mecanismo de recurso extraordinário.
(26)
Os credores, incluindo a Administração Fiscal, estabeleceram com o beneficiário o seguinte acordo: 35 % da dívida seriam reembolsados pelo beneficiário no prazo de um mês a contar da data de entrada em vigor do acordo de credores, renunciando estes aos restantes 65 % da dívida. Por conseguinte, todos os credores foram tratados com igualdade. O quadro seguinte apresenta os montantes específicos por credor.
Quadro 2
Situação de endividamento do beneficiário antes e depois do acordo [SKK]
Credor
Dívida antes
do acordo
Dívida depois
do acordo (9)
Montantes anulados
Público
Administração Fiscal
640 793 831
224 277 841
416 515 990
Privado
Tetra Pak a.s.
1 004 208
351 498
652 710
MTM-obaly, s.r.o.
317 934
111 277
206 657
Merkant družstvo
332 808
116 483
216 325
Vetropack, s.r.o.
2 142 658
749 930
1 392 728
TOTAL
644 591 439 (10)
225 607 029
418 984 410
(27)
As dívidas à Administração Fiscal inseridas no processo de acordo ascendiam a 640 793 831 SKK (16,86 milhões de EUR) e correspondiam, sobretudo, aos impostos especiais de consumo por pagar relativos ao período de maio de 2003 a março de 2004 e ao IVA relativo ao período de janeiro a abril de 2004, acrescidos de multas e juros. O montante total das dívidas anuladas pela Administração Fiscal era de 416 515 990 SKK (11 milhões de EUR). O acordo permitiu à Administração Fiscal reaver 244 277 841 SKK (5,86 milhões de EUR).
(28)
No processo de acordo, a Administração Fiscal agiu na qualidade de credor distinto e, como tal, votou separadamente. Assim, para que o acordo fosse possível, era necessário que a Administração Fiscal votasse a favor do mesmo. A posição privilegiada da Administração Fiscal devia-se ao facto de alguns dos seus créditos estarem cobertos por garantias relacionadas com o diferimento do pagamento da dívida fiscal do beneficiário em 2002-2003 (ver ponto 17). Todos os outros credores votaram a favor do acordo proposto. No seu caso, os créditos correspondiam a créditos comerciais comuns não cobertos por qualquer garantia.
(29)
Na sua proposta de acordo, em conformidade com os requisitos da Lei das Falências, o beneficiário apresentou medidas de reestruturação referentes à produção, à distribuição e ao pessoal (incluindo despedimentos).
(30)
Nos domínios organizacional e laboral, o plano do beneficiário contemplava as seguintes medidas: criação de um grupo de produção universal para todas as atividades de produção, reorganização do sistema de transportes, através da exclusão dos veículos com o valor residual mais baixo, e reorganização das atividades comerciais. Previa-se que estas medidas fossem acompanhadas do despedimento de 50 trabalhadores entre março e maio de 2004. Neste mesmo período, outros 50 empregados trabalhariam auferindo 60 % da remuneração.
(31)
Nos domínios técnico e da produção, o beneficiário indicou que, uma vez que a empresa deixara de possuir a licença de produção de bebidas espirituosas, as respetivas instalações de produção seriam arrendadas a partir de abril de 2004. O beneficiário planeava diminuir ou cessar a produção de algumas bebidas não alcoólicas não lucrativas e indicou que a introdução de quaisquer novos produtos dessa categoria na produção seria antecedida de uma análise da sua rentabilidade.
(32)
Além disso, o beneficiário menciona as seguintes medidas: a reestruturação dos custos, que decorreria de custos de produção inferiores no seguimento do abandono da produção de bebidas espirituosas e de parte do sector de transportes próprio da empresa, e a venda de equipamentos antigos para sucatas.
(33)
O beneficiário planeava também vender um edifício administrativo, uma loja e um edifício destinado a atividades recreativas, e aventou a possibilidade de vender ou arrendar a unidade de produção de vinagre. Nas suas observações relativas à decisão de dar início ao procedimento formal de investigação, as autoridades eslovacas confirmaram que a venda do edifício administrativo, da loja e do edifício destinado a atividades recreativas não havia sido concretizada.
(34)
O beneficiário planeava uma campanha de vendas das suas existências de produtos finais (11).
(35)
De acordo com esta proposta, o beneficiário deveria financiar o acordo através de recursos próprios (venda de existências) no valor de 110 milhões de SKK, bem como mediante financiamento externo, na forma de um empréstimo de 100 milhões de SKK por parte de um banco comercial. Da informação apresentada pelo beneficiário em resposta ao início da investigação formal, o montante ainda em dívida acabou por ser coberto pela receita da emissão de novas ações (21 milhões de SKK; 0,56 milhões de EUR), pela receita da venda de existências (110 milhões de SKK; 2,9 milhões de EUR) e por um empréstimo do fornecedor Old Herold s.r.o. (100 milhões de SKK; 2,6 milhões de EUR). O prazo de vencimento das faturas da Old Herold s.r.o. era de 40 dias, o que, de acordo com o beneficiário, era um período longo, tendo em conta a situação financeira precária deste último. Este prazo de vencimento mais longo permitiu ao beneficiário acumular a liquidez necessária.
(36)
Após o início da investigação formal, as autoridades eslovacas informaram a Comissão de que, ao abrigo do acordo de credores, tinham sido pagos à Administração Fiscal, em 17 de dezembro de 2004, 224 277 841 SKK. As autoridades eslovacas confirmaram ter suspendido a anulação da dívida prevista no acordo, por estar pendente o desfecho do processo perante a Comissão Europeia.
(37)
No contexto dos contactos por si estabelecidos relativamente à execução da decisão da Comissão que ordenava a recuperação do auxílio, as autoridades eslovacas informaram a Comissão do desfecho do processo de recurso extraordinário referido no ponto 25: por decisão de 27 de abril de 2006, o Supremo Tribunal da República Eslovaca anulou parcialmente a decisão do tribunal regional competente, de 14 de julho de 2004, que confirmava o acordo de credores com base no facto de terem sido erradamente incluídas taxas rodoviárias em atraso no valor de 424 490 SKK. O Supremo Tribunal negou provimento ao recurso quanto ao restante. Por decisão de 18 de agosto de 2006, o tribunal regional competente implementou a decisão do Supremo Tribunal de 27 de abril de 2006, declarando que o montante devido à Administração Fiscal, depois de corrigido, era de 640 369 341,4 SKK (35 % dos quais perfazem 224 129 269,1 SKK).
III. DECISÃO DE DAR INÍCIO AO PROCESSO PREVISTO NO ARTIGO 108.o, n.o 2, do TFUE
(38)
Na sua decisão de dar início à investigação formal, a Comissão levantou dúvidas de que a anulação contestada estivesse isenta de auxílios estatais. A Comissão concluiu que o comportamento da Administração Fiscal no âmbito do processo de acordo não cumpria o princípio do credor numa economia de mercado. Mais especificamente, a Comissão constatou que a Administração Fiscal se encontrava numa situação jurídica diferente da dos outros credores, uma vez que possuía créditos cobertos por garantias e podia iniciar a execução fiscal. A Comissão pôs em dúvida que o processo de acordo tivesse conduzido ao melhor resultado possível para o Estado, em comparação com o processo de falência ou o processo de execução fiscal.
(39)
A Comissão levantou então dúvidas quanto à compatibilidade do auxílio contestado com o mercado interno. Em primeiro lugar, levantou dúvidas quanto ao facto de o auxílio poder ser considerado compatível enquanto auxílio de emergência, conforme alegavam as autoridades eslovacas. O auxílio de emergência só pode consistir em auxílios à tesouraria sob a forma de empréstimos ou de garantias de empréstimos. A medida contestada, porém, é uma anulação da dívida, o que corresponde a uma subvenção a fundo perdido. Além disso, a medida não foi concedida na perspetiva de que, num prazo não superior a seis meses após a autorização da medida de auxílio de emergência, o beneficiário apresentasse um plano de reestruturação, ou um plano de liquidação, ou reembolsasse a totalidade do auxílio.
(40)
Em seguida, a Comissão analisou a compatibilidade da medida contestada enquanto auxílio à reestruturação e pôs em dúvida o preenchimento de dois dos principais requisitos: a existência de um plano de reestruturação assegurando o restabelecimento da viabilidade a longo prazo num período razoável e a circunscrição do auxílio ao mínimo necessário.
IV. OBSERVAÇÕES DAS PARTES INTERESSADAS
(41)
Para além dos factos descritos na parte II, o beneficiário apresentou as seguintes observações.
(42)
O beneficiário argumentou que o motivo das suas dificuldades financeiras no início de 2004 foi a alteração da Lei da Administração Fiscal, que limitou a apenas uma vez por ano a possibilidade de requerer o diferimento do pagamento de impostos. Tratou-se de uma mudança significativa para o beneficiário que, de acordo com as suas próprias palavras, contara com este mecanismo nos anos anteriores.
(43)
Relativamente ao mérito da causa, o beneficiário começou por sustentar que a Comissão não era competente para reexaminar a medida contestada, por esta ter entrado em vigor antes da data de adesão e não ser aplicável após a adesão. Sustenta-se que a medida entrou em vigor antes da adesão, dado o processo de acordo ter tido início em 8 de março de 2004 e ter sido autorizado pelo tribunal, como afirma o beneficiário, em 29 de abril de 2004, ou seja, antes da adesão da Eslováquia à União Europeia. Além disso, afirma-se que as autoridades fiscais anuíram ao acordo de credores proposto no âmbito das negociações que precederam o início do processo de acordo. Em dezembro de 2003, realizou-se uma reunião com os Serviços Centrais da Administração Fiscal da República Eslovaca e, em 3 de fevereiro de 2004, os serviços locais da Administração Fiscal enviaram ao beneficiário uma carta na qual, alegadamente, confirmavam a possibilidade de avançar para um acordo.
(44)
O beneficiário alegou ainda que, mesmo que a Comissão insistisse na sua competência para agir, a medida contestada não constituía um auxílio estatal, uma vez que tinha sido respeitado o princípio do credor numa economia de mercado.
(45)
Em primeiro lugar, o beneficiário alegou que a comparação do processo de acordo com o processo de execução fiscal é errónea, porque o início do primeiro exclui ou suspende o segundo. Por conseguinte, o processo de execução fiscal não constituía uma opção para a Administração Fiscal. Além disso, o beneficiário afirmou que, se não tivesse tomado a iniciativa de desencadear o processo de acordo, ter-se-ia confrontado, algumas semanas ou meses depois, com a obrigação legal de dar início ao processo de falência ou a um processo de acordo ao abrigo da legislação relativa à insolvência.
(46)
Em segundo lugar, o beneficiário alegou que a decisão do Estado de evitar a falência, procurando antes uma solução através de um acordo, era conforme ao princípio do credor numa economia de mercado. Como elementos de prova, o beneficiário apresentou declarações de dois auditores e de um administrador de massa falida em como a Administração Fiscal receberia um montante mais elevado - e mais rapidamente - no âmbito de um processo de acordo do que no de um processo de falência. O beneficiário apresentou também outros elementos e dados estatísticos que sugerem que os processos de falência na Eslováquia demoram, em média, três a sete anos, sendo muito limitados os benefícios decorrentes da venda dos ativos (12).
(47)
O beneficiário fundamentou a sua análise, principalmente, num relatório de 7 de julho de 2004, elaborado pela empresa de auditoria EKORDA, a que alegadamente a Administração Fiscal teve acesso antes da votação dos credores, em 9 de julho de 2004. No entanto, não foram apresentados elementos de prova de que tivesse sido esse efetivamente o caso.
(48)
Segundo o relatório da EKORDA, a receita da venda dos ativos em caso de falência seria, na melhor das hipóteses, de 204 milhões de SKK (5,3 milhões de EUR) e, após a dedução de várias taxas no valor de 45 milhões de SKK, de apenas 159 milhões de SKK (4,2 milhões de EUR). O próprio beneficiário corrigiu o montante das taxas a deduzir (36 milhões de SKK), chegando à importância de 168 milhões de SKK (4,4 milhões de EUR). Sendo o único credor distinto e, de longe, o credor mais importante, a Administração Fiscal receberia a maior parte desta soma que, ainda assim, teria sido inferior ao montante que recebeu no seguimento do acordo.
(49)
Para chegar a este resultado, a EKORDA utilizou como base o valor contabilístico relativo a 31 de março de 2004 dos ativos fixos, existências, numerário e créditos de curto prazo após ajustamentos, tendo em conta o respetivo caráter irrecuperável e baixo valor. A EKORDA ajustou o valor nominal dos ativos do beneficiário por um «fator de liquidação» para cada componente dos ativos em caso de venda no âmbito de um processo de falência (45 % para os ativos fixos, 20 % para as existências e créditos de curto prazo e 100 % para numerário).
(50)
A EKORDA mencionou a futura receita fiscal decorrente das atividades económicas do beneficiário (13), bem como o desenvolvimento do emprego na região e do setor da transformação de produtos alimentares na Eslováquia como fatores muito importantes que pesavam favoravelmente para que fossem salvaguardadas as atividades do beneficiário.
(51)
O beneficiário mencionou igualmente dois outros relatórios. A auditora Marta Kochová concluiu que a receita máxima da venda dos ativos, que, contudo, não foram avaliados, seria de 100 milhões de SKK (2,6 milhões de EUR) ou, após deduções no valor de 22 milhões de SKK, de apenas 78 milhões de SKK (2 milhões de EUR). A Sr.a Holovačová, administradora de massa falida, terá dito que, na sua opinião, de forma geral, um processo de acordo seria mais vantajoso para os credores do que a falência. Um aspeto a ter em conta é o interesse do credor no prosseguimento da atividade económica do devedor (futuras receitas comerciais ou fiscais).
(52)
Em terceiro lugar, o beneficiário argumentou que as questões de longo prazo deveriam ser tidas em conta, como por exemplo a receita fiscal futura. Parte-se do princípio de que a jurisprudência, à exclusão das considerações de natureza sociopolítica relativas ao princípio do credor numa economia de mercado, não é aplicável quando o cálculo da receita fiscal futura é considerado por uma autoridade pública (14). De acordo com o beneficiário, a situação da autoridade pública é, neste caso, análoga à situação de um credor numa economia de mercado, que é um fornecedor interessado na sobrevivência de um cliente. Em seguida, o beneficiário refere-se à jurisprudência relativa ao princípio do investidor numa economia de mercado.
(53)
O beneficiário conclui que o princípio do credor numa economia de mercado foi respeitado e que a medida contestada não constitui um auxílio estatal.
(54)
Se, não obstante, a Comissão chegar a outra conclusão, o beneficiário defende que a medida contestada é compatível enquanto auxílio à reestruturação. O beneficiário argumentou que, antes de assentir no acordo, a Administração Fiscal tinha confirmado a capacidade do seu plano empresarial para restaurar a viabilidade a longo prazo. Segundo o beneficiário, a ausência de um plano de reestruturação formal é irrelevante numa situação de apreciação ex post por parte da Comissão, uma vez que esta pode agora avaliar se o beneficiário se tornou, efetivamente, viável. Por outro lado, o beneficiário considera que, no caso de uma apreciação ex ante, é necessário um plano de reestruturação pormenorizado. Passa então a descrever sucintamente as medidas de reestruturação adotadas: aumento do capital próprio, despedimentos e venda de existências. O beneficiário considera que a cessação da produção de bebidas espirituosas e de bebidas à base de bebidas espirituosas, bem como o arrendamento dos ativos de produção à empresa Old Herold s.r.o., foram, efetivamente, medidas de reestruturação. Apesar de a cessação da produção ter sido originalmente imposta à empresa pela perda da licença, o beneficiário não requereu uma nova licença após o acordo.
(55)
Segundo o beneficiário, o requisito de que o seu contributo para a reestruturação fosse significativo também foi cumprido.
(56)
Finalmente, o beneficiário afirmou que o facto de operar numa região assistida e de ser um dos maiores empregadores regionais devia ser tido em conta quando se aplicam as orientações relativas aos auxílios à reestruturação.
V. OBSERVAÇÕES DA REPÚBLICA ESLOVACA
(57)
Na sua resposta ao início da investigação formal, as autoridades eslovacas fizeram algumas observações sobre os factos já referidos na parte II.
(58)
As autoridades eslovacas confirmaram que, aquando da votação do acordo, a Administração Fiscal não teve em conta a questão dos auxílios estatais. A Administração Fiscal não considerou o acordo uma forma de auxílio estatal e, por conseguinte, não foi solicitada ao beneficiário a apresentação de um plano de reestruturação, que é distinto do plano empresarial apresentado ao tribunal nos termos da legislação relativa à insolvência.
(59)
Às observações do beneficiário, as autoridades eslovacas responderem com as seguintes observações.
(60)
As autoridades eslovacas não consideraram aplicáveis a este caso as observações do beneficiário acerca da duração média de um processo de falência e da receita média da venda de ativos no âmbito de um processo de falência. No seu entender, tendo em conta o número reduzido de credores e a existência de ativos com um valor de liquidação positivo que excedia o montante pago ao Estado após o acordo, o processo de falência ter-se-ia realizado num período inferior à média e o rendimento da Administração Fiscal teria sido superior ao proporcionado pelo acordo. Os serviços locais da Administração Fiscal realizaram uma inspeção no local em 21 de junho de 2004 e constataram que, relativamente a 17 de junho de 2004, o beneficiário dispunha de numerário no valor de 161,3 milhões de SKK, créditos no valor de 62,8 milhões de SKK, existências de bebidas espirituosas e de bebidas à base de bebidas espirituosas num valor de 84 milhões de SKK e ativos fixos com um valor contabilístico de 200 milhões de SKK.
(61)
As autoridades eslovacas consideram que o processo de execução fiscal constituía uma verdadeira alternativa para a Administração Fiscal. Confirmam que a Administração Fiscal poderia ter iniciado este processo antes do processo de acordo, tal como o poderia ter feito se o tribunal se tivesse recusado a validar o acordo (porque a Administração Fiscal, enquanto um credor distinto, não teria votado a favor).
(62)
As autoridades eslovacas não concordam com a afirmação do beneficiário segundo a qual as suas dificuldades financeiras se deviam à alteração da Lei da Administração Fiscal. Segundo as autoridades eslovacas, as dificuldades financeiras do beneficiário deviam-se à sua estratégia financeira, que consistia em utilizar impostos indiretos para gerir a sua própria atividade empresarial, quando aquilo que deveria fazer era, simplesmente, cobrar os impostos aos clientes e transferi-los para o orçamento de Estado.
(63)
As autoridades eslovacas não concordam que a reunião com os Serviços Centrais da Administração Fiscal, em dezembro de 2003, constitua prova de anuência preliminar desta última em relação ao acordo. Apresentaram uma carta de 6 de julho de 2004, dos Serviços Centrais à própria Administração Fiscal, indicando que esta não deveria anuir ao acordo proposto pelo beneficiário, por ser desfavorável ao Estado. Esta carta fazia referência a outra, de caráter mais geral, de 15 de janeiro de 2004, do ministro das Finanças aos Serviços Centrais da Administração Fiscal, instruindo-os a não aprovar quaisquer propostas de acordos com credores que implicassem a anulação, por parte das administrações fiscais, de créditos fiscais. Além disso, as autoridades eslovacas interpretaram a carta de 3 de fevereiro de 2004, mencionada pelo beneficiário (ver ponto 43), como discordando explicitamente do acordo ao nível de 35 %.
(64)
As autoridades eslovacas argumentam que o beneficiário não tinha pago, no momento devido, os impostos especiais de consumo referentes ao período de janeiro de 2001 a março de 2004, tendo diferido regularmente o cumprimento das suas obrigações fiscais.
(65)
Segundo as autoridades eslovacas, as diferenças consideráveis entre as estimativas dos relatórios apresentados pelos dois auditores (ver pontos 48 e 51) suscitam dúvidas quanto à credibilidade de ambos os relatórios. As autoridades têm dúvidas, particularmente, quanto ao fator de liquidação atribuído pela EKORDA aos ativos correntes. Este fator deveria ser superior a 20 %.
(66)
Por último, segundo as autoridades eslovacas, o beneficiário não elaborou um plano de reestruturação viável e as medidas propostas no âmbito do acordo não podem ser consideradas medidas de reestruturação.
VI. APRECIAÇÃO
1. COMPETÊNCIA DA COMISSÃO
(67)
Visto que parte dos factos relevantes teve lugar antes da adesão da Eslováquia à União Europeia, em 1 de maio de 2004, antes do mais, a Comissão tem de determinar se é competente para agir relativamente à medida contestada.
(68)
As medidas que entraram em vigor antes da adesão e que deixaram de ser aplicáveis após a adesão não podem ser examinadas pela Comissão, quer ao abrigo do procedimento do mecanismo intercalar, regido pelo anexo IV, ponto 3, do Tratado de Adesão, quer dos procedimentos estabelecidos no artigo 108.o do TFUE. Nem o Tratado de Adesão nem o Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia exigem ou autorizam que a Comissão reexamine essas medidas.
(69)
Por outro lado, as medidas que entraram em vigor após a adesão enquadram-se claramente no âmbito de competências da Comissão. O critério aplicável para apreciar o momento no qual uma determinada medida entrou em vigor é o ato juridicamente vinculativo através do qual a autoridade nacional competente se compromete a conceder o auxílio (15).
(70)
O beneficiário alegou que a medida contestada entrou em vigor antes da adesão, não sendo aplicável posteriormente (ver ponto 43).
(71)
A Comissão não pode aceitar os argumentos formulados pelo beneficiário. A proposta de dar início ao processo de acordo não foi um ato da autoridade responsável pela concessão do auxílio, mas sim um ato do beneficiário. A decisão do tribunal de dar início ao processo de acordo também não é um ato da autoridade responsável pela concessão. Esta decisão limitou-se a permitir que o beneficiário e os seus credores prosseguissem as negociações relativas ao acordo e, obviamente, não constituiu a concessão de auxílio. Não há indícios de que os Serviços Centrais da Administração Fiscal tenham concordado com a medida contestada na reunião de dezembro de 2003. Pelo contrário, as autoridades eslovacas negaram a existência de qualquer acordo preliminar nesse sentido. A carta de 3 de fevereiro de 2004 é explícita na recusa de aceitar a proposta relativa ao estabelecimento de um nível de 35 %.
(72)
A decisão da autoridade competente de anular parte dos seus créditos foi tomada em 9 de julho de 2004, quando a Administração Fiscal concordou com o acordo proposto pelo beneficiário.
(73)
Consequentemente, a questão de saber se a medida é aplicável após a adesão deixa de se colocar.
(74)
Por conseguinte, a Comissão conclui que é competente para apreciar a medida contestada, nos termos do artigo 108.o do TFUE.
2. EXISTÊNCIA DE UM AUXÍLIO ESTATAL NA ACEÇÃO DO ARTIGO 107.o, N.o 1, DO TFUE
(75)
O artigo 107.o, n.o 1, do TFUE declara que quaisquer auxílios concedidos por um Estado-Membro ou provenientes de recursos estatais, independentemente da forma que assumam, que falseiem ou ameacem falsear a concorrência favorecendo certas empresas ou certas produções, e afetem o comércio entre Estados-Membros, são incompatíveis com o mercado interno.
(76)
A anulação da dívida para com uma autoridade pública, como é o caso da Administração Fiscal, é uma forma de utilização de recursos estatais. Uma vez que beneficia uma empresa específica, a medida é seletiva.
(77)
Até aos acontecimentos que desencadearam o processo de insolvência, o beneficiário exercia a sua atividade no mercado da produção de bebidas espirituosas e de bebidas à base de bebidas espirituosas, bebidas não alcoólicas e fruta e legumes enlatados. Em 2003, o beneficiário era o terceiro maior produtor de bebidas espirituosas e de bebidas à base de bebidas espirituosas na Eslováquia. Após a perda da licença de produção de bebidas espirituosas e de bebidas à base de bebidas espirituosas em março de 2004, o beneficiário passou a exercer a sua atividade no mercado grossista de bebidas espirituosas e de bebidas à base de bebidas espirituosas, produzidas por outra empresa, a Old Herold s.r.o., que utiliza os ativos de produção arrendados ao beneficiário. Em todos os segmentos em que o beneficiário exercia atividade antes do processo de acordo e mantém atualmente atividade existe comércio entre os Estados-Membros.
(78)
Na decisão de dar início ao procedimento formal de investigação, a Comissão levantou dúvidas de que a medida contestada não tenha provocado ou ameaçado provocar distorções da concorrência ao conferir ao beneficiário uma vantagem que este não teria normalmente conseguido obter no mercado. Por outras palavras, a Comissão teve dúvidas sobre se o Estado se comportou, em relação ao beneficiário, como um credor numa economia de mercado.
(79)
Foi estabelecido que o acordo de credores previa as mesmas condições de pagamento das dívidas tanto para os credores privados como para a Administração Fiscal (credor público). Previa-se que os credores fossem ressarcidos de 35 % da dívida até à data estipulada, tendo o beneficiário cumprido esse requisito. Os restantes 65 % deveriam ser anulados.
(80)
Porém, a posição da Administração Fiscal enquanto credor neste processo era invulgarmente forte, não podendo ser comparada com a de um credor típico num processo de falência. A situação jurídica e económica da Administração Fiscal antes do acordo de credores era mais vantajosa do que a dos credores privados. A Administração Fiscal, com mais de 99 % de todos os créditos registados no processo de falência, era não só, claramente, o credor dominante e decisivo, mas também, o que é mais importante, um credor distinto. Os seus créditos poderiam, por conseguinte, ser satisfeitos em qualquer fase do processo de falência, mediante a venda dos ativos objeto de garantia: conforme descrito acima no ponto 18, o produto dessa venda serviria exclusivamente para reembolsar os créditos do credor distinto. Por conseguinte, importa examinar em pormenor se a Administração Fiscal utilizou todos os meios ao seu alcance para obter o maior reembolso possível dos seus créditos, tal como teria feito um credor numa economia de mercado.
(81)
Os requisitos que uma medida deve preencher para se enquadrar no conceito de auxílio na aceção do artigo 107.o do TFUE não estão cumpridos se a empresa beneficiária puder obter, em circunstâncias correspondentes às condições normais do mercado, a mesma vantagem que foi colocada à sua disposição através de recursos do Estado (16). Essa apreciação processa-se mediante a aplicação do princípio do credor privado numa economia de mercado. Quando um credor público concede facilidades de pagamento de uma dívida de uma empresa para consigo, essas facilidades de pagamento constituem auxílio estatal na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE, na medida em que, tendo em conta a importância da vantagem económica por esse meio concedida, a empresa beneficiária não teria, evidentemente, obtido facilidades comparáveis por parte de um credor privado, numa situação o mais semelhante possível à do credor público e que tentasse recuperar o que lhe fosse devido por parte de um devedor em dificuldades financeiras (17).
(82)
A aplicabilidade do princípio do operador privado no mercado depende, em última instância, de o Estado-Membro em questão ter ou não conferido, em alguma capacidade que não a sua capacidade de autoridade pública, uma vantagem económica a uma empresa. Por conseguinte, se um Estado-Membro aplicar esse princípio durante o processo administrativo, deve, em caso de dúvida, estabelecer, sem margem para dúvidas e com base em elementos de prova objetivos e passíveis de confirmação, que a medida implementada é atribuível ao Estado na qualidade de operador privado no mercado. Esses elementos de prova devem demonstrar claramente que o Estado-Membro em questão tomou a decisão de agir como agiu antes de, ou no momento de, conceder a vantagem económica. A esse respeito, poderá ser necessária a produção de elementos de prova para demonstrar que a decisão se baseou em avaliações económicas comparáveis àquelas que teriam sido realizadas, nas mesmas circunstâncias, por um operador privado racional numa economia de mercado, numa situação o mais semelhante possível à do Estado-Membro. Porém, não basta confiar em avaliações económicas realizadas após a concessão da vantagem, ou na conclusão, em retrospetiva, de que o modo de ação do Estado-Membro em questão foi, na prática, benéfico, nem ainda em justificações subsequentes do modo de ação efetivamente escolhido (18).
(83)
Em resumo, a República Eslovaca sustenta que, na sua opinião, a medida constitui um auxílio estatal. Reconheceu que, aquando do acordo, a questão do auxílio estatal, simplesmente, não foi considerada, e solicitou que a medida contestada fosse tratada como auxílio de emergência. Por conseguinte, parece que os requisitos da jurisprudência acima referidos não foram cumpridos neste caso e a medida contestada constitui auxílio estatal na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE.
(84)
Foi o beneficiário que argumentou que a medida não constitui auxílio e apresentou os documentos já referidos, nomeadamente os relatórios elaborados por dois auditores.
(85)
Com base nas informações apresentadas pelo beneficiário e pelas autoridades eslovacas, a Comissão apurou os seguintes factos no que diz respeito à situação financeira do beneficiário no ano em causa, na medida da sua pertinência para a aplicação do princípio do credor numa economia de mercado. Nem os números relativos a 31 de março de 2004, apresentados pelo beneficiário, nem os números relativos a 17 de junho de 2004, apresentados pelas autoridades eslovacas, podem ser confirmados pela Comissão nas contas do beneficiário. Ainda assim, a Comissão não tem razões para duvidar destes números.
Quadro 3
Situação financeira do beneficiário em 2003-2004 [milhões de SKK]
31.12.2003 (19)
31.3.2004 (20)
28.4.2004 (21)
17.6.2004 (22)
31.12.2004 (23)
Ativos não correntes (24)
208
205
204
200
200
Existências
119
209
176
84
52
Numerário
3
50
94
161
27
Créditos comerciais de curto prazo
128
98 (25)
80
63 (26)
97
(86)
A Comissão começará por examinar os elementos de prova que o beneficiário apresentou para corroborar a declaração de que o processo de falência teria sido mais desfavorável à Administração Fiscal do que o processo de acordo (secção 2.1). Em seguida, a Comissão examinará a posição em relação à execução fiscal (secção 2.2). Por último, a Comissão examinará outros elementos de prova apresentados pelas autoridades eslovacas e pelo beneficiário (secção 2.3).
(87)
Conforme descrito no ponto 37, o montante da dívida a incluir no acordo foi reduzido em consequência do processo de recurso extraordinário. Note-se, porém, que esse acórdão surgiu vários anos depois da decisão de entrar no acordo. Para efeitos do princípio do credor numa economia de mercado, as informações disponíveis no momento em que um credor hipotético teria apreciado qual o modo de ação mais adequado continuam a ser o padrão pelo qual se mede o comportamento do credor público. Por conseguinte, a análise que se segue utiliza os números do acordo estabelecido em 23 de julho de 2004.
2.1. Comparação entre o acordo de credores e o processo de falência
(88)
Para apreciar se, efetivamente, foi concedida uma vantagem ao beneficiário, a Comissão deve levar a cabo uma apreciação geral, tendo em conta todos os elementos de prova relevantes do caso que lhe permitam determinar se, manifestamente, a empresa beneficiária não teria obtido facilidades comparáveis por parte de um credor privado (27). Por outras palavras, deve examinar se era mais vantajoso para a Administração Fiscal aceitar as condições propostas no âmbito do acordo ou iniciar o processo de falência.
(89)
A Comissão considera que o relatório da EKORDA não é uma base credível para comparar o acordo proposto com o hipotético processo de falência. A este respeito, as autoridades eslovacas concordam com a Comissão.
(90)
Em primeiro lugar, a Comissão constata que, ao elaborar o seu relatório de 7 de julho de 2004 (apenas dois dias antes da reunião dos credores), a EKORDA utilizou para os seus cálculos a situação dos ativos do beneficiário em 31 de março de 2004. O quadro 3 deixa claro que o nível dos diversos ativos sofreu uma alteração considerável após 31 de março de 2004. Mais especificamente, uma parte significativa das existências foi vendida, o que conduziu a um aumento de numerário. Estas mudanças assumem uma grande importância quando se aplicam fatores de liquidação que vão de 20 %, para as existências e créditos de curto prazo, a 100 %, para o numerário. Com efeito, ainda que os fatores de liquidação estimados pela EKORDA estivessem corretos (o que a Comissão contesta pelos motivos abaixo expostos) e aplicando a metodologia utilizada pela EKORDA, o quadro seguinte mostra como os resultados dos cálculos da EKORDA seriam diferentes caso tivessem tido por base os números de 28 de abril de 2004 e 17 de junho de 2004, ou seja, ainda antes da reunião dos credores em 9 de julho de 2004.
Quadro 4
Comparação do rendimento provável da venda dos ativos do beneficiário num processo de falência [milhões de SKK]
Situação em:
31.3.2004
28.4.2004
17.6.2004
Fator de liquidação [%]
Valor contabilístico
Rendimento
Valor contabilístico
Rendimento
Valor contabilístico
Rendimento
Ativos não correntes
45
205
92
204
92
200
90
Existências
20
209
42
176
35
84
17
Créditos de curto prazo
20
98 (28)
20
86 (29)
17
37 (30)
7
Numerário
100
50
50
94
94
161
161
Total
204
238
275
(91)
Note-se que o plano empresarial apresentado pelo beneficiário ao tribunal, prevendo a venda de existências por 110 milhões de SKK, remontava ao período de março a maio de 2004. Por conseguinte, a EKORDA deverá ter tido conhecimento de que os ativos do beneficiário iriam sofrer alterações significativas após 31 de março de 2004, mas não teve em conta esse facto.
(92)
Caso se tivesse tido em conta o valor contabilístico dos ativos do beneficiário a partir de 28 de abril de 2004, ter-se-ia chegado à conclusão de que o rendimento provável da venda dos mesmos no âmbito de um processo de falência teria sido superior à estimativa do relatório (238 milhões de SKK ou 6,3 milhões de EUR, em vez de 204 milhões de SKK ou 5,3 milhões de EUR). Uma análise aos números a partir de junho de 2004 teria permitido concluir claramente que o rendimento provável da venda dos ativos do beneficiário no âmbito de um processo de falência (275 milhões de SKK; 7,2 milhões de EUR) teria sido superior ao proposto ao abrigo do acordo e que a Administração Fiscal deveria ter utilizado o seu direito de veto e rejeitado a proposta, o que teria, efetivamente, posto termo ao acordo. Mais uma vez, a Comissão salienta que os resultados supracitados foram obtidos mediante a utilização dos pressupostos e da metodologia da EKORDA.
(93)
A Comissão não pode, porém, aceitar a metodologia utilizada pela EKORDA, nem considera fidedignos os pressupostos do beneficiário. Esta conclusão é reforçada pelas dúvidas expressas pelas autoridades eslovacas, já referidas nos pontos 60 e 65.
(94)
Em primeiro lugar, a EKORDA não explica, no seu relatório, o modo de determinação dos três fatores de liquidação. A finalidade dos fatores de liquidação consiste em calcular o valor remanescente dos ativos vendidos no âmbito de um processo de liquidação, tendo em conta a natureza da venda, como por exemplo ativos vendidos separadamente, sob condicionalismos temporais, etc. Por conseguinte, parte-se do princípio de que o valor dos ativos obtido através de venda no âmbito de um processo de liquidação é, regra geral, inferior ao valor contabilístico, dependendo do tipo de ativos. A percentagem do valor dos ativos obtida no âmbito de um processo de liquidação, comparada ao valor contabilístico, é o fator de liquidação.
(95)
Além disso, o fator de liquidação de 45 % para os ativos não correntes parece ser demasiado baixo. Segundo o próprio beneficiário, o valor dos seus ativos garantidos a favor da Administração Fiscal era de 194 milhões de SKK (31). Este valor, segundo o beneficiário, é expresso em preços estimados por peritos independentes no período de transição entre 2003 e 2004. Na opinião da Comissão, este tipo de «preço estimado por peritos» deveria, em princípio, refletir o preço geral do ativo, expressando um indicador alternativo do preço a que o ativo poderia ser vendido em determinado momento. Recorde-se que o valor estimado por peritos dos referidos ativos foi estabelecido para averiguar o seu valor enquanto garantia para as autoridades eslovacas relativamente à dívida fiscal diferida do beneficiário, conforme exigido pela Lei da Administração Fiscal. A EKORDA não fornece qualquer esclarecimento quanto ao motivo pelo qual a venda dos ativos não correntes, no âmbito de um processo de falência, renderia apenas 45 % do seu valor contabilístico de 205 milhões de SKK, ao passo que o próprio beneficiário atribui a esses mesmos ativos um valor muito mais elevado.
(96)
Em resposta ao argumento do beneficiário segundo o qual seria difícil encontrar um comprador pelo facto de a maior parte das máquinas dadas como garantia se circunscrever à produção de bebidas espirituosas e de bebidas à base de bebidas espirituosas, bebidas não alcoólicas ou produtos enlatados, a Comissão tece as duas observações que se seguem. Em primeiro lugar, o «preço estimado por peritos» dos bens imobiliários garantidos era de 105 milhões de SKK, valor que é, em si mesmo, mais elevado que o rendimento total previsto pela EKORDA (92 milhões de SKK). Em segundo lugar, os desenvolvimentos concretos da empresa demonstram que alguns destes ativos de produção encontraram rapidamente um novo utilizador, a Old Herold s.r.o. Com efeito, depois de o beneficiário ter perdido a licença de produção de bebidas espirituosas e de bebidas à base de bebidas espirituosas, os seus ativos de produção foram arrendados à Old Herold. Assim, tudo leva a crer que estes ativos de produção despertavam um interesse imediato junto de um concorrente.
(97)
Quanto às existências, as próprias autoridades eslovacas consideram que o fator de liquidação deveria ser superior a 20 %.
(98)
O beneficiário conseguiu gerar 110 milhões de SKK mediante a venda das suas existências em 2004 (ver ponto 35), ou seja, mais de 50 % do valor contabilístico das existências no qual a EKORDA baseou a sua apreciação. Isto constitui um forte indício de que o fator de liquidação de 20 % era demasiado baixo. A evolução do balanço de 2004 no que se refere às existências sustenta esta conclusão. Além disso, no seu plano empresarial, o próprio beneficiário estimou o rendimento da venda das existências, no período de março a maio de 2004, em 110 milhões de SKK (ver ponto 35). A EKORDA ignorou esta estimativa. Por último, a natureza das atividades do beneficiário permite supor que as existências eram constituídas por produtos finais ou produtos semiacabados que poderiam ter sido vendidos diretamente a distribuidores ou consumidores, contribuindo ainda mais para a utilização de um fator de liquidação mais elevado.
(99)
A Comissão considera que o fator de liquidação para as existências devia ser de 52 %. Este número baseia-se na estimativa que o beneficiário fez do rendimento que receberia da venda das existências para fins de financiamento do acordo (ou seja, 110 milhões de SKK). Por conseguinte, tendo em conta o valor contabilístico no momento (209 milhões de SKK), o único fator de liquidação possível para as existências era, no mínimo, de 52 % (sendo que 52 % de 209 milhões são 110 milhões).
(100)
Quanto aos créditos de curto prazo, a EKORDA utilizou um duplo ajustamento. Primeiro, ajustou o seu valor contabilístico por um fator de 59 % (sendo o valor contabilístico de 166 milhões de SKK e o valor utilizado pela EKORDA nos seus cálculos de 98 milhões de SKK) e, depois, utilizou o baixo fator de liquidação de 20 %. Esta metodologia é discutível. É aceitável ajustar o valor contabilístico dos créditos de modo a refletir o seu valor real num determinado momento. A EKORDA, todavia, não forneceu qualquer motivo para o facto de o rendimento, no âmbito de um processo de falência/liquidação, ser de apenas um quinto (20 milhões de SKK) daquilo que o próprio beneficiário supunha poder obter dos seus devedores (98 milhões de SKK).
(101)
O valor contabilístico dos créditos de curto prazo, com base nos números de março de 2004 (166 milhões de SKK), foi ajustado para 98 milhões de SKK pela EKORDA para corrigir os créditos incobráveis ou de baixa qualidade. A EKORDA, porém, aplicou ainda um fator de liquidação de apenas 20 % ao valor contabilístico ajustado. Se o fator de 59 % utilizado pela EKORDA para o ajustamento do valor contabilístico dos créditos de curto prazo for aplicado ao valor contabilístico baseado nos números de junho de 2004 (63 milhões de SKK), o resultado é de 37 milhões de SKK. Porém, segundo as informações fornecidas pelas autoridades eslovacas, havia créditos no valor de 63 milhões de SKK que eram executórios. É, portanto, discutível a necessidade real de ajustar o respetivo valor contabilístico.
(102)
De qualquer modo, não existe qualquer razão evidente para que o valor de liquidação deva ser ainda mais baixo do que o número ajustado. A Comissão considera, portanto, que o rendimento previsto dos créditos de curto prazo não é, certamente, inferior ao número ajustado de 37 milhões de SKK.
(103)
Dado o acima disposto, a Comissão ajustou as estimativas da EKORDA e realizou uma nova apreciação utilizando os números de junho de 2004. Esta apreciação demonstra claramente que o rendimento provável da venda dos ativos do beneficiário, no âmbito de um processo de falência, teria sido muito mais elevado do que o rendimento previsto no relatório da EKORDA. Os resultados encontram-se resumidos no quadro que se segue.
Quadro 5
Comparação do rendimento provável da venda dos ativos do beneficiário no âmbito de um processo de falência
Números da EKORDA comparados com os números corrigidos da Comissão (em milhões de SKK)
EKORDA
(31.3.2004)
Correção
(17.6.2004)
Valor contabilístico
Rendimento
Valor contabilístico
Rendimento
Ativos não correntes
205
92
200
194 (32)
Existências
209
42
84
43 (33)
Créditos de curto prazo
98 (34)
20
63
37 (35)
Numerário
50
50
161
161
Total
562
204
508
435
(104)
As custas de um processo de falência, segundo as observações do beneficiário acerca da decisão de dar início ao processo de acordo, deveriam constituir 18 % do valor estimado do produto da venda dos ativos do beneficiário nesse processo. Segundo o beneficiário, trata-se de uma taxa adequada à luz do Relatório do Banco Mundial de 2004 (36). Por conseguinte, ao aplicar esta percentagem ao valor corrigido do rendimento provável da venda dos ativos do beneficiário, conforme estipulado pela Comissão, as custas do processo de falência ascenderiam a 78,3 milhões de SKK. Depois de deduzido esse montante ao rendimento corrigido da venda dos ativos do beneficiário, o resultado é superior ao montante recebido pela Administração Fiscal no âmbito do acordo (435 milhões - 78,3 milhões = 356,7 milhões; o montante estabelecido no âmbito do acordo foi de 224,3 milhões de SKK).
(105)
Conforme indicado no quadro 5, o rendimento provável da venda dos ativos do beneficiário era de 435 milhões de SKK. Tendo em conta que a Administração Fiscal teria recebido quase 100 % do produto da venda (37), mesmo admitindo custas do processo de falência até 18 % desse produto conforme alegação do beneficiário, a Administração Fiscal receberia, ainda assim, mais 132,4 milhões de SKK do que no âmbito do acordo.
(106)
Além do mais, mesmo mediante a aplicação dos fatores de liquidação muito baixos fornecidos pela EKORDA ao valor dos ativos do beneficiário em junho de 2004, o rendimento provável da venda dos referidos ativos (após deduzidas as custas do processo de falência -18 %) seria de 225,5 milhões de SKK, um montante, ainda assim, superior ao montante aceite pela Administração Fiscal no âmbito do acordo (38).
(107)
Note-se, por fim, que as autoridades eslovacas não confirmaram a alegação do beneficiário segundo a qual a Administração Fiscal teria o relatório da EKORDA ao seu dispor antes da reunião dos credores, em 9 de julho de 2004, podendo, portanto, utilizá-lo como base para a sua decisão. Porém, a Administração Fiscal possuía, efetivamente, os resultados da sua própria inspeção de junho de 2004, demonstrando que a Frucona possuía ativos significativos, conforme indicado no quadro 3. Com base nesses dados, os Serviços Centrais indicaram aos serviços locais da Administração Fiscal, mediante carta de 6 de julho de 2004, que estes não deveriam anuir ao acordo proposto pelo beneficiário, por ser desfavorável ao Estado.
(108)
Os outros relatórios de peritos apresentados pelo beneficiário não cumpriram o requisito exigido que consistia em demonstrar que havia sido respeitado o princípio do credor numa economia de mercado. Mais especificamente, nenhum dos relatórios explica em que se basearam os fatores de liquidação, por vezes, excecionalmente baixos. No que diz respeito ao relatório da Sr.a Kochová, cujas conclusões foram significativamente diferentes das conclusões da EKORDA, pode ainda observar-se que não é clara a finalidade de tal relatório, nem em que período e pressupostos se baseou. O relatório da Sr.a Holovačová limita-se a indicar que, em geral, o processo de acordo é mais vantajoso para os credores do que o processo de falência. Por conseguinte, nenhuma das informações contidas em qualquer um desses dois relatórios pode ser utilizada quer para sustentar, quer para refutar, a alegação do beneficiário segundo a qual foi cumprido o princípio do credor numa economia de mercado.
(109)
Além do mais, no que diz respeito aos argumentos acerca da duração do processo de falência, é necessário ter em conta as circunstâncias do presente caso quando se considera o possível impacto da duração do processo de falência no processo de tomada de decisão de um hipotético credor privado.
(110)
O facto de o Estado se encontrar em posição privilegiada em relação aos outros credores, por ter como garantia da dívida os ativos não correntes do beneficiário, é mais um aspeto importante do presente caso. No caso HAMSA, o tribunal confirmou que a situação de credor com garantias é um fator relevante a ter em conta quando se aplica o princípio do credor privado (39). De acordo com o artigo 31.o, n.o 1, alínea e), da Lei das Falências, os créditos de um credor distinto podem ser satisfeitos em qualquer fase do processo de falência a partir da venda dos ativos que constituem a garantia. Por conseguinte, do ponto de vista da Comissão, no que diz respeito aos ativos garantidos a favor da Administração Fiscal, a duração total do processo de falência era irrelevante, uma vez que os referidos créditos poderiam ter sido satisfeitos independentemente da evolução do processo.
(111)
Mais concretamente, mesmo tendo em conta o valor atribuído pelo beneficiário aos ativos garantidos, a Administração Fiscal poderia ter obtido a satisfação precoce dos seus créditos, num valor mínimo de 194 milhões de SKK ou 86 % do montante proposto no acordo de credores, através da venda das garantias. Apenas se, por algum motivo, fosse previsível que a Administração Fiscal não viesse a receber o montante total previsto no acordo, teria esta de considerar se valeria a pena aguardar o desfecho do processo de falência. Além do mais, após a distribuição final entre os credores, a Administração Fiscal teria então recebido cerca de 99 % do rendimento da venda dos ativos remanescentes (185 milhões de SKK, na pior das hipóteses, que corresponde à aplicação dos fatores de liquidação da EKORDA; ver o quadro 4). Deveria ter sido evidente para a Administração Fiscal que a resultante recuperação da dívida ultrapassaria largamente o montante proposto no âmbito do acordo e que apenas uma pequena parte desse total teria acarretado uma espera mais longa do que o acordo.
(112)
Pode, portanto, concluir-se que as informações relativas à duração de um processo de falência na Eslováquia não teriam tido qualquer influência significativa na decisão de um hipotético credor privado.
(113)
De qualquer modo, aquando do acordo, o beneficiário possuía: i) um número muito reduzido de credores e ii) ativos com um valor de liquidação superior ao montante aceite pelo Estado no âmbito do acordo (conforme demonstrado no quadro 5, só o rendimento provável da venda dos ativos não garantidos era de 241 milhões de SKK).
(114)
O número reduzido de credores envolvidos no acordo era de apenas cinco. Desses cinco credores, quatro eram privados e a sua quota-parte do total da dívida era de apenas 0,6 % (3 797 608 SKK de 644 166 949 SKK), conforme demonstrado no quadro 2. Por conseguinte, o Estado representava, de longe, o maior credor, com 99,4 % do total dos créditos. Tais circunstâncias teriam reduzido significativamente o risco de quaisquer desacordos entre credores e consequentes litígios, tendendo, portanto, a encurtar a duração do processo de falência.
(115)
No que diz respeito ao argumento apresentado pelo beneficiário, baseado num relatório do Banco Mundial intitulado «Doing Business in 2004» segundo o qual um processo de falência na Eslováquia dura, em média, 4,8 anos, importa notar que o relatório se refere a um «indicador de encerramento de atividade empresarial» de caráter geral, que mede o tempo total não só da passagem pelo processo de falência, mas também pelos tribunais de todas as instâncias. Essa duração não corresponde rigorosamente à média dos processos de falência. As próprias autoridades eslovacas expressaram a opinião de que, dadas as circunstâncias do caso, a duração do processo de falência seria inferior à média (ver ponto 60). Esta apreciação por parte das autoridades eslovacas é particularmente relevante visto que o processo em questão teria sido conduzido em conformidade com a legislação e as práticas eslovacas em matéria de falências. Além do mais, o próprio Governo eslovaco era credor do beneficiário.
(116)
Acresce ainda que a duração dos processos de falência, segundo os relatórios fornecidos pelo beneficiário, varia significativamente de dois a mais de seis anos (40). Por conseguinte, as apreciações da duração dos processos de falência na Eslováquia, que o beneficiário apresentou à Comissão, eram generalizações e não tinham em conta a especificidade do caso em questão. Algumas dessas apreciações eram de natureza aproximada e, em certa medida, incoerentes entre si.
(117)
No que diz respeito ao exemplo específico de uma empresa eslovaca que exercia a sua atividade empresarial no mesmo setor do beneficiário e cujo processo de falência durou mais de cinco anos, note-se que o beneficiário não demonstrou a relação entre esse exemplo e este caso específico, e, mais concretamente, se a empresa se encontrava, jurídica e materialmente, na mesma situação ou numa situação muito semelhante à do beneficiário (41). Perante o facto de o beneficiário ter no Estado um grande credor em situação privilegiada e possuir vários ativos com um valor de avaliação significativo, o processo de falência no caso do beneficiário poderia ter sido concluído com relativa celeridade, representando, portanto, um modo de ação preferencial para o maior credor, que era o Estado.
(118)
Por fim, mesmo supondo que o processo de falência teria durado quatro a cinco anos, conforme alegava o beneficiário, a diferença entre os montantes prováveis a recuperar e os montantes aceites no âmbito do acordo era tão avultada que a duração do referido processo não teria sido significativa para a decisão de um credor privado quanto a aceitar ou não o acordo. Considerando uma taxa de desconto de 5,14 % (42), o valor atual do fluxo de caixa futuro de 356,7 milhões de SKK, mesmo decorridos cinco anos, seria de 277,6 milhões de SKK, ou seja, muito superior ao montante aceite no âmbito do acordo. Em tais circunstâncias, o processo de falência teria de demorar mais de nove anos para que o valor atual fosse inferior ao montante aceite no âmbito do acordo. Neste caso, nenhum operador privado numa economia de mercado teria considerado provável que o processo de liquidação viesse a ser tão moroso. Além disso, o valor atual do total dos montantes a recuperar aumentaria ainda mais se fosse tida em conta a probabilidade de uma parte significativa da dívida vir a ser ressarcida mais cedo mediante a venda dos ativos garantidos (ver ponto 111).
(119)
Com base nas provas disponíveis, conclui-se que um credor privado não teria entrado no acordo nos termos aceites pela Administração Fiscal neste caso. Dado que a Administração Fiscal poderia ter sido ressarcida, como credor distinto, em qualquer fase do processo de falência e, além disso, ter obtido mais de 99 % do rendimento distribuído pelos restantes credores (devido à dimensão daquilo que lhe era devido em comparação com o que era devido aos outros credores), conclui-se que a quase totalidade do rendimento obtido no processo de falência seria atribuída à Administração Fiscal e, conforme anteriormente demonstrado, o montante seria superior àquele que foi aceite no âmbito do acordo de credores.
2.2. Comparação entre o acordo de credores e a execução fiscal
(120)
Contrariamente aos credores privados, a Administração Fiscal é competente para, por iniciativa própria, iniciar a execução fiscal através da venda dos bens imobiliários, das máquinas ou da totalidade do património da empresa. Não foram apresentadas quaisquer elementos de prova, na aceção da jurisprudência acima referida no ponto 82, de que a Administração Fiscal tivesse ponderado a hipótese desse modo de ação e concluído que seria menos vantajoso do que aceitar o acordo.
(121)
De qualquer modo, a Comissão considera irrelevante o argumento do beneficiário segundo o qual o processo de acordo protege a empresa da execução fiscal. Tal como confirmado pelas autoridades eslovacas, a execução fiscal era uma opção para a Administração Fiscal, quer antes da abertura do processo de acordo, quer após o veto da Administração Fiscal ao acordo proposto. Convém, pois, considerar esta opção ao aplicar o princípio do credor numa economia de mercado. O beneficiário não compara o acordo proposto com o potencial resultado da execução fiscal.
(122)
A Comissão baseia a sua análise em dados apresentados tanto pelo beneficiário como pelas autoridades eslovacas. Neste contexto, note-se que as autoridades eslovacas confirmaram que as garantias a favor da Administração Fiscal correspondiam a 397 milhões de SKK, tal como mencionado na decisão de dar início ao procedimento formal de investigação. Alegadamente, este valor foi obtido a partir das contas do beneficiário. O beneficiário, por sua vez, afirma que o valor dos ativos garantidos, expresso em «preços estimados por peritos», é de 194 milhões de SKK (ver ponto 22). Embora não tenha de determinar quais são os números corretos, a Comissão pode, não obstante, concluir o seguinte.
(123)
Em primeiro lugar, as garantias eram uma contrapartida da dívida fiscal diferida do beneficiário, conforme exigido pela Lei da Administração Fiscal. Se o valor dos ativos do beneficiário correspondesse, efetivamente, a apenas metade das garantias, conforme aventado no parecer pericial fornecido pelo beneficiário, isso significaria que as garantias exigidas pelo Estado para esses diferimentos tinham sido insuficientes. Por conseguinte, nestas circunstâncias, tudo leva a crer que os diferimentos fiscais autorizados pela Administração Fiscal entre novembro de 2002 e novembro de 2003, no total de 477 milhões de SKK, não respeitavam o princípio do credor numa economia de mercado. No presente caso, não é necessário que a Comissão determine se essas medidas estavam isentas de auxílios estatais. No entanto, se os diferimentos anteriores já constituíam auxílios estatais, o princípio do credor numa economia de mercado deixa de poder ser invocado se, mais tarde, se proceder à anulação (parcial) das dívidas diferidas.
(124)
Em segundo lugar, mesmo que os números mais baixos, apresentados pelo beneficiário, sejam utilizados no cálculo do produto da execução fiscal, o credor numa economia de mercado teria privilegiado esse processo em detrimento do acordo, se dispusesse dessa possibilidade.
(125)
No caso da execução fiscal, uma administração fiscal pode vender diretamente os ativos do devedor (créditos e outros ativos correntes, ativos móveis, bens imobiliários). Quando a Administração Fiscal votou a favor do acordo, o beneficiário possuía existências no valor de 43 milhões de SKK, créditos executórios no valor mínimo de 37 milhões de SKK e 161 milhões de SKK em numerário (ver quadro 5). Note-se que só o valor dos ativos correntes (241 milhões de SKK; 6,3 milhões de EUR) (43) ultrapassaria o rendimento proposto no âmbito do acordo (224,3 milhões de SKK; 5,93 milhões de EUR). Além disso, o beneficiário dispunha de outros ativos, cujo valor era, no mínimo, de 194 milhões de SKK.
(126)
Além disso, a execução fiscal não implicaria encargos administrativos como no caso de processos de falência. Trata-se de um processo iniciado e controlado pela administração fiscal, podendo também supor-se que teria sido conduzido com celeridade.
(127)
Por conseguinte, a Comissão concluiu que a execução fiscal contra os ativos do beneficiário teria permitido obter um rendimento mais elevado do que o proporcionado pelo acordo.
2.3. Outros elementos de prova
(128)
A Comissão regista a carta apresentada pelas autoridades eslovacas, do diretor dos Serviços Centrais da Administração Fiscal ao seu subordinado, o diretor dos serviços locais em questão (ver ponto 63). A carta demonstra claramente que os Serviços Centrais da Administração Fiscal (que, previamente, estabeleceram contactos diretos com o beneficiário) se opunham ao acordo proposto, tendo dado instruções claras aos serviços locais em causa para não votarem a favor do acordo. O motivo mencionado na carta era que o acordo proposto era «não vantajoso» para o Estado.
(129)
As autoridades eslovacas demonstraram ainda que havia instruções políticas claras dadas pelo Ministério das Finanças, no início de 2004, às autoridades fiscais locais, no sentido de não aceitarem acordos que propusessem a anulação de créditos a seu favor (44). Esta opção política foi comunicada por ocasião da alteração da Lei da Administração Fiscal, em 1 de janeiro de 2004, num esforço para fortalecer a disciplina de cobrança fiscal.
(130)
Note-se, além do mais, que a própria Administração Fiscal impugnou este acordo logo em 2 de agosto de 2004, ou seja, menos de um mês depois da celebração do acordo.
(131)
O beneficiário afirmou que a Administração Fiscal tinha dado o seu assentimento ao acordo mesmo antes de o beneficiário dar início ao processo. A Comissão considera que os elementos de prova fornecidos pelo beneficiário indicam, efetivamente, o contrário. Na carta de 3 de fevereiro de 2004 ao beneficiário, o diretor da Administração Fiscal afirma que, embora em princípio não esteja contra o recurso ao processo de acordo, não concorda com a proposta do beneficiário relativa a um acordo que prevê o reembolso de apenas 35 % da dívida.
(132)
Com base nestes elementos de prova, a Comissão não pode deixar de concluir que as autoridades eslovacas se opunham ao acordo proposto pelo beneficiário, não só antes do início do processo de acordo em 8 de março de 2004, como também antes da votação dos credores em 9 de julho de 2004 e mesmo depois de o tribunal ter validado o acordo.
(133)
O beneficiário sustentou que os efeitos a longo prazo, como a continuidade da receita fiscal do Estado, deviam ser tidos em conta (ver ponto 52).
(134)
Em primeiro lugar, convém sublinhar que o princípio do credor numa economia de mercado difere do princípio do investidor numa economia de mercado. Ao passo que um investidor numa economia de mercado está em posição de decidir se quer estabelecer uma relação com a empresa em questão e se pautará pela perspetiva estratégica de longo prazo tendo em vista obter um rendimento adequado do seu investimento (45), um «credor numa economia de mercado», que já é parte numa relação comercial ou de direito público com a empresa insolvente, visará obter o reembolso dos montantes que já lhe são devidos (46), em condições tão vantajosas quanto possível no que diz respeito ao grau e ao prazo de reembolso. Por conseguinte, as motivações dos hipotéticos credores e investidores numa economia de mercado são diferentes. Assim, a jurisprudência definiu metodologias distintas para as duas situações.
(135)
Em segundo lugar, no que se refere à analogia credor/fornecedor, importa sublinhar que a natureza dos seus créditos e a dos créditos do Estado é fundamentalmente diferente. Uma vez que as suas relações com a empresa insolvente têm uma base exclusivamente contratual, o fornecedor pode efetivamente sofrer prejuízos com a perda de um parceiro comercial. Caso se proceda à liquidação ou à venda da empresa insolvente, o fornecedor terá de encontrar um novo cliente ou celebrar um contrato com o novo proprietário. O risco é mais elevado se for grande a sua dependência da empresa insolvente. Um credor nestas circunstâncias ponderará certamente as opções futuras. Em contrapartida, as relações do Estado com a empresa insolvente são baseadas no direito público e, consequentemente, não dependem da vontade das partes. Qualquer novo proprietário que retome os ativos da empresa liquidada ver-se-á automaticamente obrigado a pagar impostos. Além disso, o Estado nunca depende de um único contribuinte. Por fim, e mais importante, recorde-se que o Estado não persegue fins lucrativos ao cobrar impostos e, ao fazê-lo, não atua de modo comercial ou com base em considerações de natureza comercial. A analogia supracitada não tem, por conseguinte, fundamento.
(136)
A Comissão conclui que, no presente caso, a situação do Estado não é comparável à situação de um hipotético investidor numa economia de mercado ou à situação de um hipotético credor dependente numa economia de mercado. De qualquer modo, a perda de receitas de impostos futuros não pode ser tida em conta ao aplicar-se o princípio do credor numa economia de mercado (47).
(137)
Por último, convém notar que, de acordo com o panorama fiscal apresentado pelo beneficiário, a maior parte dos impostos pagos por este desde 1995 correspondia a impostos indiretos (impostos especiais de consumo e IVA). Sendo estes impostos pagos pelos consumidores finais, a liquidação do beneficiário não teria impacto na sua cobrança, uma vez que os consumidores continuariam a comprar os produtos tributados (neste caso, principalmente bebidas espirituosas e bebidas à base de bebidas espirituosas) a outros produtores. A alegação do beneficiário relativa a uma futura e importante perda fiscal não é, por conseguinte, fidedigna.
(138)
A Comissão conclui que nenhum dos outros elementos de prova apresentados pelo beneficiário demonstra que o comportamento do credor privado hipotético teria sido influenciado. Assim, nada na presente secção altera a apreciação da Comissão relativamente a esse comportamento, descrita nas secções 2.1 ou 2.2.
2.4. Conclusão
(139)
Com base nos elementos de prova já expostos, a Comissão conclui que, no presente caso, o princípio do credor numa economia de mercado não foi respeitado, tendo o Estado conferido ao beneficiário uma vantagem que este não teria conseguido obter no mercado.
(140)
A Comissão conclui, por conseguinte, que a anulação de dívida aceite pelos serviços locais da Administração Fiscal ao abrigo do acordo constitui um auxílio estatal na aceção do artigo 107.o, n.o 1, do TFUE.
3. COMPATIBILIDADE DO AUXÍLIO: DERROGAÇÃO AO ABRIGO DO ARTIGO 107.o, N.o 3, DO TFUE
(141)
O primeiro objetivo da medida é prestar assistência a uma empresa em dificuldade. Nesses casos, a isenção prevista ao abrigo do artigo 107.o, n.o 3, alínea c), do TFUE, que autoriza a concessão de auxílios estatais destinados a facilitar o desenvolvimento de determinadas atividades económicas, quando não afetem negativamente as condições das trocas comerciais de maneira que contrarie o interesse comum, pode ser aplicada desde que se encontrem preenchidas as condições necessárias.
(142)
Atendendo à carteira de produtos do beneficiário, a Comissão apreciou se as regras especiais aplicáveis ao setor agrícola se aplicariam no presente caso. Baseando-se na informação sobre o volume de negócios do beneficiário, apresentada pelas autoridades eslovacas, a Comissão concluiu, na sua decisão de iniciar a investigação formal, que a maior parte dos produtos do beneficiário não era abrangida pelo anexo I do TFUE, sendo por isso aplicáveis as regras gerais relativas aos auxílios estatais.
(143)
Nas suas observações sobre a decisão de dar início à investigação formal, o beneficiário contestou os dados relativos ao volume de negócios previamente fornecidos pelas autoridades eslovacas (ver quadro 1), mas não contestou a decisão da Comissão de basear a sua apreciação nas regras gerais relativas aos auxílios estatais. Sem pretender verificar a exatidão dos números apresentados pelo beneficiário (48), a Comissão confrontou a conclusão acima referida com os novos dados, para verificar se continuaria a ser válida. A Comissão concluiu que a maior parte do volume de negócios do beneficiário é gerada por produtos não abrangidos pelo anexo I do TFUE. Consequentemente, são aplicáveis as regras gerais relativas aos auxílios estatais e não as regras específicas.
(144)
Os auxílios de emergência e à reestruturação concedidos às empresas em dificuldade são atualmente regidos pelas Orientações comunitárias relativas aos auxílios estatais de emergência e à reestruturação a empresas em dificuldade (49) (a seguir designadas por «Novas Orientações»), que substituíram o texto anterior, adotado em 1999 (50) (a seguir designado por «Orientações de 1999»).
(145)
As disposições transitórias das Novas Orientações estipulam que estas se aplicam à apreciação de qualquer auxílio de emergência ou à reestruturação concedido sem a autorização da Comissão (auxílio ilegal) se o auxílio, na sua totalidade ou em parte, tiver sido concedido após 1 de outubro de 2004, data de publicação das Novas Orientações no Jornal Oficial da União Europeia (ponto 104, primeiro parágrafo). Porém, para auxílios concedidos ilegalmente antes de 1 de outubro de 2004, a análise será realizada com base nas orientações aplicáveis à data da concessão do auxílio (ponto 104, segundo parágrafo).
(146)
A aprovação do acordo pela Administração Fiscal foi emitida em 9 de julho de 2004, entrando em vigor em 23 de julho de 2004. Assim, o auxílio foi ilegalmente concedido antes de 1 de outubro de 2004. As Orientações de 1999, em vigor à data da concessão do auxílio, são, por conseguinte, aplicáveis.
(147)
O beneficiário é uma empresa de média dimensão, na aceção do Regulamento (CE) n.o 70/2001 da Comissão relativo à aplicação dos artigos 87.o e 88.o do Tratado CE aos auxílios estatais a favor das pequenas e médias empresas (51).
3.1. Elegibilidade da empresa
(148)
Nos termos do ponto 5, alínea c), das Orientações de 1999, uma empresa é considerada como estando em dificuldade desde que preencha, em termos de direito nacional, as condições para ficar sujeita a um processo de concurso de credores fundado na sua insolvência.
(149)
O beneficiário foi objeto de um processo de acordo, o que, ao abrigo da definição que consta na Lei das Falências, só está acessível a empresas insolventes. É, por conseguinte, elegível para auxílios de emergência e à reestruturação.
3.2. Auxílio de emergência
(150)
A medida contestada foi inicialmente descrita pelas autoridades eslovacas como um auxílio de emergência. Em conformidade com as Orientações de 1999, a Comissão levantou dúvidas quanto à compatibilidade do auxílio enquanto auxílio de emergência pelas razões descritas na parte III.
(151)
Nem as autoridades eslovacas nem o beneficiário comentaram estas dúvidas. Não foram comunicados à Comissão quaisquer elementos novos a este respeito.
(152)
Uma vez que as referidas dúvidas não foram dissipadas, a Comissão conclui que o auxílio não é compatível enquanto auxílio de emergência na aceção das Orientações de 1999.
3.3. Auxílio à reestruturação
(153)
A Comissão levantou dúvidas quanto à compatibilidade do auxílio enquanto auxílio à reestruturação, na aceção das Orientações de 1999, pelas razões descritas na parte III.
(154)
A Comissão assinala que as autoridades eslovacas, a quem incumbe o ónus de provar que o auxílio estatal é compatível com o mercado interno, não forneceram quaisquer elementos novos que sustentem esta conclusão. A Comissão registou, devidamente, as observações apresentadas pelo beneficiário.
3.3.1. Restabelecimento da viabilidade a longo prazo
(155)
Nos termos das Orientações de 1999, a concessão de auxílios à reestruturação deve estar associada a, e dependente de, um plano de reestruturação exequível e coerente, destinado a restabelecer a viabilidade a longo prazo de uma empresa. O Estado-Membro vincula-se a este plano, que deve ser aprovado pela Comissão. O insucesso da empresa na execução do plano é considerado uma utilização abusiva do auxílio.
(156)
Essencialmente, o plano de reestruturação deve ser concebido de forma que o beneficiário possa restabelecer, num período razoável, a viabilidade a longo prazo da empresa, com base em hipóteses realistas no que diz respeito às condições futuras de exploração. O plano deve descrever as circunstâncias que conduziram às dificuldades do beneficiário e identificar as medidas adequadas para as solucionar. As operações de reestruturação não podem limitar-se apenas a uma ajuda financeira destinada a honrar dívidas e colmatar os prejuízos anteriores, sem uma intervenção a nível das causas dessas dificuldades.
(157)
No que se refere às empresas situadas em regiões assistidas e às pequenas e médias empresas, as Orientações de 1999 estipulam que as condições da autorização do auxílio poderão ser menos exigentes no que diz respeito à obtenção de contrapartidas e ao teor dos relatórios de acompanhamento. Todavia, estes fatores não isentam essas empresas da necessidade de elaborarem um plano de reestruturação, nem os Estados-Membros da obrigação de subordinarem à implementação de um plano de reestruturação a concessão do auxílio à reestruturação.
(158)
Após o início da investigação formal, as autoridades eslovacas confirmaram que o plano empresarial que o beneficiário tinha obrigatoriamente de elaborar como condição para o início do processo de acordo só tinha sido considerado pelo tribunal competente, ou seja, nem a autoridade responsável pela concessão, nem o tribunal, nem a Administração Fiscal tinham acompanhado a implementação do plano.
(159)
Contrariando esta confirmação, o beneficiário afirmou que, previamente à aprovação do acordo, a Administração Fiscal tinha analisado a capacidade de o plano empresarial restabelecer a viabilidade a longo prazo, mas não apresentou qualquer elemento de prova desse facto.
(160)
O beneficiário argumentou ainda que a ausência de um plano de reestruturação formal é irrelevante numa situação de apreciação ex post do auxílio por parte da Comissão, uma vez que esta pode agora apreciar se o beneficiário se tornou, efetivamente, viável. Segundo o beneficiário, o plano de reestruturação formal só pode ser exigido no caso de uma apreciação ex ante, à qual apenas se aplicam as Orientações de 1999.
(161)
Esta linha de pensamento não é correta. As Orientações de 1999 aplicam-se à apreciação da compatibilidade quer do auxílio notificado, quer do auxílio ilegal. Sempre que se procede à apreciação, aplica-se a condição de fazer depender o auxílio à reestruturação do estabelecimento de um plano de reestruturação viável. A Comissão tem de realizar a sua apreciação com base na informação disponível no momento em que o auxílio foi concedido.
(162)
Pode concluir-se que a Administração Fiscal, na sua qualidade de autoridade responsável pela concessão, não teve qualquer oportunidade para avaliar um plano de reestruturação e para fazer depender a anulação dos seus créditos de um plano de reestruturação devidamente acompanhado. Por conseguinte, a primeira condição formal, que também é plenamente aplicável à apreciação ex post, não foi cumprida.
(163)
Relativamente ao teor do plano empresarial, as autoridades eslovacas não apresentaram quaisquer informações capazes de dissipar as dúvidas da Comissão sobre se o plano representaria um plano de reestruturação genuíno, conforme exigido pelas Orientações de 1999.
(164)
A Comissão só pode reiterar a conclusão a que chegou na decisão de dar início à investigação formal. O plano empresarial apresentado é apenas um plano relativo ao problema agudo do beneficiário, ou seja, a dívida crescente para com o Estado. O plano não analisa, de modo algum, as circunstâncias que levaram às dificuldades do beneficiário, nem a situação financeira da empresa nessa altura e tampouco as suas perspetivas financeiras. Na ausência desta análise, o beneficiário não propôs etapas concretas destinadas a abordar os motivos específicos que conduziram às dificuldades. A única medida descrita em pormenor é a reestruturação financeira proposta através do acordo de credores.
(165)
O plano não faz qualquer referência ao aumento do capital próprio do beneficiário, por este invocado como uma das medidas de reestruturação. Nada no processo indica que o aumento de capital pela Hydree Slovakia deva ser considerado uma medida que garanta que, a longo prazo, o beneficiário não repetirá a estratégia de financiamento da sua produção através da dívida de IVA e impostos especiais de consumo que, em última análise, foi o que conduziu às suas dificuldades. As próprias autoridades eslovacas confirmaram que o aumento de capital não diminuiu, de modo algum, o risco de reincidência dos problemas financeiros. Estas dúvidas são reforçadas tendo em conta que o aumento de capital foi, no total, de 21 milhões de SKK, enquanto a dívida reestruturada era de 644 milhões de SKK.
(166)
O aumento de capital em si não evidencia a confiança do mercado no restabelecimento da viabilidade a longo prazo do beneficiário. A Comissão constata que o beneficiário não conseguiu obter nenhum empréstimo junto de um banco privado, apesar de se ter empenhado nisso.
(167)
Além do mais, o arrendamento dos ativos de produção à concorrente do beneficiário, a Old Herold s.r.o., foi indubitavelmente motivado pelo facto de o beneficiário ter perdido a licença para produzir bebidas espirituosas e bebidas à base de bebidas espirituosas e não pelo facto de a referida produção ser deficitária e necessitar, portanto, de reestruturação. É verdade que o próprio beneficiário poderia ter requerido uma nova licença uma vez concluído o acordo e não o fez. No entanto, a Comissão faz notar que o beneficiário continua a vender produtos produzidos pela Old Herold, utilizando os ativos e a marca do beneficiário e tendo, inclusivamente, planos para aumentar as vendas, tal como indicado no relatório anual relativo ao período de 29 de abril de 2004 a 30 de dezembro de 2004. Assim, o arrendamento destes ativos de produção não pode ser entendido como uma medida de reestruturação porque, atendendo a todos os elementos de prova disponíveis, não havia necessidade de reestruturar esta parte da produção.
(168)
Relativamente às restantes medidas propostas no plano empresarial, as dúvidas da Comissão persistem. Estas medidas referem-se simplesmente a atividades no âmbito de uma gestão empresarial normal e não a medidas de racionalização (venda de equipamento ou veículos obsoletos). As duas medidas estruturais propostas (abandono da produção dos produtos não alcoólicos não lucrativos e venda de alguns dos bens imobiliários) foram descritas em termos muito vagos, sem nenhuma indicação concreta relativa aos produtos ou a um calendário. As autoridades eslovacas confirmaram que os bens imobiliários destinados à venda (um edifício administrativo, uma loja e um edifício destinado a atividades recreativas) não haviam sido vendidos até 10 de outubro de 2005, ou seja, que esta medida prevista não havia sido aplicada, contrariamente ao que fora anunciado.
(169)
A ausência de um plano de reestruturação formal, de uma verdadeira análise das dificuldades, das medidas necessárias para solucionar estas dificuldades e das condições e perspetivas do mercado, combinadas, levaram a Comissão a concluir que o plano empresarial apresentado pelo beneficiário não é um plano de reestruturação genuíno, conforme exigido pelas Orientações de 1999 (52). Por conseguinte, não foram dissipadas as dúvidas da Comissão relativas à capacidade do beneficiário para restaurar a sua viabilidade a longo prazo.
3.3.2. Auxílio limitado ao estritamente necessário
(170)
Embora tenha concluído que, na ausência de um plano de reestruturação genuíno, as suas dúvidas quanto à viabilidade a longo prazo persistem, o que, em si, é suficiente para concluir que o auxílio não é compatível com o mercado interno, a Comissão analisará igualmente o outro critério fundamental das Orientações de 1999, ou seja, que o auxílio deve ser limitado ao mínimo estritamente necessário.
(171)
Nos termos do ponto 40 das Orientações de 1999, o montante e a intensidade do auxílio devem ser limitados ao mínimo estritamente necessário para permitir a reestruturação em função das disponibilidades financeiras do beneficiário. O beneficiário deve contribuir de forma significativa para o plano de reestruturação através dos seus fundos próprios.
(172)
Os custos da reestruturação equivaliam ao montante total da dívida reestruturada através do acordo. O beneficiário pagou 35 % desse montante.
(173)
As autoridades eslovacas não forneceram qualquer explicação adicional relativamente às dúvidas manifestadas pela Comissão a este respeito. O beneficiário explicou de que forma tinha financiado o pagamento da dívida remanescente após o acordo (ver pontos 30 a 35). Segundo o beneficiário, a sua própria contribuição ascendeu a 231 milhões de SKK (6,1 milhões de EUR).
(174)
Em primeiro lugar, os recursos de que o beneficiário dispunha excediam o montante da dívida remanescente após o acordo. Isto indica que o auxílio não se limitou ao mínimo necessário.
(175)
Mais importante, porém, é o facto de a Comissão considerar que o crédito concedido pela Old Herold não poder ser considerado contribuição própria do beneficiário, na aceção das Orientações de 1999. As contas a pagar constituem uma fonte de financiamento permanente do funcionamento da empresa. São empréstimos a curto prazo, que, todavia, têm de ser reembolsados. Apenas se os fornecedores aceitarem um prazo de pagamento superior à prática normal disporá a empresa de recursos adicionais para a reestruturação, e este retardamento é um sinal de que o mercado acredita na possibilidade de restabelecimento da viabilidade.
(176)
O beneficiário não demonstrou, de modo algum, que o diferimento do pagamento por parte da Old Herold foi consideravelmente para além das práticas comerciais correntes entre o beneficiário e os seus fornecedores. Um prazo de pagamento de 40 dias parece ser prática corrente, especialmente, tendo em conta que foi concedido ao beneficiário após o acordo. Por conseguinte, o beneficiário já não atravessava dificuldades financeiras. O objetivo do acordo era, precisamente, ajudar o beneficiário a ultrapassar os seus problemas financeiros.
(177)
Assim sendo, a Comissão conclui que este prazo de pagamento prolongado não pode ser considerado como uma contribuição para a reestruturação proveniente de recursos externos.
(178)
Sem este diferimento, a contribuição própria do beneficiário, na aceção das Orientações de 1999, é de 131 milhões de SKK (3,4 milhões de EUR), correspondendo assim a 20 % dos custos de reestruturação.
(179)
As Orientações de 1999 não previam quaisquer limiares indicativos do caráter significativo da contribuição própria do beneficiário.
(180)
Tendo em conta a experiência da Comissão na aplicação das Orientações de 1999, bem como as alterações à política da Comissão a este respeito no sentido de introduzir limiares ao abrigo das Orientações de 2004 (53), a Comissão considera que a contribuição de 20 % é muito baixa. Para que essa contribuição pudesse ser aceite ao abrigo das Orientações de 1999, teriam de estar cumpridas todas as outras condições para aprovação do auxílio. A Comissão teria então de considerar critérios como o facto de a empresa exercer ou não a sua atividade numa região assistida, em que medida as fontes de financiamento refletem a confiança do mercado - para além do próprio beneficiário e dos seus acionistas - na viabilidade a longo prazo da empresa, ou outras especificidades do caso.
(181)
Tendo em conta o que precede, a Comissão não pode considerar que, no presente caso, a contribuição do beneficiário seja significativa. A Comissão conclui que as suas dúvidas sobre o caráter significativo da contribuição própria do beneficiário e a limitação do auxílio ao mínimo necessário não foram dissipadas.
3.4. Compatibilidade do auxílio: conclusão
(182)
A Comissão conclui que o auxílio não é compatível com o mercado interno enquanto auxílio de emergência ou à reestruturação. Além disso, nenhuma outra derrogação em conformidade com o TFUE é aplicável no presente caso.
VII. CONCLUSÃO
(183)
A Comissão considera que a República Eslovaca concedeu ilegalmente a anulação da dívida fiscal a favor da Frucona Košice a.s., infringindo o artigo 108.o, n.o 3, do TFUE. Este auxílio não é compatível com o mercado interno ao abrigo de quaisquer derrogações previstas no TFUE.
(184)
Ainda que a implementação da anulação por parte da Administração Fiscal tenha sido suspensa por se encontrar pendente o desfecho do presente processo, a Comissão considera que a vantagem para o beneficiário foi criada no momento em que a Administração Fiscal decidiu anular parte dos créditos que lhe eram devidos, colocando assim o auxílio à disposição do beneficiário. Este momento foi o da entrada em vigor do acordo de credores em 23 de julho de 2004. A vantagem em relação aos concorrentes do beneficiário reside no facto de a Administração Fiscal não ter executado os seus créditos fiscais.
(185)
Para se restabelecer a situação ex ante, todo o auxílio estatal terá de ser recuperado. Uma vez que a vantagem foi concedida no momento da entrada em vigor do acordo de credores, em 23 de julho de 2004, o montante do auxílio a recuperar é o montante total anulado ao abrigo desse acordo.
(186)
No entanto, o Supremo Tribunal da República Eslovaca decidiu que as taxas rodoviárias em atraso, no valor de 424 490 SKK, tinham sido erradamente incluídas no acordo. Consequentemente, à dívida nominal contida no acordo foi subtraído esse montante, sendo o montante corrigido da dívida à Administração Fiscal, e introduzido no acordo, de 640 369 341 SKK.
(187)
As taxas rodoviárias em atraso, que entretanto haviam sido tratadas como tendo sido anuladas, foram pagas na totalidade em 2 de agosto de 2006. Este pagamento deve ser tido em conta no cálculo do montante do auxílio e dos juros sobre o mesmo ainda a recuperar,
ADOTOU A PRESENTE DECISÃO:
Artigo 1.o
A Decisão 2007/254/CE é revogada.
Artigo 2.o
O auxílio estatal concedido pela República Eslovaca à Frucona Košice a.s., no valor total de 416 515 990 SKK, é incompatível com o mercado interno.
Artigo 3.o
1. A República Eslovaca deve tomar todas as medidas necessárias para recuperar do beneficiário o auxílio que lhe foi ilegalmente concedido, referido no artigo 2.o, tendo em conta que, em 2 de agosto de 2006, foram pagas aos serviços locais da Administração Fiscal taxas rodoviárias em atraso no valor de 424 490 SKK.
2. A recuperação deve ser efetuada de imediato e em conformidade com os procedimentos previstos no direito nacional, desde que estes permitam a execução imediata e efetiva da presente decisão.
3. Os montantes recuperados devem incluir os juros relativos à totalidade do período entre a data em que os auxílios foram colocados à disposição da Frucona Košice, a.s., e a data da sua recuperação efetiva.
4. Os juros devem ser calculados em conformidade com as disposições do capítulo V do Regulamento (CE) n.o 794/2004 da Comissão, de 21 de abril de 2004, relativo à aplicação do Regulamento (CE) n.o 659/1999 do Conselho que estabelece as regras de execução do artigo 93.o do Tratado CE (54). A taxa de juro deve ser aplicada numa base composta à totalidade do período referido no n.o 3.
Artigo 4.o
A República Eslovaca deve comunicar à Comissão as medidas tomadas para dar cumprimento à presente decisão no prazo de dois meses a contar da notificação da mesma. Para o efeito, deve ser utilizado o questionário constante do anexo da presente decisão.
Artigo 5.o
A destinatária da presente decisão é a República Eslovaca.
Feito em Bruxelas, em 16 de outubro de 2013.