ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 25. dubna 2012
o státní podpoře SA.25051 (C 19/10) (ex NN 23/10), kterou Německo poskytlo ve prospěch účelového sdružení Zweckverband Tierkörperbeseitigung v Porýní-Falci, v Sársku a v okresech Rheingau-Taunus a Limburg-Weilburg
(oznámeno pod číslem C(2012) 2557)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2012/485/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na první pododstavec čl. 108 odst. 2 této smlouvy (1),
po výzvě adresované zúčastněným stranám, aby se k věci vyjádřily v souladu s výše uvedeným článkem (2), a s ohledem na jejich stanovisko,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Komise se na základě stížnosti, kterou dne 23. února 2008 podala Saria Bio-Industries AG & Co KG (dále jen „stěžovatelka“), dozvěděla o tom, že Německo hradilo účelovému sdružení Zweckverband Tierkörperbeseitigung v Porýní-Falci, v Sársku a v okresech Rheingau-Taunus a Limburg-Weilburg (dále jen „ZT“) přeúčtovávané náklady.
(2)
Komise dopisem ze dne 20. července 2010 informovala Německo o svém rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“). Rozhodnutí o zahájení řízení Komise zveřejnila dne 26. října 2010 v Úředním věstníku Evropské unie a vyzvala zúčastněné strany k předložení připomínek (3).
(3)
Dne 25. listopadu 2010 Komise obdržela připomínky stěžovatelky. V souladu se schválenými žádostmi o prodloužení lhůty pro předložení připomínek ze dne 20. srpna 2010 a dne 18. listopadu 2010 předložilo Německo připomínky k rozhodnutí o zahájení řízení, jakož i vyjádření k připomínkám stěžovatelky, a to postupně ve dnech 3. března 2011, 1. dubna 2011, 4. dubna 2011, 16. května 2011, 15. července 2011 a 9. listopadu 2011.
(4)
ZT zaslalo Komisi své písemné připomínky dne 4. dubna 2011. Třebaže se zúčastněné strany podle čl. 20 odst. 1 ve spojení s článkem 6 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (4), vyzývají, aby své připomínky předložily nejpozději do jednoho měsíce po zveřejnění v Úředním věstníku, předložilo ZT své připomínky teprve po čtyřech měsících. Komise může připomínky, které byly účastníky řízení zaslány opožděně, zohlednit pouze ve zvláštních odůvodněných případech (5) Komise neshledala, že by dopis ZT odpovídající odůvodnění obsahoval, ani že by takové odůvodnění vyplývalo z dalších okolností. Komise proto dopisem ze dne 18. dubna 2011 ZT sdělila, že zohlednění jeho připomínek v rámci formálního vyšetřovacího řízení z uvedeného důvodu porušuje ustanovení jednacího řádu a znamenalo by neospravedlnitelný diskriminující přístup k účastníkům řízení. Při vypracování tohoto rozhodnutí Komise přesto vycházela ze všech informací obsažených v připomínkách ZT.
(5)
Souběžně s formálním vyšetřovacím řízením probíhajícím u Komise stěžovatelka vedla vnitrostátní soudní řízení v Německu a na ZT podala žalobu u správního soudu Verwaltungsgericht Trier. Verwaltungsgericht Trier vynesl dne 2. prosince 2008 rozsudek, podle kterého představuje úhrada přeúčtovaných nákladů státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Pokud jde o požadavek navrácení protiprávní podpory, Verwaltungsgericht rozhodl, že ZT nemusí vrátit částku, kterou získalo v letech 2005-2008, a to z důvodu mimořádných okolností, kvůli kterým by navrácení podpory bylo nepřiměřené.
(6)
Jak stěžovatelka, tak i ZT podaly proti rozsudku Verwaltungsgericht Trier kasační opravný prostředek k vrchnímu správnímu soudu Oberverwaltungsgericht Koblenz. Rozsudkem ze dne 24. listopadu 2009 Oberverwaltungsgericht potvrdil rozsudek Verwaltungsgericht Trier.
(7)
Stěžovatelka a ZT podaly proti rozsudku Oberverwaltungsgericht Koblenz opravný prostředek „Revision“ ke spolkovému správnímu soudu Bundesverwaltungsgericht (dále jen „BVerwG“). Rozsudkem ze dne 16. prosince 2010 (6) BVerwG opravný prostředek „Revision“ stěžovatelky zamítl, pozměnil rozsudek Oberverwaltungsgericht Koblenz a žaloby celkově odmítl, neboť podle jeho názoru byla žaloba, pokud jde o období 2005-2009, nepřípustná a projednávaná úhrada přeúčtovaných nákladů za rok 2010 nepředstavuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
2. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
2.1 Právní rámec
2.1.1 Unijní právní předpisy
(8)
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1069/2009 ze dne 21. října 2009 o hygienických pravidlech pro vedlejší produkty živočišného původu a získané produkty, které nejsou určeny k lidské spotřebě, a o zrušení nařízení (ES) č. 1774/2002 (nařízení o vedlejších produktech živočišného původu) (7) upravuje odvoz, přepravu, skladování, zpracování a použití nebo odstranění vedlejších produktů živočišného původu, aby se zabránilo, že tyto produkty budou představovat riziko pro zdraví lidí a zvířat. Tyto předpisy mají bránit mj. vzniku přenosných spongiformních encefalopatií (TSE) a dalších přenosných nákaz zvířat, např. klasického moru prasat a slintavky a kulhavky.
(9)
Oddíl 4 nařízení (ES) č. 1069/2009 rozlišuje v rámci vedlejších produktů živočišného původu v závislosti na specifických rizicích pro zdraví lidí a zvířat následující tři kategorie:
a)
Materiál kategorie 1 vykazuje značná rizika, jež jsou spojena zejména s TSE a obsahem určitých zakázaných látek a látek znečišťujících životní prostředí. Do této kategorie patří mj. části těl zvířat podezřelých z nákazy TSE nebo zvířat, u nichž byla přítomnost TSE potvrzena, a dále směsi materiálu kategorie 1 s materiálem kategorie 2 či 3. Tento materiál je třeba neškodně odstranit spálením či zpracováním a nelze jej přidávat do krmiv pro hospodářská zvířata ani do technických produktů.
b)
Rovněž materiál kategorie 2 vykazuje značná rizika, neboť k němu patří uhynulá hospodářská zvířata a další materiál, jenž obsahuje určité zakázané či znečišťující látky. Tento materiál je nutno neškodně odstraňovat spálením či zpracováním a nelze jej přidávat do krmiv pro hospodářská zvířata. V mnoha případech jej však lze použít jako hnojivo nebo pro technické účely.
c)
Materiál kategorie 3 obsahuje mj. části těl poražených zvířat, které jsou sice prohlášeny za nevhodné k lidské spotřebě, avšak nevykazují žádné příznaky onemocnění přenosného na člověka či zvířata. Patří sem dále materiál živočišného původu, který je k lidské spotřebě vhodný, avšak je z ekonomických důvodů používán pro jiné účely, např. jako krmivo pro hospodářská zvířata.
(10)
Nařízení (ES) č. 1069/2009, jež z velké části odpovídá předchozímu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1774/2002 (8), stanoví v případě materiálu kategorie 1 a 2 mj. zákaz jeho dovozu a vývozu a dále povinnost, aby zařízení, jež provádějí neškodné odstraňování materiálu, získala předchozí povolení od příslušného orgánu, jenž je povinen toto nařízení uplatňovat. U materiálu kategorie 1 a 2 nařízení (ES) č. 1069/2009 dále obsahuje zvláštní ustanovení o kontrole jeho neškodného odstraňování. Nad tento rámec však nelze z nařízení odvodit úpravu způsobu, jakým má být neškodné odstraňování tohoto materiálu ekonomicky organizováno. Nařízení (ES) č. 1069/2009 tedy nestanoví, že toto neškodné odstraňování materiálu smí na určitém území provádět pouze jediný podnik, jak je tomu v případě Německa.
2.1.2 Vnitrostátní právní předpisy
(11)
Podle § 3 prováděcího zákona k předpisům Společenství o zpracování a neškodném odstraňování vedlejších produktů živočišného původu, které nejsou určeny k lidské spotřebě (něm.: Gesetz zur Durchführung gemeinschaftsrechtlicher Vorschriften über die Verarbeitung und Beseitigung von nicht für den menschlichen Verzehr bestimmten tierischen Nebenprodukten (9), dále jen „TierNebG“) je v Německu povinnost provádět neškodné odstraňování a zpracování materiálu kategorie 1 a 2, tzv. „povinných komodit“, uložena okresům a městům. Tuto funkci mohou tyto subjekty plnit samy nebo jejím plněním pověřit třetí osoby.
(12)
Neškodné odstraňování materiálu kategorie 3, tzv. „volných komodit“, může provádět každý zpracovatelský podnik za předpokladu, že jsou dodržena ustanovení nařízení (ES) č. 1069/2009.
2.2 Zweckverband Tierkörperbeseitigung
(13)
Účelové sdružení ZT je veřejnoprávní korporace, jež byla založena v roce 1979 na základě § 1 a 2 prováděcího zákona země Porýní-Falc k TierNebG (10) (dále jen „TierNebGAG RP“). Členy sdružení jsou dnes všechny okresy a větší města v Porýní-Falci a Sársku a další dva okresy v Hesensku: Rheingau-Taunus a Limburg-Weilburg (srv. § 1 stanov sdružení).
(14)
Na základě § 2 stanov je ZT svými členy pověřeno vykonávat veškerá práva a povinnosti, jež jsou těmto okresům a městům jakožto osobám povinným k neškodnému odstraňování materiálu svěřeny podle § 3 TierNebG ve spojení s příslušnými zemskými zákony.
(15)
Podle německé právní úpravy nemůže být proti účelovému sdružení vzhledem k jeho právnímu postavení veřejnoprávní korporace vedeno insolvenční řízení. Jeho členové však mohou rozhodnout o jeho zrušení.
2.3 Neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu
2.3.1 Činnost sdružení ZT
(16)
ZT neplní pouze povinnost provádět na svém spádovém území neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2, kterou mu ukládají stanovy (dále jen „materiál sdružení“ nebo „vlastní materiál“), nýbrž odstraňuje tento materiál rovněž ze sousedících spolkových zemí Bádensko-Württembersko a Hesensko (viz podrobný popis v bodu odůvodnění (20) a násl.). Sdružení dále odstraňuje materiál kategorie 3 (dále společně jen „cizí materiál“).
(17)
Jak vyplývá z níže uvedené tabulky, zpracovávalo sdružení v minulosti velké objemy cizího materiálu. V uplynulých letech připadala na tento materiál v průměru téměř polovina zpracovávaného objemu.
Tabulka 1
Objemy zpracovávané sdružením ZT v letech 1998-2009
Materiál sdružení
Cizí materiál
Bádensko-Württembersko
Severní a střední Hesensko
Povinné komodity kategorie 1 a 2
Volné komodity kategorie 3
Povinné komodity kategorie 1 a 2
Povinné komodity kategorie 1 a 2
Celkem
1998
Tun
38 055
[…] (11)
0
0
[…]
%
[…]
[…]
0 %
0 %
100 %
1999
Tun
41 081
[…]
0
0
[…]
%
[…]
[…]
0 %
0 %
100 %
2000
Tun
44 929
[…]
1 114
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2001
Tun
57 110
[…]
14 079
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2002
Tun
58 316
[…]
14 803
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2003
Tun
54 325
[…]
16 067
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2004
Tun
52 562
[…]
13 228
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2005
Tun
48 944
[…]
11 658
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2006
Tun
45 988
[…]
11 389
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2007
Tun
44 544
[…]
6 797
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2008
Tun
41 838
[…]
7 046
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2009
Tun
36 863
[…]
8 569
23 312
[…]
%
[…]
[…]
[…]
[…]
100 %
Průměr za
Tun
47 046
[…]
8 729
1 943
[…]
období 1998-2009
%
[…]
[…]
[…]
[…]
100 %
(18)
Vlastní materiál sdružení je tvořen uhynulými hospodářskými zvířaty a jatečním odpadem. Sdružení zde provádí jak jeho sběr, tak zpracování (v dalším textu je sběr a zpracování společně označováno jako „neškodné odstraňování“). Vzniklé náklady hradí ZT z vybíraných poplatků, jejichž výše je v případě uhynulých hospodářských zvířat i jatečního odpadu vyměřována odlišně.
(19)
Vzhledem k tomu, že se s materiálem 3 volně obchoduje na trhu, sjednává ZT za jeho neškodné odstraňování úplatu podle soukromého práva. Zatímco většina soukromých sanačních podniků provádí neškodné odstraňování materiálu kategorie 3 odděleně, aby z jeho zpracování (např. na krmivo pro zvířata v zájmovém chovu) dosáhla při prodeji vyššího výnosu, zpracovává sdružení ZT tento materiál společně s povinnými komoditami, neboť nemá k dispozici separátní zařízení. Ze zpracování povinných komodit tak může získat jen méně kvalitní konečné produkty, např. olej a tuky, s nimiž lze docílit nižší výnosy.
(20)
Od roku 2000 zpracovává ZT rovněž materiál kategorie 1 a 2 z Bádensko-Württemberska. Za tímto účelem sjednalo ZT s účelovým sdružením Zweckverband Neckar-Franken veřejnoprávní účelovou dohodu, podle níž provádí Zweckverband Neckar-Franken sběr materiálu na místě a materiál následně předává ZT ke zpracování.
(21)
ZT se dále v roce 2007 úspěšně ucházelo o veřejnou zakázku na neškodné odstraňování povinných komodit v okresech severního a středního Hesenska ve veřejné soutěži. Předtím, než ZT k 1. dubnu 2009 neškodné odstraňování materiálu zahájilo, prováděla tuto činnost jedna ze společností v koncernu stěžovatelky.
(22)
Vytížení vlastních kapacit tedy ZT nedosahovalo pouze zpracováváním vlastního materiálu, jenž spadal do kategorie 1 a 2. Sdružení se totiž značně angažovalo i mimo svou působnost, kterou vymezují jeho stanovy, když zpracovávalo též volně obchodovatelný materiál kategorie 3 a dále materiál kategorie 1 a 2 z území mimo svou spádovou oblast. V letech 2002-2008 se v případě jím zpracovávaného materiálu jednalo pouze z 54-58 % o vlastní materiál kategorie 1 a 2. V roce 2009 tento podíl - mj. vlivem přibrání materiálu ze severního a středního Hesenska - výrazně poklesl na 39 %, takže nedosahoval ani poloviny zpracovávaného objemu.
2.3.2 Kapacita zařízení ZT
(23)
Sdružení ZT má dvě zařízení na neškodné odstraňování materiálu, a to v Rivenichu a Sandersmühle. Při běžném provozu běží obě zařízení v průměru na 2 směny 5 dní v týdnu (v 5denním 2směnném provozu). Za tuto dobu lze týdně zpracovat nejvýše 2 160 tun. Tato kapacita běžného provozu v průměru postačovala na zpracování objemu 88 000 tun ročně (tj. 1 700 tun týdně), jenž vznikal v posledních letech.
(24)
Stejně jako jiné podniky na neškodné odstraňování materiálu má i ZT nevyužitou provozní kapacitu, která je dána nevyužitými směnami přes týden a o víkendech při běžném provozu. Tyto nevyužité provozní kapacity lze využít v případě nákazy ke zpracování dalších těl hospodářských zvířat.
2.3.2.1 Krátkodobě nevyužité provozní kapacity
(25)
Podle údajů ZT lze po krátké období 6-12 týdnů provozovat uvedená zařízení ve 3 směnách 7 dní v týdnu (v 7denním 3směnném provozu). Krátkodobě tak lze využít kapacity až 4 536 tun týdně. Vzhledem k opotřebení strojů a k únavě personálu však nelze nepřetržitý 3směnný provoz 7 dní v týdnu praktikovat dlouhodobě.
(26)
V krátkodobém období až 12 týdnů tedy ZT disponuje nevyužitou provozní kapacitou 2 376 tun týdně, které lze v případě nákazy zpracovat nad rámec běžného objemu (viz též tabulka 3 v oddílu 9.3.1).
2.3.2.2 Dlouhodobě nevyužité provozní kapacity
(27)
V dlouhodobějším měřítku lze materiál vzniklý navíc v případě nákazy zpracovávat pomocí zařízení nejvýše ve 3 směnách po 5 dní v týdnu (v 5denním 3směnném provozu). Víkend je totiž v případě dlouhodobě vyššího vytížení nutno vyčlenit na údržbu. Týdně tak lze zpracovat až 3 240 tun.
(28)
V období nad 12 týdnů tedy ZT disponuje nevyužitou provozní kapacitou v objemu 1 080 tun týdně, které lze v případě nákazy zpracovat nad rámec běžného objemu (viz též tabulka 3 v oddílu 9.3.1).
2.4 Přeúčtovávání nákladů a veřejná zakázka
(29)
Úhrada přeúčtovávaných nákladů, která sdružení ZT plyne od jeho členů (okresů a měst), má svůj právní základ ve stanovách sdružení. Účelem této úhrady je kompenzovat náklady, jež nejsou pokryty příjmy (srv. § 9 odst. 1 stanov sdružení).
(30)
Přesná výše této úhrady přeúčtovávaných nákladů je stanovována na základě každoročně přijímaného rozpočtového usnesení, jež předem schvaluje valná hromada členů. Po jeho přijetí je ZT oprávněno o úhradu přeúčtovaných nákladů požádat formou správního aktu.
(31)
V únoru 2010 byly stanovy sdružení se zpětnou účinností k 1. lednu 2009 změněny. Až do této doby neobsahovaly kromě § 9 odst. 1 žádné ustanovení o použití a výpočtu této úhrady. V únoru 2010 však do nich byla zapracována níže uvedená ustanovení:
(32)
Podle § 9 odst. 2 stanov sdružení upravují úhradu přeúčtovaných nákladů od nynějška předem stanovy. Dále se stanoví, že lze tuto úhradu požadovat pouze za účelem kompenzace nákladů, které vznikají z plnění delegované povinnosti provádět neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 a z udržování rezervy pro případ nákazy.
(33)
V § 10 odst. 2 stanov sdružení se tato kapacita, kterou je nutno pro případ nákazy udržovat, stanoví od roku 2009 na 7 110 tun, které je nutno zpracovat během 6 týdnů (v přepočtu tedy 6krát 1 185 tun týdně). Při určování rozsahu rezervy pro případ nákazy bylo přihlédnuto ke skutečnosti, že kromě kapacit sdružení ZT jsou k dispozici další, alternativní kapacity k neškodnému odstraňování materiálu o objemu 5 000 tun ročně, jež lze v případě nákazy využít. Náklady na udržování rezervy pro případ nákazy jsou stanovovány předem v příslušném hospodářském plánu. Do těchto nákladů lze přitom zahrnout výlučně jen poměrné fixní náklady (odpisy, daně, pojištění, úroky z cizího kapitálu), náklady na externí údržbu a poměrné personální náklady, jež na udržování trvalé provozní pohotovosti připadají. Náklady za udržování kapacity, která rezervě pro případ nákazy odpovídá, jsou vykazovány na zvláštních účtech odděleně od ostatních nákladů podniku. Jednotlivé náklady jsou rozpočítávány poměrně podle podílu na příslušné kapacitě.
(34)
Ve prospěch sdružení ZT byly od jeho založení v roce 1979 až do roku 2011 vyplaceny úhrady přeúčtovaných nákladů ve výši 66 493 680 EUR. Od roku 1998 obdrželo ZT v jednotlivých letech tyto částky:
1998
:
2 114 192 EUR (4 135 000 DM)
1999
:
2 432 216 EUR (4 575 000 DM)
2000 až 2001
:
2 249 684 EUR (4 400 000 DM) ročně
2002 až 2008
:
2 250 000 EUR ročně
2009
:
1 961 515 EUR
2010
:
2 212 392 EUR
2011
:
1 962 515 EUR
(35)
Za období 1998-2011 tak tyto úhrady přeúčtovaných nákladů dosáhly 30 932 198 EUR.
(36)
Podle předložených výkazů zisku a ztráty dosáhlo ZT v letech 1998-2009 kumulované ztráty ve výši 4 562 795 EUR; tento údaj již zohledňuje získané úhrady přeúčtovaných nákladů. Bez započtení těchto úhrad, jež dosahovaly 26 757 292 EUR, dosáhla kumulovaná ztráta za období 1998-2009 výše 31 320 678 EUR. Tyto úhrady tak nepostačovaly k plnému pokrytí kumulovaných ztrát.
2.5 Schválená státní podpora v souvislosti s testy TSE, uhynulými hospodářskými zvířaty a jatečním odpadem
(37)
Podle čl. 191 odst. 2 SFEU platí pro neškodné odstraňování vedlejších produktů živočišního původu v zásadě princip „znečišťovatel platí“. O řádné neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu se tedy musí starat v prvé řadě zemědělci a jatka, kteří musí nést i související náklady (12).
(38)
V důsledku krize vyvolané nákazou TSE však bylo nutno zajistit řádnou manipulaci s uhynulými hospodářskými zvířaty a jatečním odpadem, jež představují materiál kategorie 1 a 2, a pomoci zemědělcům prostřednictvím státní podpory. Příslušnou úpravu vymezila Komise v pokynech Společenství týkajících se státní podpory na testy TSE, uhynulá zvířata a jateční odpad ze dne 24. prosince 2002 (dále jen „pokyny TSE“) (13). Tato úprava byla rozpracována a zpřísněna v oddílu V.B.4 pokynů Společenství ke státní podpoře v odvětvích zemědělství a lesnictví na období 2007-2013 (dále jen „pokyny ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013) (14).
(39)
Pokyny TSE a pokyny ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013 v zásadě vyžadují, aby náklady na odstraňování vedlejších produktů živočišného původu hradil znečišťovatel (15), za určitých úzce vymezených podmínek však povolují státní podporu pro testy na TSE a pro likvidaci uhynulých zvířat (16). V případě likvidace jatečního odpadu povolit podporu v zásadě nelze (17). Navíc je podpora slučitelná s vnitřním trhem pouze v případě, kdy je prokazatelně poskytnuta ve prospěch zemědělců, a nikoli navazujících výrobních podniků (např. jatek či zařízení na likvidaci uhynulých zvířat) (18) .
2.5.1 Rozhodnutí Komise ze dne 29. ledna 2004 ve věci NN 33/03
(40)
V roce 2004 schválila Komise několik opatření podpory na odvrácení nebezpečí TSE v Porýní-Falci. Německo tato opatření předem oznámilo v souladu s čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, s pokyny TSE a s pokyny Společenství ze dne 12. srpna 2000 pro státní podporu v odvětví zemědělství (19). Pro účely těchto opatření, jež měla zabránit šíření BSE, byly zemědělcům mj. nahrazeny dodatečné náklady na odstranění rizikového materiálu, které jim vznikly zavedením zákazu používat do krmiva skotu masovou a kostní moučku.
(41)
Vedle dalších opatření schválila Komise jednorázovou podporu ve výši 100 % nákladů na odstranění specifikovaného rizikového jatečního odpadu, který vznikl v důsledku zákazu zkrmovat na spádovém území sdružení v období od října 2000 do září 2001 masovou moučku. Za příjemce této podpory přitom nebylo pokládáno sdružení ZT, nýbrž jatka.
2.5.2 Rozhodnutí Komise ze dne 6. července 2004 ve věci N 15/04
(42)
Prostřednictvím druhé podpory, která byla schválena rovněž v roce 2004, měli zemědělci v Porýní-Falci obdržet kompenzaci nákladů na sběr a zpracování uhynulých zvířat, za něž platili příspěvky do Tierseuchenkasse (fondu pojištění proti nákazám zvířat) (20). Poplatky, jež ZT účtuje za sběr a zpracování uhynulých hospodářských zvířat ze svého spádového území, hradí stejným dílem spolkové země (Porýní-Falc, Hesensko a Sársko), členové sdružení a fondy pojištění Tierseuchenkassen příslušných zemí. V případě nákladů na zpracování však musí chovatelé dobytka hradit vlastní příspěvek ve výši 25 %.
(43)
Podporu, která je vyplácena přímo sdružení ZT, schválila Komise na období od 1. ledna 1999 do 31. prosince 2013. Podpora je schválena pod podmínkou, že prospěch z ní budou mít výlučně zemědělci a že nebude kumulována s jinými druhy podpory.
(44)
Vzhledem k tomu, že podpora kompenzuje poměrnou část předem stanovených poplatků (100 % za sběr a 75 % za zpracování), dospěla Komise k závěru, že prospěch z ní mají výlučně zemědělci a že sdružení ZT nevzniká ekonomická výhoda.
2.5.3 Vztah schválené podpory NN 33/03 a N 15/04 k úhradě přeúčtovávaných nákladů
(45)
Obě schválená opatření podpory (dále jen „zemědělská podpora“) jsou v účetnictví ZT zachycena jako příjmy. Ve ztrátách, jež sdružení vykazuje před započtením úhrad přeúčtovávaných nákladů a jež jsou uvedeny v bodu odůvodnění (36), jsou tedy již zohledněny příjmy ZT v podobě zemědělské podpory.
(46)
Z uvedeného vyplývá, že ZT své zbývající ztráty hradí nejen ze zemědělské podpory, nýbrž i z úhrady přeúčtovávaných nákladů.
3. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(47)
Podle názoru stěžovatelky by nemohlo sdružení ZT ekonomicky přežít, pokud by jeho členové prostřednictvím úhrady přeúčtovávaných nákladů nehradili ztráty, jež sdružení každoročně z neškodného odstraňování jeho vlastního materiálu i materiálu cizího vznikaly. ZT, jež má podle tvrzení stěžovatelky na neškodné odstraňování svého vlastního materiálu monopol, a tedy není vystaveno konkurenci, nabízí na otevřených trzích cizího materiálu ceny, jež nedosahují tržní úrovně. Cenová politika sdružení je zaměřena jen na to, aby byla vytížena jeho zařízení, jejichž kapacity by jinak zůstaly z velké části nevyužity.
(48)
Stěžovatelka se domnívá, že v důsledku úhrady přeúčtovávaných nákladů dochází ve vícero ohledech k narušení hospodářské soutěže. Zejména pak na adresu ZT kritizuje cenotvorbu jednak v případě materiálu kategorie 3, jednak v případě nabídky do soutěže o veřejnou zakázku v severním a středním Hesensku:
a)
Sdružení ZT údajně vyžaduje za neškodné odstraňování jatečního odpadu nikoli poplatky, které by odpovídaly zpracovanému objemu, nýbrž pevnou cenu na jedno zvíře. Pro menší jatka, jimž separace materiálu kategorie 3 od materiálu kategorie 1 a 2 způsobuje vyšší náklady nežli jatkám větším a vybavenějším, je tak zajímavější separaci neprovádět a materiál kategorie 3 spolu s jatečním odpadem kategorie 1 a 2 předávat ZT. ZT tedy nenabízí neškodné odstraňování jatečního odpadu za ceny, které by pokrývaly jeho náklady, neboť do svých poplatků nezapočítává dodatečné náklady na současné zpracování materiálu kategorie 3.
b)
Soutěž o veřejnou zakázku na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 v severním a středním Hesensku mohlo ZT vyhrát údajně jen proto, že mělo své fixní náklady na rezervaci kapacity již pokryty díky přeúčtovávání nákladů, a mohlo tedy nabízet nižší poplatky.
(49)
Německo oproti tomu zastává názor, že je přeúčtovávání nutné k pokrytí nákladů, jež sdružení ZT vznikají ze závazku udržovat rezervu pro případ nákazy. K doložení tohoto stanoviska předložilo Německo znalecký posudek výzkumného ústavu Fraunhofer (21) z března 2007 (dále jen „posudek ústavu Fraunhofer“). Tento posudek má prokázat, že náklady na udržování rezervy pro případ nákazy tvoří zhruba 50 % celkových nákladů na kapacitu. Přeúčtovávání je podle Německa nezbytné i k pokrytí nákladů na sanaci starých provozů.
(50)
Ve svém předběžném posouzení Komise nejprve konstatovala, že úhrada přeúčtovaných nákladů přináší sdružení ZT v zásadě ekonomickou výhodu, neboť snižuje jeho běžné výdaje, a že jsou naplněny rovněž ostatní znaky státní podpory.
(51)
Poukázala na to, že jsou podobné státní podpory na provoz zpravidla zakázány. Následně vyjádřila pochybnosti o tom, do jaké míry lze úhradu přeúčtovávaných nákladů odůvodnit jako vyrovnávací platbu za udržování rezervy pro případ nákazy. Komise přitom vycházela ze všech čtyř kritérií rozsudku ve věci Altmark (22):
a)
Podnik příjemce musí být skutečně pověřen plněním závazků veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasným způsobem definovány.
b)
Parametry pro výpočet kompenzace musí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem.
c)
Kompenzace nesmí překračovat nutné částky pro pokrytí všech nebo částečných nákladů způsobených plněním závazků veřejné služby se zohledněním příslušných příjmů a dále rozumně stanovených marží pro tato plnění.
d)
Není-li podnik, který má plnit závazky veřejné služby, vybrán v rámci veřejného výběrového řízení, které umožní vybrat uchazeče, jenž je schopen poskytovat společnosti tyto služby s nejnižšími náklady, musí být výše vyrovnávací platby stanovena na základě analýzy nákladů, které by vznikly průměrnému, dobře řízenému podniku.
(52)
Pokud jde o otázku, zdali se v daném případě jedná o službu obecného hospodářského zájmu, vyjádřila Komise pochybnosti o tom, je-li na udržování rezervy pro případ nákazy veřejný zájem dán, neboť podle zásady „znečišťovatel platí“ mají povinnost k neškodnému odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu zemědělci, kterým je výše uvedenou státní podporou, kterou schválila Komise, odpovídajícím způsobem i poskytována pomoc. Navíc je sporné, je-li přeúčtovávání nákladů nezbytné. Praxe z jiných německých spolkových zemí totiž ukazuje, že zařízení soukromých provozovatelů mají dostatečnou kapacitu pro případ nákaz zvířat, aniž by za její udržování dostávali vyrovnávací platbu navíc.
(53)
Komise dále vyjádřila pochybnost o tom, zdali stanovy sdružení ZT splňují požadavky na transparentní pověřovací akt, neboť před rokem 2010 nebylo udržování rezervy pro případ nákazy vymezeno náležitým způsobem jako jeden ze závazků veřejné služby, jež mělo ZT plnit, a nebyly uvedeny ani potřebné parametry pro výpočet souvisejících nákladů.
(54)
Pokud jde o nezbytnost poskytovat vyrovnávací platbu, vznesla Komise otázku, zdali úhrada přeúčtovávaných nákladů nemá ve skutečnosti financovat ztráty z nerentabilních nevyužitých kapacit. Je sporné, je-li další přeúčtovávání nutné, když v jiných spolkových zemích hradí veškeré náklady prostřednictvím poplatků znečišťovatelé.
(55)
Vzhledem k tomu, že sdružení ZT nebylo vybráno ve veřejné soutěži, je sporné, jedná-li se o průměrný, dobře řízený podnik.
(56)
Komise tedy dochází k předběžnému závěru, že je nutno detailně přezkoumat, je-li přeúčtovávání nákladů ZT na udržování rezervy pro případ nákazy skutečně nezbytné, nebo zdali by trh sám v případě nákazy neposkytl zařízení s dostatkem volných kapacit.
(57)
V neposlední řadě Komise zpochybnila tvrzení Německa, podle nějž lze úhradu přeúčtovaných nákladů odůvodnit jako kompenzaci nákladů na sanaci starých provozů. Podle bodu 132 pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí z 1. dubna 2008 (dále jen „pokyny k podpoře na ochranu životního prostředí) (23) lze takovou podporu pokládat za slučitelnou se společným trhem v zásadě jen tehdy, nelze-li příjemce učinit odpovědným podle právních předpisů členského státu, což v tomto případě zřejmě neplatí.
4. ŘÍZENÍ PŘED VNITROSTÁTNÍMI SOUDY
(58)
Ve svém rozsudku z 16. prosince 2010 BVerwG konstatuje, že přeúčtování nákladů za rok 2010 nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, neboť jsou splněna kritéria z rozsudku Altmark. K úhradě přeúčtovaných nákladů z dřívějšího období se soud nevyjádřil, neboť žalobu v části týkající se úhrad přeúčtovaných nákladů z období před rokem 2010 nepokládal za přípustnou.
4.1 První kritérium podle rozsudku Altmark
(59)
Podle názoru BVerwG představuje neškodné odstraňování vedlejších živočišných produktů podle nařízení o vedlejších produktech živočišného původu a § 3 odst. 1 TierNebG službu obecného hospodářského zájmu a zahrnuje i udržování rezervy pro případ nákazy.
(60)
BVerwG rozlišuje mezi kapacitami, jež jsou používány pro běžný provoz, včetně kapacit nevyužitých z provozních důvodů („nevyužitá provozní kapacita“), a kapacitou, která zůstává zpravidla nevyužita. Pokud by úhrada přeúčtovávaných nákladů pokrývala náklady na běžnou kapacitu včetně nevyužité provozní kapacity, pak by se BVerwG připojil k názoru, že s ohledem na zásadu „znečišťovatel platí“ představuje tato úhrada státní podporu.
(61)
Pokud by však tato úhrada pokrývala náklady na nevyužité kapacity, které jsou udržovány výhradně pro případ nákazy, pak by státní podporu podle názoru soudu nepředstavovala. Přitom není důležité, že tato nevyužitá kapacita může být větší, než vyžaduje provoz, neboť z podstaty věci vyplývá, že zpravidla využívána není. Jiný závěr by bylo nutno vyvodit pouze v případě indicií, že je tato nevyužitá kapacita využívána i v běžném provozu (např. na neškodné odstraňování materiálu kategorie 3). Taková situace však zjevně není dána, a proto se v případě přeúčtovávání nákladů jedná výhradně o kompenzaci nákladů, jež plynou ze závazku veřejné služby udržovat rezervu pro případ nákazy.
4.2 Druhé kritérium podle rozsudku Altmark
(62)
Ke kritériu transparentnosti BVerwG konstatuje, že dne 2. února 2010, tedy bezprostředně před vydáním výměrů přeúčtovávaných nákladů za rok 2010, došlo ke změně stanov sdružení. Soud dospěl k závěru, že § 9 stanov z roku 2010 specifikoval, že toto přeúčtovávání slouží výlučně ke kompenzaci nákladů na udržování rezervy pro případ nákazy.
4.3 Třetí kritérium podle rozsudku Altmark
(63)
Díky změněnému § 9 stanov sdružení je podle názoru soudu zajištěno, že přeúčtovávání slouží výlučně ke kompenzaci nákladů na udržování rezervy pro případ nákazy.
(64)
Navíc se v případě rozhodnutí o dimenzování této rezervní kapacity nejedná o vnitropodnikové rozhodnutí, které by muselo být přijímáno na základě ekonomické rentability této kapacity. Udržování rezervy pro případ nákazy je přirozeně nerentabilní, neboť náklady na tuto nevyužitou kapacitu nejsou souměřitelné s pravděpodobností propuknutí takové nákazy na velkém území.
4.4 Čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark
(65)
Čtvrté kritérium nelze podle názoru BVerwG na daný případ použít, neboť neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 probíhá odděleně od odstraňování materiálu kategorie 3. Podle názoru soudu se veřejné a komerční služby ZT nepřekrývají, zatímco v případu Altmark byla soukromému autobusovému podniku uložena celá řada závazků veřejné služby (např. pokud jde o počet zastávek a o jízdní řád). Tyto závazky pak výrazně měnily způsob poskytování související dopravní služby. Úhrady přeúčtovaných nákladů ve prospěch ZT tedy sloužily ke kompenzaci nákladů veřejné služby, která je poskytována mimo trh.
(66)
BVerwG dále zastává názor, že veřejnoprávní subjekt smí své úkoly, jež spadají do sféry obecného zájmu, plnit sám, aniž by byl nucen se obracet na soukromé poskytovatele služeb. S ohledem na judikaturu Soudního dvora v oblasti veřejných zakázek BVerwG konstatuje, že má veřejnoprávní subjekt právo se rozhodnout, zdali určitý úkol splní svými vlastními prostředky, nebo si tyto prostředky opatří na trhu (24).
5. VYJÁDŘENÍ STĚŽOVATELKY
5.1 První kritérium podle rozsudku Altmark
(67)
Stěžovatelka uvádí, že je-li udržována rezerva pro případ nákazy, pak se s ohledem na zásadu „znečišťovatel platí“ nejedná o službu obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU.
(68)
Jakožto znečišťovatele lze snadno identifikovat zemědělce a jatka: zemědělci totiž profitují z účinného potírání nákaz zvířat, které mohou představovat riziko pro jejich stáda, a tedy jejich majetek. Jatka zase mohou díky rychlému a účinnému boji proti těmto nákazám vykonávat v běžném rozsahu svou podnikatelskou činnost.
(69)
Zásadu „znečišťovatel platí“ uznávají též příslušné německé zákony, v nichž jsou za znečišťovatele, kteří musí hradit náklady na neškodné odstranění daného materiálu, zpravidla označováni zemědělci a jatka (25).
5.2 Druhé kritérium podle rozsudku Altmark
(70)
Podle tvrzení stěžovatelky začalo sdružení ZT uvádět, že bylo udržováním rezervy pro případ nákazy pověřeno již od počátku, teprve poté, co byla zahájena řízení před vnitrostátními soudy a co své šetření zahájila i Komise. Předtím, než byly v roce 2010 změněny stanovy ZT, neexistovalo ani výslovné zadání, aby ZT takovou rezervu udržovalo, ani nebyly předem stanoveny parametry výpočtu vyrovnávací platby.
5.3 Třetí kritérium podle rozsudku Altmark
(71)
Stěžovatelka tvrdí, že zařízením na neškodné odstraňování těl zvířat nevznikaly v důsledku pověření udržovat rezervu pro případ nákazy žádné čisté náklady.
5.3.1 Rezerva pro případ nákazy je pokryta nevyužitou provozní kapacitou
(72)
Zařízení na neškodné odstraňování těl zvířat jsou podle tvrzení stěžovatelky v Německu provozována zpravidla 5 či 6 dní v týdnu v 2směnném provozu s tím, že odchylky činí +/- 5 %, měřeno v hodinách provozu. Vlivem sezónních výkyvů běží v době silné poptávky 3směnný provoz, který je v době slabé poptávky opět omezen na provoz 5denní ve 2 směnách. Böckenhoffův znalecký posudek (26) dokazuje, že díky třetí směně během týdne a dalším směnám o víkendech lze udržovat dostatečnou rezervu pro případ nákazy s cílem zvládnout v takovém případě vyšší přísun materiálu.
(73)
Potřebnou rezervu pro případ nákazy tedy lze pokrýt pomocí nevyužité provozní kapacity, která je dána při běžném provozu zařízení. Stěžovatelka zdůrazňuje, že se z uvedeného důvodu sama nikdy necítila nucena realizovat za účelem udržování dostatečné rezervy takového druhu další investice.
(74)
Uvádí dále, že je při plánování kapacit zařízení na neškodné odstraňování materiálu nutno zohlednit kapacity sousedních spolkových zemí. V případě propuknutí nákazy ve velkém měřítku lze totiž využít kapacity jiných spolkových zemí, aby bylo možno zvládnout krátkodobý nárůst potřeby kapacit. Převozu materiálu kategorie 1 a 2 nebrání žádné zákonné předpisy. Příslušné německé právní předpisy (27) naopak stanoví, že lze v případě nákazy využít kapacit sousedních území jakožto možnosti, která se nabízí při řešení nedostatečné zpracovatelské kapacity.
5.3.2 Celkové náklady lze financovat pravidelnými příjmy z poplatků
(75)
Podle údajů stěžovatelky jsou náklady na veškeré kapacity zpravidla financovány z příjmů z poplatků, jež podniku pověřenému neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2 plynou z jeho běžné podnikatelské činnosti. Vzhledem k tomu, že jsou náklady na nevyužité provozní kapacity pevnou součástí nákladů daného provozního zařízení, lze je do výpočtu těchto poplatků zahrnout. Stěžovatelka přitom odkazuje mj. na rozsudek BVerwG (28), který specifikuje, že náklady na věcně opodstatněné kapacitní rezervy lze do poplatků započítávat.
(76)
V deseti z šestnácti spolkových zemí (Berlín, Braniborsko, Brémy, Dolní Sasko, Durynsko, Hamburk, Meklenbursko-Přední Pomořansko, Sasko-Anhaltsko, Severní Porýní-Vestfálsko a Šlesvicko-Holštýnsko) jsou neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2 pověřeny výlučně podniky v soukromém vlastnictví. V některých z těchto spolkových zemí, např. v Dolním Sasku, Severním Porýní-Vestfálsku a Šlesvicku-Holštýnsku, se přitom nacházejí regiony se zvláště vysokým stavem hospodářských zvířat. V Bavorsku a Hesensku jsou tímto úkolem pověřeny podniky v soukromém vlastnictví jen zčásti.
(77)
Ve spolkových zemích, v nichž jsou neškodným odstraňováním vedlejších produktů živočišného původu pověřeny stěžovatelka či její podniky ve skupině, tedy v Durynsku, Meklenbursku-Předním Pomořansku a Sasku-Anhaltsku, stanovují maximální roční kapacitu, kterou je příslušné zařízení povinno udržovat, společně příslušný orgán a daný pověřený podnik. Tyto kapacity jsou pokládány za dostatečné na to, aby dokázaly v případě nákazy zvládnout vyšší poptávku. V některých soutěžích o veřejné zakázky v Severním Porýní-Vestfálsku je podle informací stěžovatelky rozsah rezervy pro případ nákazy uváděn v podmínkách soutěže. Jako příklad stěžovatelka uvádí soutěž o veřejnou zakázku v okrese Steinfurt, v níž byla výše této rezervy stanovena na 5 % stavu hospodářských zvířat za minulý rok. Poplatky za neškodné odstraňování materiálu jsou kalkulovány tak, aby byly celkové fixní náklady příslušných zařízení plně refinancovány z poplatků, jež jsou zemědělcům a jatkám fakturovány.
(78)
Praxe z ostatních spolkových zemí tedy podle tvrzení stěžovatelky ukazuje, že je celkové náklady zařízení na neškodné odstraňování materiálu - včetně nákladů na rezervu pro případ nákazy - možno plně financovat z příjmů z poplatků, takže není nutné, aby veřejný sektor hradil další vyrovnávací platby.
5.3.3 Skutečné použití úhrady přeúčtovaných nákladů ze strany ZT
(79)
Stěžovatelka uvádí, že ZT nepoužívá úhradu přeúčtovaných nákladů pouze k financování ztrát z běžného provozu, nýbrž i k financování ztrát z udržování nadměrných kapacit, jež jsou později využívány pro jiné účely než účely sdružení.
5.3.3.1 Využití údajné rezervy pro případ nákazy k plnění veřejné zakázky pro severní a střední Hesensko
(80)
Ze srovnání údajů o nevyužité kapacitě, jež ve svém posudku uvádí ústav Fraunhofer (29) a jež v nabídce do soutěže o veřejnou zakázku v severním a středním Hesensku v roce 2009 uvádí ZT, podle stěžovatelky vyplývá, že tato nevyužitá kapacita ZT v průběhu času zřetelně klesá: Zatímco podle posudku ústavu Fraunhofer činila tato nevyužitá kapacita (a tedy i údajně nezbytná rezerva pro případ nákazy) v roce 2005 ještě zhruba 50 % celkové kapacity, vyplývá z nabídky ZT pro severní a střední Hesensko, že do roku 2009 klesla na pouhých 35 %.
(81)
Za předpokladu, že bylo ZT skutečně pověřeno úkolem, aby udržovalo rezervu pro případ nákazy, a že přiměřenou výši této rezervy představuje 50 % průměrné kapacity ZT (jak konstatuje posudek ústavu Fraunhofer), pak by toto sdružení nebylo ani s to účastnit se soutěže o veřejnou zakázku v severním Hesensku, ani přebírat další závazky k neškodnému odstraňování materiálu v Bádensku-Württembersku.
(82)
Nicméně vzhledem k tomu, že ZT v uvedené soutěži v severním Hesensku danou zakázku skutečně získalo a že se zavázalo poskytovat další plnění v oblasti neškodného odstraňování materiálu, využilo ZT nutně část údajně nezbytné rezervy pro případ nákazy na svůj běžný provoz. Je tedy zřejmé, že z úhrady přeúčtovaných nákladů financovalo náklady na nevyužitou kapacitu, kterou nepotřebovalo k udržování uvedené rezervy.
5.3.3.2 Financování přebytečných nevyužitých kapacit
(83)
Stěžovatelka srovnává stávající nevyužitou kapacitu ZT s nevyužitými kapacitami, které jsou k dispozici v jiných spolkových zemích. Dospívá k závěru, že zohledníme-li různé stavy hospodářských zvířat, pak nevyužité kapacity ZT překračují nevyužité kapacity v jiných spolkových zemích, které jsou k dispozici jako rezerva pro případ nákazy, o čtyř- až pětinásobek. Přeúčtováváním nákladů jsou tedy financovány nevyužité kapacity, které jsou oproti praxi v jiných spolkových zemích výrazně vyšší nežli potřebná rezerva pro případ nákazy. Těchto nadměrných nevyužitých kapacit pak může ZT následně využít pro jiné účely, než jaké vymezují jeho stanovy, např. pro účast v soutěži o veřejnou zakázku v severním a středním Hesensku.
5.4 Čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark
(84)
Stěžovatelka uvádí, že na rozdíl od praxe ve většině jiných spolkových zemí nezískalo ZT danou zakázku v rámci veřejné soutěže. Navíc nebyla provedena žádná analýza, která by porovnala náklady ZT s náklady průměrného, dobře řízeného podniku.
(85)
Přitom z právního hlediska nebránilo podle názoru stěžovatelky nic tomu, aby v Porýní-Falci soutěž o veřejnou zakázku proběhla.
5.5 Narušení hospodářské soutěže na cizích trzích ZT
5.5.1 V soutěži o veřejnou zakázku v severním a středním Hesensku podalo ZT nabídku pod úrovní skutečných nákladů
(86)
Podle stěžovatelky lze narušení hospodářské soutěže, které je důsledkem úhrady přeúčtovávaných nákladů, doložit na průběhu soutěže o veřejnou zakázku v severním Hesensku:
(87)
Před vypsáním soutěže byl neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2 v tomto regionu pověřen podnik Tierbeseitigungsanlage Schäfer GmbH (dále jen „TBA Schäfer“), který je podnikem ve skupině stěžovatelky. V soutěži o veřejnou zakázku v roce 2009 se však podnik TBA Schäfer nemohl proti sdružení ZT prosadit. Zatímco sám totiž musel nabídku předložit na základě úplných nákladů, mohlo sdružení ZT nabídnout poplatky, které nedosahovaly úrovně nákladů, neboť část jeho nákladů na kapacitu již byla financována z úhrady přeúčtovávaných nákladů.
(88)
Další doklad toho, že sdružení ZT v soutěži o veřejnou zakázku v severním Hesensku podalo nabídku na cenu pod úrovní nákladů, vyplývá z porovnání s poplatky, které toto sdružení vybírá na svém spádovém území. Tento poplatek činí 328 EUR za tunu, zatímco v nabídce ve veřejné soutěži v severním Hesensku uvedlo ZT pouhých 208 EUR za tunu. Náklady na sběr materiálu se na obou územích nijak výrazně neliší, a proto není zřejmé, jak může ZT nabízet přesně tutéž službu v severním Hesensku za poplatky, které jsou zhruba o třetinu nižší než poplatky na jeho vlastním spádovém území.
(89)
Vzhledem k tomu, že nákladová základna podniku TBA Schäfer byla známa z dřívějších soutěží o veřejné zakázky, bylo pro sdružení ZT snadné podat nabídku na 208 EUR za tunu, tedy o pouhá 4 EUR nižší, než na kolik zněla nabídka podniku TBA Schäfer ve výši 212 EUR za tunu, a tím soutěž vyhrát.
5.5.2 Poplatky sdružení ZT za neškodné odstraňování materiálu kategorie 3 jsou pod úrovní skutečných nákladů
(90)
Stěžovatelka potvrzuje, že je v důsledku politiky paušálních cen, kterou ZT v Porýní-Falci sleduje, deformován ekonomický stimul k tomu, aby jatka oddělovala materiál kategorie 3 od materiálu kategorie 1 a 2. Značný objem materiálu kategorie 3, který by mohl být jinak zpracován na krmivo pro zvířata v zájmovém chovu, je tak odstraňován společně s méněcenným materiálem kategorie 1 a 2 (30).
(91)
Navíc je objem materiálu kategorie 3, který se vlivem cenové politiky sdružení ZT dostává mimo trh, vyšší, než předpokládala Komise ve svém předběžném posouzení trhu. V 33. bodu odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení je uvedeno, že k oddělování materiálu kategorie 3 dochází v Porýní-Falci v 72 % případů všech porážek. Tento údaj však vychází výlučně z počtu porážek. Pokud bychom zohlednili, že při porážce skotu vzniká materiálu kategorie 3 podstatně více nežli při porážce prasat, zjistili bychom, že je z něj oddělováno pouze 45 %. Narušení trhu v důsledku cenové politiky sdružení ZT je tedy ještě výraznější, než se doposud předpokládalo.
6. VYJÁDŘENÍ SDRUŽENÍ ZT
(92)
Vyjádření sdružení ZT je v relevantní argumentaci totožné s vyjádřením Německa, které je shrnuto v následujícím oddíle. V zájmu eliminace opakování proto není vyjádření sdružení ZT znovu reprodukováno.
7. VYJÁDŘENÍ NĚMECKA
(93)
Německo popírá, že by úhrada přeúčtovávaných nákladů, kterou stanovy sdružení ZT upravují, představovala nedovolenou podporu, neboť jsou naplněna kritéria z rozsudku ve věci Altmark. Podle Německa je tato podpora slučitelná s vnitřním trhem, neboť přeúčtovávané náklady nejsou vyšší nežli náklady na udržování rezervy pro případ nákazy a na sanaci starých provozů.
7.1 První kritérium podle rozsudku Altmark
(94)
Německo úvodem konstatuje, že udržování rezervy pro případ nákazy představuje službu obecného hospodářského zájmu. Tento argument opírá o skutečnost, že se v případě neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 jedná o povinnost obcí.
(95)
Tyto územní celky pověřily plněním této povinnosti sdružení ZT jakožto veřejnoprávní korporaci způsobilou k právům a povinnostem. Obecný hospodářský zájem spočívá v daném případě v tom, že neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 slouží ochraně lidského zdraví, což platí zejména v případě nákazy.
(96)
Proti sdružení ZT přitom nehovoří skutečnost, že jeho financování umožňovaly rovněž pokyny TSE a pokyny ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013. Tyto předpisy totiž upravují pouze financování nákladů na neškodné odstraňování mrtvých těl zvířat (uhynulých hospodářských zvířat), neupravují však financování nákladů na udržování rezervy pro případ nákazy. V případě úhrady přeúčtovávaných nákladů se tedy ani nemůže jednat o kumulaci se schválenou státní podporou na testy TSE.
(97)
Navíc lze v případě neškodného odstraňování uhynulých hospodářských zvířat identifikovat jakožto znečišťovatele zemědělce, zatímco v případě nákladů na rezervu pro případ nákazy již není identifikace znečišťovatelů tak jednoznačná.
7.2 Druhé kritérium podle rozsudku Altmark
(98)
Podle tvrzení Německa je sdružení ZT neškodným odstraňováním vedlejších produktů živočišného původu pověřeno na základě TierNebGAG RP od roku 1979.
(99)
Stanovami sdružení, jež byly změněny dne 1. února 2010, byl určen rozsah potřebné rezervy pro případ nákazy a parametry výpočtu čistých nákladů. Základem pro tyto propočty byl posudek ústavu Fraunhofer.
(100)
Německo zdůrazňuje, že úhrady přeúčtovávaných nákladů, jež sdružení ZT od jeho členů plynuly, byly objektivně a transparentně stanoveny již před změnou stanov v roce 2010. Shromáždění členů ZT se zejména ve veřejném řízení usneslo na hospodářském plánu na uvedený rok ve formě stanov, které schválil dozorčí orgán a které byly zveřejněny v zemských věstnících Porýní-Falci a Hesenska a v úředním věstníku Sárska.
7.3 Třetí kritérium podle rozsudku Altmark
(101)
Podle názoru Německa je udržovaná rezerva pro případ nákazy nezbytná k zajištění ochrany lidského zdraví v případě, že by došlo k propuknutí nákazy.
7.3.1 Posudek o rozsahu rezervy pro případ nákazy
(102)
Rozsah rezervy pro případ nákazy je podle vyjádření Německa určen ve stanovách sdružení ve znění změn z 2. února 2010 na základě posudku ústavu Fraunhofer. Po zahájení řízení si Německo vyžádalo další znalecký posudek (31) Ústavu pro strukturální výzkum a plánování v intenzivních zemědělských oblastech (Institut für Strukturforschung und Planung in agrarischen Intensivgebieten) (dále jen „posudek ústavu ISPA pro Porýní-Falc“).
(103)
Posudek ústavu Fraunhofer odhaduje objem materiálu, s nímž je nutno počítat v případě různých scénářů, v nichž uvažuje i pravděpodobnost jejich naplnění. Posudek ústavu ISPA pro Porýní-Falc sleduje metodicky podrobný přístup, s jehož pomocí modeluje jednotlivé scénáře rozšíření nákazy kulhavky a slintavky nebo klasického moru prasat.
(104)
Obě studie dospěly k závěru, že stávající celkové kapacity sdružení ZT stačí na to, aby vedle běžného objemu jeho vlastního materiálu i materiálu cizího v průměrné výši 1 700 tun týdně dokázaly zpracovat i objemy, které jsou důsledkem jak krátkodobých, tak déle trvajících epidemií.
7.3.1.1 Krátkodobé epidemie
(105)
Z posudku ústavu ISPA pro Porýní-Falc podle názoru Německa vyplývá, že v případě krátkodobých epidemií, kdy je po dobu 2-5 dnů třeba počítat s až 200 tunami denně navíc, lze tento materiál vzniklý navíc zpracovat bez problémů. Zpracováván by byl společně s běžným objemem za využití stávající týdenní nevyužité kapacity až 1 523 tun ve 3směnném provozu po dobu 5 dnů, aniž by bylo zapotřebí organizovat mimořádné směny o víkendu.
(106)
I v případě epidemií, jež by zasahovaly větší části spádového území sdružení, se ukazuje, že by oněch 1 300 až 1 800 tun týdně navíc, které by vznikaly po dobu 8 týdnů, bylo možno zpracovat, pokud by byly zorganizovány směny o víkendu, a bylo by tak možno využít krátkodobě nevyužitých kapacit až 2 819 tun týdně (viz též tabulka 3 v oddílu 9.3.1).
7.3.1.2 Dlouhodobé epidemie
(107)
Tento scénář vychází ze situace, jež vyvstala v roce 2001 ve Velké Británii. Předpokládá, že na celém spádovém území sdružení vypukne nákaza slintavky a kulhavky a poraženo je 10 % zvířat. Podle scénáře by bylo nutno během 18 týdnů odstranit v průměru 1 300 tun týdně. Posudek ústavu ISPA pro Porýní-Falc podle názoru Německa ukazuje, že by zařízení ZT byla schopna dlouhodobě zpracovávat vedle běžného objemu rovněž tento objem, a to v 5denním 3směnném provozu (viz tabulka 3 v oddílu 9.3.1).
7.3.1.3 Závěry z předložených studií
(108)
Předložené studie podle názoru Německa dokládají, že celkové stávající kapacity v případě 5denního 3směnného provozu postačují na to, aby vedle běžného objemu zpracovaly i objemy vzniklé navíc v případě krátkodobých i déle trvajících epidemií. Přitom není podle většiny scénářů vůbec zapotřebí organizovat mimořádné směny, které přicházejí v úvahu ještě o víkendech v případě plného provozu po dobu 6-12 týdnů.
(109)
Studie vyvozují závěr, že má sdružení ZT v případě 5denního 3směnného provozu celkově dostatečnou kapacitu na to, aby dokázalo zpracovat běžný objem i materiál, s nímž je nutno počítat v případě déle trvajících epidemií. Aktuálně dostupnou celkovou kapacitu tedy nelze hodnotit jako předimenzovanou, nýbrž jako přiměřenou potřebám.
7.3.2 Náklady na rezervu pro případ nákazy
(110)
Propočty nákladů na rezervu pro případ nákazy, jež Německo předložilo, se řídí přístupem, který sleduje posudek ústavu Fraunhofer. Náklady na kapacitu jsou tedy mezi běžný provoz a rezervu rozděleny podle průměrného vytížení celkové kapacity, která je k dispozici v 5denním 3směnném provozu. Platí, že v průměru využívá ZT při běžném provozu svou celkovou kapacitu, kterou má k dispozici při 5denním 3směnném provozu, zhruba z 50 %.
(111)
Vzhledem k této vytíženosti je běžnému provozu a rezervě pro případ nákazy přiřazeno po zhruba 50 % nákladů na kapacitu na sběr a zpracování materiálu (32). Náklady na udržování uvedené rezervy tedy dosahují následující výše:
Tabulka 2
Náklady na rezervu pro případ nákazy v období 2000-2009 podle výpočtu Německa
(v EUR)
Náklady na rezervu pro případ nákazy
2000
2 250 106
2001
2 608 383
2002
3 163 429
2003
3 121 934
2004
3 133 539
2005
2 986 695
2006
2 793 466
2007
2 606 508
2008
2 507 167
2009
1 961 515
Průměr
2 784 282
(112)
Je nutno vzít v úvahu, že v letech 2000 a 2001 bylo rezervě pro případ nákazy přiřazeno jen zhruba 45 % nákladů na kapacitu a že v roce 2009 byla tato rezerva snížena o zhruba pětinu v důsledku přijetí zakázky pro severní a střední Hesensko. Za roky 1998 a 1999 není propočet nákladů na rezervu k dispozici.
7.3.3 Financování nákladů na rezervu pro případ nákazy z úhrad přeúčtovávaných nákladů
(113)
Úhrada přeúčtovávaných nákladů, která sdružení od jeho členů plyne, je podle vyjádření Německa za sledované období s výjimkou roku 2009 nižší, než kolik činí náklady na rezervu pro případ nákazy uvedené v tabulce 2. V roce 2009 se konečná výše úhrady těmto nákladům rovnala.
(114)
Německo uvádí, že náklady na udržování rezervy pro případ nákazy nejsou zakalkulovány do poplatku účtovaného uživatelům, neboť to neumožňuje zákon. Podle § 7 zákona Porýní-Falce o odvodech obcím (Kommunalabgabengesetz Rheinland-Pfalz, dále jen „KAG RP“) sice mohou územní korporace k pokrytí nákladů vybírat od uživatelů veřejných zařízení protiplnění v podobě poplatků, přitom však nesmí mezi plněním, jež dané zařízení poskytuje, a výší poplatku vznikat zjevný nepoměr. Podle § 8 KAG RP se náklady, z nichž se poplatky účtované uživatelům odvíjejí, počítají v souladu s podnikohospodářskými zásadami kalkulace nákladů. Podle vyjádření Německa lze však poplatky vybírat pouze za neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2, nikoli za udržování rezervy pro případ nákazy. Tato rezerva totiž není udržována v podobě protiplnění v zájmu jednotlivého poplatníka, nýbrž pro účely potírání budoucích rizik v zájmu veřejnosti.
7.3.4 Financování v jiných spolkových zemích
(115)
Na žádost Komise provedlo Německo celostátní průzkum praxe, jež panuje při určování a financování rezervy pro případ nákazy.
(116)
Odhlédneme-li od spádového území ZT, je ve všech spolkových zemích tato rezerva pokrývána z nevyužitých provozních kapacit, které jsou k dispozici přes týden a o víkendu. Podle Böckenhoffova znaleckého posudku nejsou zpravidla realizovány žádné další investice do kapacit, jež by měly sloužit potírání nákaz. Jako rezerva pro případ nákazy postačují stávající nevyužité kapacity z třetí směny přes týden a o víkendu. Nově se nyní používají alternativní metody výpočtu, jež se opírají o znalecké posudky (např. posudek ústavu ISPA pro Dolní Sasko (33)) nebo o dohody s příslušnými zájmovými skupinami. Zůstává však u základního poznatku Böckenhoffova znaleckého posudku, podle nějž není nutné, aby byly realizovány další investice do nevyužívaných kapacit.
(117)
Nevyužité provozní kapacity jsou financovány z poplatků nebo úplat (v závislosti na právní formě provozovatele). Klíč, podle nějž jsou tyto kapacity rozdělovány mezi neškodné odstraňování uhynulých zvířat a jateční odpad, je přitom upraven různým způsobem.
(118)
Pokud jde o podporu zemědělcům při neškodném odstraňování uhynulých zvířat podle pokynů TSE a podle pokynů ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013, financuje většina spolkových zemí poplatky za neškodné odstraňování uhynulých zvířat z 67 % až 75 %.
a)
Bádensko-Württembersko a Severní Porýní-Vestfálsko: Majitelé zvířat hradí 25 % nákladů na zpracování materiálu. Zbylých 75 % nákladů na zpracování a 100 % nákladů na sběr je financováno z prostředků veřejného sektoru (okresů a spolkových zemí).
b)
Sasko-Anhaltsko, Durynsko a Braniborsko: Majitelé zvířat hradí 25 % nákladů na sběr a 33 % nákladů na zpracování materiálu. Zbylou část (75 % nákladů na sběr a 67 % nákladů na zpracování) hradí veřejný sektor.
c)
Bavorsko, Porýní-Falc a Sársko: Na úhradě nákladů na sběr se po jedné třetině podílejí okresy, fond pojištění Tierseuchenkasse a spolková země. Náklady na zpracování financují z 66 % veřejný sektor, z 25 % majitelé zvířat a z 8 % Tierseuchenkasse.
d)
V Sasku se na financování nákladů na sběr a zpracování podílí z 25 % majitelé zvířat, z 8 % Tierseuchenkasse a z 66 % veřejný sektor.
e)
V Dolním Sasku se na financování nákladů na sběr a zpracování podílí z 60 % Tierseuchenkasse a ze 40 % veřejný sektor. 25 % nákladů na zpracování přeúčtovává Tierseuchenkasse majitelům zvířat.
f)
Ve Šlesvicku-Holštýnsku hradí náklady na sběr i zpracování ze 100 % Tierseuchenkasse.
g)
V Meklenbursku-Předním Pomořansku hradí náklady na sběr a zpracování ze 100 % majitelé zvířat.
(119)
Z tohoto přehledu podle názoru Německa vyplývá, že je nepodstatné, zdali jsou náklady na rezervu pro případ nákazy zakalkulovány do poplatků a úplat, nebo zdali jsou tyto náklady financovány prostřednictvím přeúčtovávání nákladů, jako je tomu v případě Porýní-Falce. Rozhodující je, kdo tyto náklady skutečně hradí. Ukazuje se tak, že velkou část nákladů na rezervu financuje veřejný sektor prostřednictvím podpory poskytované podle pokynů TSE či pokynů ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013.
7.4 Čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark
(120)
Německo zastává názor, že právo Unie nestanoví povinnost otevírat prostřednictvím veřejných soutěží trh neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2. Uvedené potvrdil rovněž Soudní dvůr (34).
7.5 Žádné narušení hospodářské soutěže na trzích mimo sdružení ZT
(121)
Německo je toho názoru, že v tomto případě k narušení hospodářské soutěže na trzích nedošlo.
7.5.1 Neškodné odstraňování volných komodit prostřednictvím sdružení ZT bez křížových dotací
(122)
Německo se domnívá, že v případě materiálu kategorie 3 nedošlo využitím přeúčtovávání nákladů ze strany sdružení ZT k narušení hospodářské soutěže, neboť se nejedná o křížovou dotaci:
a)
Z ročních uzávěrek sdružení ZT jasně vyplývá, že ze zpracování odděleného materiálu kategorie 3 sdružení ZT již léta získává značné příspěvky na úhradu, čímž je křížová dotace vyloučena.
b)
Je-li materiál kategorie 3 dodáván spolu s materiálem kategorie 1 a 2, započítají se směsi (podle váhy) do poplatků již předem. To znamená, že do výše poplatků stanovené pravidly pro poplatky jsou již předem zahrnuty vypočítané objemy smíchaného materiálu dané kategorie.
(123)
Neexistuje žádný podklad pro tvrzení hlavní stěžovatelky, že z důvodu cenové politiky sdružení ZT se odděluje pouze 45 % materiálu kategorie 3. Sdružení ZT nikdy nezpracovalo tak velké objemy materiálu kategorie 3, což by potvrdil i náhled do příslušných statistických údajů. V případě roku 2009 lze potvrdit míru oddělení ve výši 72 %, kterou Komise uvedla při zahájení řízení.
(124)
Kromě toho lze ještě také poukázat na to, že ve spádové oblasti sdružení probíhá 85 % porážek v šesti podnicích, které oddělování materiálu provádějí v co nejširším rozsahu. Stěžovatelka v těchto podnicích pracuje a dostává od nich oddělený materiál kategorie 3. Stěžovatelka má tak přístup k trhům s materiálem kategorie 3 a má na těchto trzích velmi vysoký podíl.
7.5.2 Vypsání soutěže o veřejnou zakázku v severním a středním Hesensku
(125)
Skutečnost, že sdružení ZT v severním a středním Hesensku požaduje jinou úhradu než ve spádové oblasti sdružení, ještě není důvodem k narušení hospodářské soutěže. Rozdíly ve financování lze vysvětlit na základě rozdílných zákonných požadavků pro jejich výpočet. V Německu je neškodné odstraňování vedlejších produktů živočišného původu kategorie 1 a 2 podle § 3 odst. 1 TierNebG v zásadě povinností příslušných územních korporací v souladu s právními předpisy spolkové země. Financování může být proto v jednotlivých předpisech na spolkové či obecní úrovni upraveno rozdílně.
(126)
Pokud vedlejší produkty živočišného původu neodstraňuje subjekt, který je za to ze zákona odpovědný, ale někdo třetí, na něhož byla tato povinnost přenesena (jako v severním a středním Hesensku), pak by se předpisy pro výpočet neřídily podle právě platného zákona o obecních poplatcích, nýbrž podle „Pokynů pro stanovení cen na základě vlastních nákladů (Leitsätzen für die Preisermittlung aufgrund von Selbstkosten, dále jen „LSP“) (35).
(127)
Zejména pokud jde o výši úrokových nákladů, které lze započítat do poplatků či úplat, existují velké rozdíly mezi KAG RP a LSP, které se vztahují na sdružení ZT, neboť sdružení ZT své investice financovalo velkou měrou prostřednictvím úvěrů, za něž každý rok platí úroky v nezanedbatelné výši.
(128)
Zatímco podle § 8 KAG PR mohlo sdružení ZT tyto skutečné úrokové náklady započítat do výpočtu poplatků, dovoloval LPS u úplat v severním a středním Hesensku stanovit pouze vypočítané úroky vzhledem k průměrné hodnotě kapitálu nutného pro provoz podniku. Tím bylo znemožněno další přepočítávání veškerých vzniklých úrokových plateb.
(129)
Rovněž stížnost stěžovatelky, že ve veřejné soutěži v severním a středním Hesensku nezískal podnik TBA Schäfer veřejnou zakázku kvůli křížové dotaci udělené prostřednictvím přeúčtovávání nákladů, postrádá jakékoli zdůvodnění. Vyšší nabídku podniku TBA Schäfer lze vysvětlit tak, že podnik TBA Schäfer odhadl příliš nízké produkční výnosy a musí dodatečně platit vyšší administrativní náklady a vyšší úhrady přeúčtovávaných nákladů v rámci skupiny. Sdružení ZT naopak odhadlo výši produkčních výnosů správně, a protože není součástí koncernu, nemusí odvádět žádné podnikové úhrady přeúčtovávaných nákladů v rámci skupiny.
7.6 Sanace starých provozů
(130)
Německo uvádí, že část úhrady přeúčtovávaných nákladů, jež sdružení ZT dostává, slouží k pokrytí nákladů na sanaci dvou starých lokalit, Sprendlingen-Gensingen a Sohrschied.
(131)
Na obou lokalitách došlo v důsledku nasazení uhlovodíku ze strany bývalých majitelů či provozovatelů k znečištění půdy a podzemních vod. Obě lokality přešly do vlastnictví sdružení ZT při jeho založení v roce 1979.
(132)
Sdružení ZT mělo povinnost odstranit znečištění na základě sanačních rozhodnutí krajského úřadu v Koblenci ze dne 21. dubna 1997 a 31. března 1998. Na základě dodatečného rozhodnutí dne 13. července 2001 došlo k uložení ještě dalších podmínek týkajících se závazku sanace lokality Sprendlingen-Gensingen. Náklady na sanaci u obou lokalit činily v období 1998-2010 celkem 2 413 049 EUR.
7.6.1 Lokalita Sprendling-Gensingen
(133)
Německo uznává, že v souladu se sanačním rozhodnutím ze dne 31. března 1998 sdružení ZT v podstatě ručí za náklady na sanaci lokality Sprendlingen-Gensingen. Z hlediska pravidel pro státní podporu však nelze ospravedlnit, aby za náklady na sanaci v plné výši ručilo pouze sdružení ZT, neboť podle novější německé judikatury by neomezené ručení vedlo k nerovnému zacházení v porovnání se soukromými podniky.
(134)
Po rozhodnutí Spolkového ústavního soudu (Bundesverfassungsgericht) ze dne 16. února 2000 (36) by podle vnitrostátního práva soukromý podnik ručil pouze v míře, která je pro něj únosná. Tato míra je podle Spolkového ústavního soudu naplněna, když ručení překročí hodnotu pozemku. Ručení, které tuto míru překročí, nelze považovat za přiměřené stanovení obsahu a mezí za účelem ochrany vlastnictví zaručené v čl. 14 odst. 2 druhé větě německé ústavy. Sdružení ZT se však coby právnická osoba veřejného práva nemůže odvolávat na práva, která podle německé ústavy přísluší soukromým osobám, a proto se na něj toto omezení míry ručení nevztahuje.
(135)
Podle Německa vykazuje stará lokalita Sprendlingen-Gensingen zápornou tržní hodnotu, jelikož se rozvaha ze dne 31. prosince 2009 opírá o odhadovanou účetní hodnotu ve výši 128 500 EUR, ale náklady na sanaci, jejichž celková částka dosáhla mezitím výše 1 542 316 EUR, tuto hodnotu překročily. Tím byla uvedená míra ručení překročena.
(136)
Financování nákladů na sanaci překračující míru ručení prostřednictvím přeúčtovávání nákladů je třeba považovat za slučitelnou státní podporu podle bodu 132 pokynů pro poskytování státní podpory v oblasti ochrany životního prostředí, neboť soukromé podniky musí ručit pouze za náklady na sanaci do výše tržní hodnoty pozemku.
7.6.2 Lokalita Sohrschied
(137)
Ačkoli bylo sdružení ZT coby znečišťovatel zavázáno k ručení sanačním rozhodnutím ze dne 21. dubna 1997, má Německo pochybnosti, zda by podle německého práva bývalo bylo sdružení ZT povinno převzít náklady za sanaci škod, které byly způsobeny bývalým vlastníkem či provozovatelem. Tyto skutečnosti jsou však staré více než 30 let, a proto se již otázky týkající se ručení nedají zodpovědět jednoznačným způsobem.
(138)
Německo má za to, že přeúčtovávání nákladů v rozsahu, v jakém přispívá na náklady na sanaci lokality Sohrschied, představuje slučitelnou formu státní podpory podle pokynů pro poskytování státní podpory v oblasti ochrany životního prostředí, protože sdružení ZT nebylo sanací vázáno.
(139)
Dalším argumentem Německa je, že také lokalita Sohrschied vykazuje zápornou tržní hodnotu, a proto je i v tomto případě již uvedená míra ručení překročena.
8. HODNOCENÍ OBECNÝCH PŘEDPOKLADŮ EXISTENCE STÁTNÍ PODPORY PODLE ČL. 107 ODST. 1 SFEU (BEZ OHLEDU NA KRITÉRIA PODLE ROZSUDKU VE VĚCI ALTMARK)
(140)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.
8.1 Přeúčtovávání nákladů financované ze státních prostředků
(141)
Německo nepopírá, že se v případě úhrad přeúčtovaných nákladů ze strany členů sdružení ZT jedná o státní prostředky. Členové sdružení ZT jsou okresy a města v Porýní-Falci, v Sársku a Hesensku. Od roku 1979 vybírá sdružení ZT od svých členů na základě správních aktů úhradu přeúčtovaných nákladů, a proto se toto opatření rovná přímému převodu státních prostředků. Protože se jedná o správní akty, jsou úhrady přeúčtovaných nákladů přičitatelné státu.
8.2 Hospodářské zvýhodnění sdružení ZT
(142)
Příjemce podpory musí být nejprve podnikem. Pojem „podnik“ zahrnuje jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování. Tato definice se vztahuje jak na soukromé, tak na veřejné podniky (37). Hospodářskou činnost představuje jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo poskytování služeb na daném trhu, a to zpravidla za úplatu (38). Sdružení ZT je podnikem, neboť nabízí služby na odstranění určitých vedlejších produktů živočišného původu za úplatu.
(143)
Úhrady přeúčtovávaných nákladů v zásadě přinášejí sdružení ZT ekonomickou výhodu, neboť snižují jeho běžné výdaje a není za ně poskytováno žádné přiměřené protiplnění. Německo však uvádí, že tyto úhrady měly pouze kompenzovat náklady, jež sdružení ZT vznikaly ze závazku udržovat rezervu pro případ nákazy, a že sdružení přitom žádná ekonomická výhoda nevznikala.
(144)
V rozsudku ve věci Altmark Soudní dvůr konstatoval, že kompenzace za plnění závazků veřejné služby nepředstavuje státní podporu, tj. nepřináší příjemci výhodu, jsou-li kumulativně splněna určitá kritéria (39).
(145)
Vzhledem k významu, jaký rozsudek ve věci Altmark pro tento případ má, je argumentace Německa, podle níž jsou kritéria z tohoto rozsudku splněna, předmětem samostatného a podrobného posouzení v oddílu 9.
8.3 Narušení hospodářské soutěže a dopad na obchod mezi členskými státy
(146)
Německo zastává názor, že trh neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 ze spádového území není otevřen hospodářské soutěži, takže lze narušení hospodářské soutěže i ovlivnění obchodu mezi členskými státy vyloučit.
(147)
Komise úvodem konstatuje, že je neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 předmětem regionálního monopolu. Nicméně většina příslušných územních korporací tento monopol zadává v podobě soutěží o veřejné zakázky, a daný trh tedy je tedy předmětem hospodářské soutěže. Potvrzením této skutečnosti je v daném případě soutěž o veřejnou zakázku vypsaná v severním a středním Hesensku.
(148)
V souladu s rozhodnutím Komise ze dne 23. února 2011 o státní podpoře Německa pro podniky Bahnen der Stadt Monheim (BSM) a Rheinische Bahngesellschaft (RBM) v rámci dopravního svazu Verkehrsverbund Rhein Ruhr C 58/06 (ex NN 98/05) (40) je Komise toho názoru, že je trh neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 otevřen hospodářské soutěži. Územním korporacím, jež jsou neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2 pověřeny, dávají právo Unie i vnitrostátní právní předpisy možnost volby, zdali na uvedeném trhu vyhledají prostřednictvím veřejné soutěže vhodného dodavatele, jehož tímto úkolem pověří, nebo zdali se o tuto činnost postarají samy v rámci interního řešení (41). Bez ohledu na argumentaci Německa, podle níž sdružení ZT splňuje kritéria pro interní zadání předmětných činností (42), tak úhrada přeúčtovávaných nákladů posiluje finanční pozici ZT oproti jiným potenciálním dodavatelům. Vzhledem k tomu, že se soutěží o veřejné zakázky mohou ucházet dodavatelé ze všech členských států, může tato úhrada rovněž ovlivňovat obchod mezi členskými státy.
(149)
Rovněž ekonomické výhody, jež z úhrady přeúčtovávaných nákladů plynou, mohou posilovat postavení ZT na trzích, na nichž toto sdružení přímo konkuruje jiným dodavatelům (neškodné odstraňování materiálu kategorie 3, soutěž o veřejnou zakázku na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 v severním a středním Hesensku).
8.4 Předběžný závěr o existenci podpory
(150)
Úhrada přeúčtovávaných nákladů naplňuje znaky veřejné podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. V následujícím oddílu je důkladnému zkoumání podrobena argumentace Německa, podle níž jsou naplněny podmínky podle rozsudku ve věci Altmark.
9. POSOUZENÍ KRITÉRIÍ PODLE ROZSUDKU VE VĚCI ALTMARK V RÁMCI ČL. 107 ODST. 1 SFEU
9.1 První kritérium podle rozsudku Altmark
(151)
Podle prvního kritéria uvedeného rozsudku musí být příjemce skutečně pověřen výkonem závazků veřejné služby a tyto závazky musí být jasně definovány.
(152)
Úvodem je třeba upřesnit, že pro účely posouzení je nutno rozlišovat mezi obdobím let 1979-2008 a 2009-2011.
(153)
Před změnou svých stanov, k níž došlo 2. února 2010 se zpětnou účinností k 1. lednu 2009, bylo ZT pověřeno pouze všeobecně neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2. Původní stanovy mu neukládaly žádnou povinnost udržovat rezervu pro případ nákazy, takže nebyl dán ani jednoznačně vymezený závazek udržovat rezervu pro případ nákazy ve smyslu prvního kritéria Altmark.
(154)
Na základě změny stanov je nyní sdružení ZT kromě závazku neškodně odstraňovat materiál kategorie 1 a 2 též výslovně uložen závazek udržovat rezervu pro případ nákazy.
(155)
Komise v další argumentaci prokáže, že ani existencí závazku ZT provádět neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2, ani existencí závazku téhož sdružení udržovat rezervu pro případ nákazy nelze odůvodnit úhradu přeúčtovávaných nákladů jakožto vyrovnávací platbu státu ve smyslu prvního kritéria Altmark.
9.1.1 Závazek provádět neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2
9.1.1.1 Neexistence služby obecného hospodářského zájmu
(156)
Podle názoru BVerwG představuje neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 na základě nařízení (ES) č. 1069/2009 a § 3 odst. 1 TierNebG závazek veřejné služby, a tedy službu obecného hospodářského zájmu. BVerwG přitom přikládá zvláštní význam skutečnosti, že se v případě neškodného odstraňování materiálu podle německého práva jedná o povinnost veřejného sektoru, a vychází z toho, že ZT jedná v tomto ohledu na základě přenesení veřejné pravomoci. BVerwG je toho názoru, že tento závazek veřejné služby zahrnuje též udržování rezervy pro případ nákazy (43).
(157)
Německo tento názor sdílí a uvádí dále, že neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 a udržování rezervy pro případ nákazy slouží ochraně lidského zdraví.
(158)
Vzhledem k tomu, že se u neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 jedná o závazek veřejné služby, má podle názoru BVerwG a Německa úhrada přeúčtovávaných nákladů své odůvodnění, neboť se jedná o státní vyrovnávací platbu, jež má kompenzovat náklady, které sdružení ZT z těchto závazků plynou.
(159)
Jak se uvádí rovněž v bodu 13 rámce Evropské unie pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (dále jen „rámec k vyrovnávacím platbám) (44), mají členské státy podle ustálené judikatury Soudního dvora velký prostor k vlastnímu uvážení otázky, které druhy plnění lze pokládat za služby obecného hospodářského zájmu, ledaže se jedná o odvětví, pro něž platí příslušné zvláštní předpisy Unie.
(160)
Soudní dvůr ve své judikatuře zdůraznil, že je obecný hospodářský zájem dán pouze v případě, pokud se tento zájem zvláštní měrou odlišuje od zájmu na jiných činnostech hospodářského života (45).
(161)
Ve věci GEMO se poté Soudní dvůr zabýval otázkou, zdali mají zemědělci a jatka nést veškeré náklady na neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu, nebo zdali smí část těchto nákladů převzít stát s odůvodněním, že se jedná o službu obecného hospodářského zájmu. V příslušném rozsudku Soudní dvůr konstatoval, že mají veškeré náklady hradit sami zemědělci a jatka (46).
(162)
Soudní dvůr konstatoval, že finanční zátěž, která tímto neškodným odstraňováním uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu vzniká, představuje nákladový faktor, který je s hospodářskou činností zemědělců a jatek nevyhnutelně spojen. V důsledku činností, jež tyto podniky vykonávají, vznikají nepoužitelné a především pro životní prostředí škodlivé produkty a rezidua, které je jejich původce povinen neškodně odstranit.
(163)
Vlivem zásahů státních subjektů, jejichž cílem je zemědělce a jatka této zátěže zprostit, tak vzniká ekonomická výhoda, která může narušit hospodářskou soutěž. Přestože stát při úhradě těchto nákladů na odstraňování materiálu sleduje cíl na poli veřejného zdraví, nemění to nic na existenci ekonomického zvýhodnění zemědělců a jatek. Ustanovení čl. 107 odst. 1 SFEU totiž podle ustálené judikatury nerozlišuje podle důvodů a cílů státních intervenčních opatření, nýbrž podle jejich účinků (47).
(164)
Pokyny Společenství týkající se státní podpory na testy TSE, uhynulá zvířata a jateční odpad (C 324/2002, s. 2) (do roku 2006), bod 27 a 37, a dále pokyny Společenství ke státní podpoře v odvětvích zemědělství a lesnictví na období 2007-2013 (C 319/2006, s. 1), oddíl V.B.4, rovněž potvrzují, že o náležitou likvidaci uhynulého dobytka jsou povinni se postarat příslušní majitelé, resp. výrobci vedlejších produktů živočišného původu a že podle zásady „znečišťovatel platí“ musí hradit náklady na tuto likvidaci. Výjimkou z tohoto pravidla jsou podle těchto dokumentů státní podpory, které jsou přípustné pouze ve zvláštních situacích (zejména v případě uhynulých zvířat).
(165)
Principiální platnost zásady „znečišťovatel platí“ potvrzují též právní předpisy spolkové země Porýní-Falc. Podle § 4 odst. 1 TierNebGAG lze náklady na odstraňování materiálu a související postupy uložit majitelům zvířat.
(166)
Z judikatury Soudního dvora, z nařízení (ES) č. 1069/2009, pokynů TSE a pokynů ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013 vyplývají pro tento konkrétní případ následující závěry:
(167)
Za prvé je třeba konstatovat, že z hlediska existence služby obecného hospodářského zájmu není rozhodující, zdali členský stát definuje danou službu jako povinnost obcí. Je-li určitá služba prohlášena za povinnost obce, odpovídá tento akt přiznání výlučného práva. Pokud by byl správný právní názor BVerwG, mohl by členský stát prohlásit za povinnost obcí libovolnou službu, kterou by tak ustavil jako službu obecného hospodářského zájmu. Takovýto výklad by však odebral veškerý „effet utile“ ustanovení článku 106 SFEU, jehož smysl a účel spočívá právě v tom, aby vyrovnávací platby bylo možno poskytovat pouze tehdy, jedná-li se o službu obecného hospodářského zájmu.
(168)
Podle názoru Komise je nutno rozlišovat mezi přiznáním výlučného práva na straně jedné a klasifikací určité služby jakožto služby obecného hospodářského zájmu na straně druhé.
(169)
Přiznání výlučného práva na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 může být omezením volného pohybu služeb podle článku 56 SFEU. Takovéto omezení lze na základě článku 52 ve spojení s článkem 62 SFEU odůvodnit ochranou veřejného zdraví. Tím, že Německo a Porýní-Falc stanoví, že je na poli neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 odpovědný za určitý region vždy jen jeden podnik, chtějí zajistit, aby tento podnik podléhal zvlášť intenzivnímu dohledu, a zabezpečit tak ochranu veřejného zdraví.
(170)
Opatření, jež slouží ochraně veřejného zdraví, však není automaticky službou ve všeobecném veřejném zájmu; v tomto bodu Komise zastává odlišný názor než Německo a BVerwG.
(171)
Komise tedy nezpochybňuje, že se v případě neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 jedná o odstraňování odpadu, který svými vlastnostmi představuje zvláštní riziko pro zdraví. Nařízení (ES) č. 1069/2009 proto upravuje přísný systém kontroly zařízení, která odstraňování tohoto odpadu provádějí. Z plnění těchto předpisů vznikají těmto zařízením zajisté i náklady navíc, které však lze zakalkulovat do jejich poplatků a úplat.
(172)
Neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 se v tomto ohledu neliší od odstraňování jiných druhů odpadu, který svými vlastnostmi představuje zvláštní zdravotní riziko. Náklady na neškodné odstraňování těchto odpadů musí obvykle hradit jejich původci, a nikoli veřejnost.
(173)
Obsahem služby je v daném případě neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2. Komise tedy musí přezkoumat, zdali se tato služba zvláštní měrou odlišuje od jiných činností hospodářského života, takže je předmětem obecného zájmu, a nikoli jen zájmu hospodářských subjektů, které z ní mají prospěch.
(174)
Podle názoru Komise se neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 svým obsahem od jiných činností hospodářského života v zásadě neliší. Z tohoto důvodu jej tak nemůže posoudit jako službu obecného hospodářského zájmu.
(175)
Přísná kontrola, kterou předepisuje nařízení (ES) č. 1069/2009, tedy - na rozdíl od názoru BVerwG - nevede k tomu, že je nutno toto neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 pokládat za službu obecného hospodářského zájmu.
(176)
Dále platí, že je toto odvětví regulováno právem Unie. Jeho předpisy zejména stanoví, že náklady na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 mají hradit znečišťovatelé. Není tedy dán důvod pro to, aby část těchto nákladů přebírala veřejnost, jak konstatoval Soudní dvůr v rozsudku ve věci GEMO (48). Na základě této zvláštní úpravy v právu Unie již není dán prostor pro vnitrostátní právní předpisy, které neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 posuzují odchylně od práva Unie jako službu obecného hospodářského zájmu. Z uvedeného důvodu nelze danou činnost charakterizovat jakožto službu obecného hospodářského zájmu.
(177)
Pokud jde v neposlední řadě o argument Německa, podle nějž slouží neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 ochraně lidského zdraví, budiž ještě jednou odkázáno na rozsudek ve věci GEMO, v němž Soudní dvůr konstatuje, že se čl. 107 odst. 1 SFEU netáže po důvodech a cílech státních intervencí, nýbrž tyto definuje na základě jejich účinků.
(178)
Z uvedeného vyplývá, že náklady, jež vyplývají z regulatorních předpisů pro výkon činnosti, např. - jako v tomto případě - z přísných předpisů o neškodném odstraňování materiálu kategorie 1 a 2, má hradit v zásadě hospodářský subjekt, kterou danou činnost vykonává. Cíl ochrany lidského zdraví se odráží jednak ve vymezení důvodů pro poskytnutí výlučného práva s ohledem na volný pohyb služeb, jednak ve vymezení důvodů pro poskytnutí státní podpory zemědělcům, které jsou slučitelné se společným trhem.
(179)
Z uvedených důvodů zastává Komise názor, že neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 nemůže Německo posuzovat jako službu obecného hospodářského zájmu.
9.1.1.2 Podpůrná argumentace: Vyrovnávací platby nejsou v žádném případě zapotřebí
(180)
Komise podpůrně poukazuje na to, že imanentní součástí prvního kritéria podle rozsudku ve věci Altmark je též posouzení toho, je-li nezbytné za určitou službu obecného hospodářského zájmu hradit vyrovnávací platbu. I kdyby tedy neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 službu obecného hospodářského zájmu představovalo, je nutno vyrovnávací platbu přezkoumat z hlediska její nezbytnosti.
(181)
Německo a BVerwG ve své argumentaci přehlížejí skutečnost, že Soudní dvůr v rozsudku ve věci GEMO ozřejmil, že závazky, jež převzaly podniky pověřené neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2, nejsou důvodem pro to, aby náklady, jež z těchto závazků plynou, kompenzoval stát v podobě vyrovnávacích plateb. Veškeré náklady z neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 musí hradit znečišťovatelé, neboť se jedná o náklady, jež jsou nevyhnutelně spjaty s hospodářskou činností zemědělců a jatek.
(182)
Podle rozhodnutí Soudního dvora nejsou dány důvody pro to, aby byly náklady z tohoto závazku plynoucí kompenzovány státní vyrovnávací platbou, neboť tyto náklady mají hradit znečišťovatelé.
(183)
Z přísné kontroly, kterou ukládá nařízení (ES) č. 1069/2009, tedy nelze - na rozdíl od názoru BVerwG - odvodit, že je náklady na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 možné pokrývat státními vyrovnávacími platbami.
(184)
Uvedené znamená, že z pouhé existence závazků veřejné služby nelze odvodit, že by byl dán důvod pro státní vyrovnávací platbu ke kompenzací nákladů, jež z těchto závazků vznikají.
(185)
Podle názoru Komise nemůže Německo obhajovat úhradu přeúčtovávaných nákladů jako státní vyrovnávací platbu za náklady, jež sdružení ZT vznikají ze závazku neškodně odstraňovat materiál kategorie 1 a 2, neboť podle zásady „znečišťovatel platí“ musí být veškeré náklady pokryty z poplatků, které ZT od znečišťovatelů vybírá.
9.1.2 Udržování rezervy pro případ nákazy
(186)
K otázce, lze-li rezervní kapacitu - posuzujeme-li ji izolovaně - klasifikovat jako službu obecného hospodářského zájmu, je nutno uvést následující. Podle německých právních předpisů musí podnik, který má na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 územní monopol, zajistit, aby byl schopen zvládnout i vyšší přísun materiálu v případě nákazy. Jak vyplývá ze srovnávacího přehledu situace v šestnácti spolkových zemích, jejž předložilo Německo, je uvedená nutnost ve všech regionech mimo spádové území ZT řešena tím způsobem, že dané podniky využívají svých zařízení ve třísměnném provozu a o víkendech a že materiál převážejí v případě potřeby do jiných spolkových zemí. V důsledku závazku udržovat rezervu pro případ nákazy tedy nevznikají žádné náklady navíc, neboť tuto rezervu lze pokrýt z nevyužitých provozních kapacit, které jsou již k dispozici.
(187)
I kdyby měly náklady navíc vzniknout, musely by být přeúčtovány na zemědělce a jatka, neboť se zvládání vyššího přísunu materiálu v období nákazy promítá do nákladů, jež jsou s provozováním zařízení na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 zpravidla spojeny.
(188)
Přitom není podstatné, že vlastníci, tj. územní korporace, aktem přenesení pravomocí uloží podniku, který jim patří, povinnost, aby takovou rezervu pro případ nákazy udržoval. Jsou totiž dány dva důvody, pro něž udržování rezervy pro případ nákazy nelze jako službu obecného hospodářského zájmu posoudit.
(189)
V případě, že nevyužité provozní kapacity, z jejichž udržování nevznikají žádné dodatečné náklady, nepostačují na vytvoření předepsané rezervy pro případ nákazy, takže ze závazku tuto rezervu udržovat vznikají další investiční náklady, je třeba tyto náklady v souladu se zásadou „znečišťovatel platí“ hradit z poplatků či úplat. V tomto bodu neexistuje rozdíl vůči argumentům ohledně odstraňování jiných druhů odpadu (viz podrobně body odůvodnění (156) až (185)).
(190)
V případě, že jsou udržovány větší nevyužité kapacity, než kolik jich je pro případ nákazy skutečně zapotřebí, není na udržování takto nadbytečné nevyužité kapacity dán žádný zájem veřejnosti.
(191)
V této souvislosti zastává BVerwG názor, že je z hlediska posouzení udržování rezervní kapacity nepodstatné, zdali ZT udržuje kapacity příliš velké, které skutečně nejsou vůbec zapotřebí. Rozhodnutí, zdali tyto nadměrné kapacity financovat, nebo zda prosazovat jejich redukci, je podle názoru BVerwG výlučně věcí územních korporací, neboť jde o jejich politickou odpovědnost, nikoli o právní úpravu státních podpor (49). S tímto argumentem nelze souhlasit, neboť zcela nepotřebné kapacity opravdu nemohou sloužit zájmům veřejnosti.
(192)
Jak ještě podrobněji rozvádí oddíl 9.3, z uvedené argumentace pro daný případ ZT vyplývá závěr, že předepsanou rezervu pro případ nákazy lze vytvořit ze stávajících nevyužitých provozních kapacit a že pro vyrovnávací platbu tak není v žádném případě dán důvod.
(193)
Z uvedených důvodů zastává Komise názor, že jako službu obecného hospodářského zájmu nelze posoudit ani závazek udržovat rezervu pro případ nákazy. Podpůrně vyslovuje Komise názor, že úhrady přeúčtovávaných nákladů nelze v žádném případě odůvodnit tím, že se jedná o státní vyrovnávací platby.
9.1.3 Neškodné odstraňování materiálu kategorie 3
(194)
Vzhledem k tomu, že ZT není pověřeno neškodným odstraňováním materiálu kategorie 3, nelze tuto činnost již z tohoto důvodu posoudit jako službu obecného hospodářského zájmu. Takovéto posouzení by neobstálo ani z důvodů uvedených v bodu 9.1.1.
9.1.4 Shrnutí
(195)
První kritérium z rozsudku ve věci Altmark tudíž není v tomto případě splněno.
(196)
Následující argumentace k druhému až čtvrtému kritériu je tedy uvedena jen podpůrně.
9.2 Druhé kritérium podle rozsudku Altmark
(197)
Druhé kritérium podle rozsudku Altmark vyžaduje, aby parametry pro výpočet kompenzace byly předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem. Pokud tedy členský stát hradí ztráty určitého podniku, aniž by takové parametry předem určil, pak tím tento podnik zvýhodňuje ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(198)
V daném případě je nutno rozlišovat mezi obdobím let 1979-2008 a 2009-2012.
9.2.1 Období let 1979-2008
(199)
Stanovy schválené dne 28. října 1994 umožňovaly sdružení ZT, aby veškeré ztráty, jež vzniknou po ukončení účetního období, hradilo formou přeúčtování. Německo však uvádí, že z úhrad těchto přeúčtovaných nákladů měly být financovány náklady, které ZT vznikaly z povinnosti udržovat rezervu pro případ nákazy.
(200)
Stanovy z roku 1994 však neuvádějí nic ani k rozsahu této rezervy, kterou mělo ZT udržovat, ani k parametrům, jimiž se měl výpočet nákladů na tuto rezervu řídit. Vzniklá ztráta není objektivním měřítkem pro stanovení těchto nákladů, neboť výši ztráty ovlivňuje řada faktorů, které se samotnými náklady na udržování rezervy nesouvisejí.
(201)
Předem tedy nebyla stanovena žádná objektivní a transparentní metoda, která by umožňovala náklady na udržování rezervy vypočítat. Za období let 1979-2008 tedy nebylo druhé kritérium podle rozsudku ve věci Altmark naplněno.
9.2.2 Období let 2009-2012
(202)
Stanovy sdružení byly dne 2. února 2010 se zpětnou účinností k 1. lednu 2009 změněny. Jejich § 10 odst. 2 nyní výslovně stanoví rozsah rezervy pro případ nákazy, kterou je nutno udržovat. Podle § 9 odst. 2 a podle § 10 odst. 4 mají být náklady na udržování rezervy pro případ nákazy, a tedy i výše přeúčtovávaných nákladů stanoveny před počátkem hospodářského roku formou rozpočtového usnesení.
(203)
Ustanovení § 10 odst. 5 nových stanov zavádí pravidla pro výpočet nákladů na udržování této rezervy. V souladu s posudkem ústavu Fraunhofer je přitom předepsané rezervě přiřazena poměrná část celkových nákladů na kapacitu. Parametry pro výpočet těchto nákladů jsou uvedeny ve stanovách sdružení a v každoročně přijímaných rozpočtových usneseních. Komise přezkoumala, že se v případě těchto parametrů jedná o objektivně doložitelné údaje a že je způsob jejich výpočtu prezentován jednoznačným a transparentním způsobem. Pro období počínaje rokem 2010 jsou tedy úhrady přeúčtovávaných nákladů stanovovány předem na základě objektivních a transparentních parametrů.
(204)
Požadavky na transparentnost výpočtu, jež stanoví druhé kritérium podle rozsudku ve věci Altmark, jsou tedy za období 2010-2012 splněny. Budiž však současně poukázáno na to, že Komise sice uznává, že jsou tyto výpočty prováděny předem a při zajištění odpovídající transparentnosti, avšak použitý vzorec nepokládá za vhodný k tomu, aby zabránil nadměrné kompenzaci ve smyslu třetího kritéria podle rozsudku ve věci Altmark.
(205)
Pokud však jde o rok 2009, byla pravidla výpočtu těchto nákladů, rozpočtové usnesení i výše úhrady stanovena se zpětnou účinností, a nikoli předem. Kritérium Altmark tedy není za rok 2009 v žádném případě splněno.
9.3 Třetí kritérium podle rozsudku ve věci Altmark
(206)
Třetí kritérium podle rozsudku ve věci Altmark předepisuje, že kompenzace nemůže překračovat to, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených na plnění povinností veřejné služby se zohledněním příslušných příjmů, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností.
(207)
Při výpočtu nákladů vynaložených na plnění povinností veřejné služby se Komise opírá o metodiku čistých ušetřených nákladů (50). Přitom se čisté náklady, které jsou nebo by mohly být zapotřebí k splnění povinností veřejné služby, budou počítat jako rozdíl mezi čistými náklady poskytovatele služeb, které plynou z plnění povinností veřejné služby, a čistými náklady téhož poskytovatele služeb bez této povinnosti. Především je nutné dbát na to, aby byly správně vyhodnoceny náklady či příjmy, které by poskytovatel služeb nemusel nést či kterých by nemusel dosáhnout, kdyby neexistoval závazek k poskytování veřejné služby. Při výpočtu čistých nákladů by se měly posoudit výhody ve prospěch poskytovatele služby obecného hospodářského zájmu, pokud možno včetně nehmotných výhod (51).
(208)
V § 10 odst. 2 stanov sdružení ze dne 2. února 2010 se k rozsahu rezervy pro případ nákazy stanoví, že rezerva, kterou je nutné pro případ nákazy udržovat, činí 7 110 tun, které je nutno zpracovat během šesti týdnů. V přepočtu na tuny týdně se tak sdružení ZT musí připravit na to, aby v případě nákazy mohlo vedle běžného objemu během šesti týdnů zpracovat ještě dalších 1 185 tun týdně (52).
(209)
Německo namítá, že čisté náklady, které sdružení ZT z povinnosti držet rezervu pro případ nákazy vznikly, byly vyrovnány prostřednictvím úhrady přeúčtovaných nákladů. I když stanovy sdružení obsahují výslovnou povinnost držet rezervu pro případ nákazy až od jejich změny dne 2. února 2010, muselo sdružení ZT držet odpovídající rezervu a nést s tím spojené náklady již dříve. Především kvůli předpisům o poplatcích platných v Porýní-Falci nemohlo sdružení ZT započítat tyto náklady do poplatků za neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2.
(210)
Na základě znaleckého posudku ústavu Fraunhofer se čisté náklady na rezervu pro případ nákazy podle Německa rovnají zhruba polovině celkových nákladů na zařízení za období 2002-2009, neboť technicky možná kapacita zařízení je během týdne (tj. 5denního třísměnného provozu) vytížena z méně než 50 %.
(211)
Komise dále ukáže, že v rozporu s výpočty Německa nevznikly sdružení ZT žádné čisté náklady v předepsaném rozsahu vyplývající z držení rezervy pro případ nákazy. Německem uváděné náklady se na jedné straně skládají z nákladů na nevyužité provozní kapacity, které je třeba hradit z poplatků a úplat, a na druhé straně z nákladů na nevyužité kapacity vyplývající z nedostatečného vytížení zařízení.
9.3.1 Pokrytí předepsané rezervy pro případ nákazy nevyužitými provozními kapacitami sdružení ZT
(212)
Böckenhoffův znalecký posudek z roku 1991 se jako první zabýval otázkou, zda je pro zajištění dostatečných kapacit pro případ nákazy nutné vybudovat větší zařízení na neškodné odstraňování materiálu než v případě běžného provozu. Dochází k opačnému názoru, neboť zařízení na neškodné odstraňování materiálu při běžném provozu pracuje pět dní na dvě směny, přičemž se nevyužité provozní kapacity třetí směny považují za dostatečnou rezervu pro případ nákazy.
(213)
Mnoho podniků odpovědných za neškodné odstraňování materiálu přistoupilo časem k tomu, že třetí směnu využívají částečně i za běžného provozu a při zvýšené zátěži pracují také v sobotu na jednu nebo na dvě směny. To znamená, že za běžného provozu dochází k většímu vytížení a v případě nákazy je nutné využít dostupných nevyužitých kapacit o víkendech.
(214)
Novější odborná literatura (53) však na základě podrobnějších propočtů jednotlivých scénářů potvrzuje základní teze Böckenhoffova znaleckého posudku, že pro zvládnutí nákazy nejsou zapotřebí žádné dodatečné investice do nevyužitých kapacit, nýbrž že stávající nevyužité kapacity třetí směny během týdne a víkendových směn dostačují k tomu, aby se odstranila těla hospodářských zvířat vzniklá dodatečně v důsledku nákazy. Vyšší vytíženost za běžného provozu se přitom bere na vědomí. Případy nákazy, které se při této příležitosti zkoumají, jsou většinou místně omezená a krátkodobá rozšíření nákazy kulhavky a slintavky nebo klasického moru prasat.
(215)
Také rezerva pro případ nákazy ve výši 1 185 tun týdně předepsaná stanovami sdružení ze dne 2. února 2010, kterou musí mít sdružení ZT v případě nákazy k dispozici po dobu šesti týdnů, je koncipována pro místně omezená a krátkodobá rozšíření nákazy kulhavky a slintavky nebo klasického moru prasat. Výše rezervy pro případ nákazy se opírá o znalecký posudek ISPA pro Porýní-Falc, v němž se tvrdí, že při krátkodobé nákaze je na spádovém území sdružení nutno počítat s dodatečným objemem těl hospodářských zvířat v uvedeném rozsahu.
(216)
Jak dokládá následující tabulka, je i v případě sdružení ZT - jako i v jiných spolkových zemích - možné pokrýt předepsanou rezervu pro případ nákazy pomocí krátkodobě dostupných nevyužitých provozních kapacit v noci a o víkendech. Nevyužitá provozní kapacita ve výši 2 376 tun týdně, která odpovídá 3směnnému 7dennímu provozu po dobu šesti týdnů, se rovná zhruba dvojnásobku předepsané rezervy pro případ nákazy ve výši 1 185 tun týdně.
(217)
I kdyby se vycházelo z toho, že zařízení nejsou při 3směnnému 7dennímu provozu maximálně vytížena, nebo že nebudou v plném provozu celých sedm dní, existuje stále ještě dostatek nevyužitých provozních kapacit na pokrytí předepsané rezervy pro případ nákazy. Jak ukazuje srovnání předepsané rezervy pro případ nákazy ve výši 1 185 tun týdně s kapacitami v zařízeních sdružení ZT (54), které nebyly podle znaleckého posudku ISPA pro Porýní-Falc využity, má sdružení ZT v noci a o víkendech k dispozici dostatek nevyužitých provozních kapacit:
Tabulka 3
Stávající nevyužité kapacity sdružení ZT ve srovnání s předepsanou rezervou pro případ nákazy (na základě průměrného vytížení v období 1998-2009)
Provozní režim
Celková kapacita
Disponibilní nevyužité kapacity
Rezerva pro případ nákazy dle stanov sdružení
Nevyužité kapacity po odečtení rezervy pro případ nákazy
dané vytížením
provozní
celkové
celkové
2 směny 5 dní s max. kapacitou
2 160
443
443
3 směny 5 dní s max. kapacitou
3 240
443
1 080
1 523
1 185
338
3 směny 7 dní s běžnou kapacitou
3 864
443
1 704
2 147
962
3 směny 7 dní s max. kapacitou
4 536
443
2 376
2 819
1 634
(218)
Údaje uvedené v tabulce potvrzují, že sdružení ZT - jako i podniky v jiných spolkových zemích - má k dispozici dostatek nevyužitých provozních kapacit na pokrytí rezervy pro případ nákazy. Vytvořit dodatečné kapacity na udržování rezervy pro případ nákazy nemělo sdružení ZT tudíž nikdy zapotřebí. Z téhož důvodu nevznikly z této povinnosti sdružení ZT také žádné čisté náklady.
(219)
Německo však dále uvedlo, že z právních důvodů nemohlo sdružení ZT započítat náklady na nevyužité kapacity, jež se použijí jen v případě nákazy, do poplatků za neškodné odstraňování materiálu, neboť tato rezerva pro případ nákazy byla ve prospěch veřejnosti.
(220)
Výsledky konzultace spolkových zemí a smluv stěžovatelky však ukazují, že nezávisle na právní formě podniku neškodně odstraňujícího materiál či na uplatnitelných předpisech pro výpočet se veškeré náklady na kapacitu financují bez výjimky z příjmů podniku. To vyplývá jednoznačně také z § 8 KAG PR, podle nějž „se náklady, z nichž se poplatky účtované uživatelům a pravidelné příspěvky odvíjejí, počítají v souladu s podnikohospodářskými zásadami kalkulace nákladů“. To znamená, že do poplatků je nutné poměrným způsobem započítat náklady na nevyužité provozní kapacity, neboť ty kauzálně souvisí s neškodným odstraňováním vlastního i cizího materiálu při běžném provozu.
(221)
BVerwG ve svém rozsudku také správně konstatuje, že náklady na nevyužité provozní kapacity je nutné hradit z příjmů z neškodného odstraňování vlastního i cizího materiálu (55). Pokud je tedy - jako v případě sdružení ZT - možné pokrýt předepsanou rezervu pro případ nákazy z nevyužitých provozních kapacit, neexistuje potřeba použít úhradu přeúčtovávaných nákladů.
(222)
Na zdůvodnění úhrady přeúčtovávaných nákladů Německo nakonec ještě uvedlo, že veškeré náklady na nevyužité provozní kapacity v rámci třetí směny během týdne vznikly z povinnosti držet rezervu pro případ nákazy. Bez této povinnosti by sdružení ZT mohlo využít svou maximální technickou kapacitu 5denního třísměnného provozu na 100 %.
(223)
Německo však nepředložilo žádný důkaz o tom, že by bez závazku držet rezervu pro případ nákazy už během týdne neexistovaly žádné nevyužité provozní kapacity. Spíše se ukazuje (např. ze znaleckého posudku ISPA pro Dolní Sasko), že i podniky, které neškodně odstraňují pouze materiál kategorie 3, a na které se proto nevztahuje žádný závazek držet rezervu pro případ nákazy, mají k dispozici značné nevyužité kapacity a veškeré náklady na ně hradí z úplat.
9.3.2 Stávající nevyužité kapacity překračují předepsanou výši rezervy pro případ nákazy
(224)
Jak vyplývá z tabulky 3, má sdružení ZT k dispozici daleko větší nevyužité kapacity, než jaké jsou nutné pro držení předepsané rezervy pro případ nákazy. Stávající nevyužité kapacity jsou krátkodobě více než dvakrát vyšší, než jaké by byly zapotřebí v případě nákazy. Obrázek 2 dokládá, že v některých letech zůstala dokonce i běžná kapacita 5denního 2směnného provozu nevyužita z 25 %. Náklady na nevyužité kapacity, jichž není na pokrytí předepsané rezervy pro případ nákazy vůbec zapotřebí, nelze také započítat do čistých nákladů. Německem předložené výpočty čistých nákladů je nutné zamítnout i z tohoto důvodu, neboť se v nich k rezervě pro případ nákazy nesprávně připočítávají náklady na veškeré nevyužité kapacity.
(225)
Znalecký posudek ISPA pro Porýní-Falc a znalecký posudek ústavu Fraunhofer ukazují, že by stávající nevyužité kapacity sdružení ZT dokonce stačily na to, aby během tří měsíců zvládly rozšíření kulhavky a slintavky po celé spolkové zemi. Sdružení ZT však nebylo nikdy uloženo držet rezervu pro případ nákazy po dobu delší než šest týdnů. To znamená, že členové sdružení neumožnili ZT nikdy držet dlouhodobější rezervu pro případ nákazy na více než šest týdnů, jejímž cílem by bylo zvládnout déle trvající a na celou spolkovou zemi rozšířenou nákazu pouze za pomoci sdružení ZT. Srovnání týkající se kapacity nutné pro případ rozšíření kulhavky a slintavky po celé spolkové zemi je proto nepatřičné (56).
(226)
Skutečnost, že sdružení ZT má k dispozici kapacity, které překračují požadavky stanov sdružení, lze doložit i takto: Stanovy sdružení ZT ukládají povinnost zpracovávat vlastní materiál kategorie 1 a 2 v objemu, který se průměrně rovná zhruba 900 tunám týdně (57). Připočítá-li se ještě předepsaná rezerva pro případ nákazy ve výši 1 185 tun týdně, potřebovalo by sdružení ZT zařízení s kapacitou 2 085 tun týdně při třísměnném 7denním provozu, aby splnilo svou povinnost uloženou stanovami sdružení.
(227)
Ve skutečnosti však má sdružení ZT k dispozici zařízení s maximální kapacitou ve výši 4 536 tun týdně. Sdružení ZT tak provozuje zařízení s dvojnásobnou kapacitou, než jaká by byla zapotřebí ke splnění úkolů uložených ve stanovách sdružení. Z povinnosti držet rezervu pro případ nákazy nemohou sdružení ZT vznikat žádné čisté náklady, protože má k dispozici mnohem vyšší kapacity, než jakých je k splnění jeho veřejných zakázek zapotřebí.
9.3.3 Shrnutí
(228)
Závěrečným zjištěním proto je, že se Německu nepodařilo dokázat, že sdružení ZT vznikly čisté náklady z povinnosti držet rezervu pro případ nákazy. Z posouzení plyne, že z úhrad přeúčtovávaných nákladů se hradí nevyužité kapacity, k nimž dochází buď ve spojitosti s běžným provozem (a proto se mají hradit z poplatků a úplat za tyto služby), anebo proto, že provozní zařízení sdružení ZT nejsou dostatečně vytížena.
9.4 Čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark
(229)
Čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark praví, že není-li výběr podniku, který má být pověřen plněním povinností veřejné služby, v konkrétním případě učiněn v rámci řízení o zadání veřejné zakázky umožňujícího vybrat zájemce schopného poskytovat tyto služby za nejmenších nákladů pro územně správní celek, musí být úroveň nutného vyrovnání určena na základě analýzy nákladů, které by průměrný podnik, správně řízený a přiměřeně vybavený k tomu, aby mohl uspokojit požadavky veřejné služby, vynaložil ve stejném odvětví při plnění těchto povinností se zohledněním příjmů, které se k nim vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností.
(230)
Čtyři kritéria podle rozsudku ve věci Altmark představují předpoklady pro výjimku ze zásady, podle níž vyrovnávací platby představují zvýhodnění. Důkazním břemenem ve prospěch jejich dodržení je proto zatížen členský stát.
(231)
Sdružení ZT nebylo vybráno ve veřejné soutěži a Německo nepředložilo ani důkaz o tom, že se v případě sdružení ZT jedná o průměrný, dobře řízený podnik. Německo tak neprokázalo splnění čtvrtého kritéria podle rozsudku ve věci Altmark. Vysoké poplatky za neškodné odstraňování těl hospodářských zvířat v Porýní-Falci a nutnost financování prostřednictvím přeúčtovávání nákladů (což se v žádné jiné spolkové zemi neděje) poukazují takříkajíc na to, že sdružení ZT není žádným průměrným, dobře řízeným podnikem.
(232)
Čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark tudíž není splněno.
(233)
Názorem BVerwG je, že čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark nelze na sdružení ZT použít, neboť přeúčtovávání nákladů neslouží k vyrovnání dodatečných nákladů vzniklých tím, že v rámci jinak tržní činnosti došlo k převzetí povinnosti veřejného zájmu, nýbrž k financování veřejné služby poskytované mimo trh, která je plněna na základě přenesení veřejné pravomoci. Skutečnost, že je povinnost poskytovat tuto službu plněna na základě přenesení veřejné pravomoci, plyne podle BVerwG z politického rozhodnutí územních korporací, jež jsou členy sdružení, zadat neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 interním postupem. Tuto interpretaci BVerwG opírá o rozsudek Soudního dvora ve věci Stadtreinigung Hamburg (58).
(234)
Čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark podle BVerwG předpokládá, že plněním závazku veřejné služby musí být pověřen soukromý podnik. Tento předpoklad však zadání zakázky interním postupem nesplňuje, a proto nelze čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark uplatnit na podnik, který obdržel zakázku na základě interního postupu (59).
(235)
Komise v tomto ohledu nesdílí právní názor BVerwG. Ze čtvrtého kritéria podle rozsudku ve věci Altmark zaprvé nevyplývá nic, co by protiřečilo jeho uplatnění na případ zadání zakázky interním postupem. Naopak: uvedením obou možností (buď veřejná soutěž, nebo analýza nákladů, které by měl průměrný, dobře řízený podnik) Soudní dvůr naznačuje, že čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark lze uplatnit i v případě, že žádná veřejná soutěž neproběhla, tedy zejména v situaci zadání zakázky interním postupem.
(236)
Zadruhé se rozsudek ve věci Stadtreinigung Hamburg týká pouze otázky, kdy existuje povinnost vypsat veřejnou soutěž a kdy ne. Odtud však nelze vyvozovat žádné závěry týkající se pravidel pro státní podporu. Naopak: druhá možnost vyplývající ze čtvrtého kritéria podle rozsudku ve věci Altmark se týká právě situace, kdy neexistuje povinnost k vypsání veřejné soutěže.
(237)
Zatřetí vychází BVerwG z toho, že sdružení ZT v důsledku svého územního monopolu nekonkuruje jiným podnikům a že tak pravděpodobně nedochází k žádnému narušení hospodářské soutěže. Narušení hospodářské soutěže však představuje samostatný znak skutkové podstaty pojmu státní podpory, který se liší od znaku skutkové podstaty hospodářského zvýhodnění, v souvislosti s nímž došlo k formulování čtyř kritérií podle rozsudku ve věci Altmark. Znak skutkové podstaty narušení hospodářské soutěže je v předmětném případě naplněn (viz oddíl 8.3). V bodě 37 sdělení o použití pravidel Evropské unie v oblasti státní podpory na vyrovnávací platbu udělenou za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu (dále jen „sdělení SGEI“) (60) poukázala Komise výslovně na to, že zadání zakázky interním postupem nevylučuje možnost narušení hospodářské soutěže.
(238)
Důraz, který BVerwG klade na skutečnost, že sdružení ZT vykonává své činnosti na základě přenesení veřejné pravomoci, nastoluje nakonec otázku, zda BVerwG odmítá použitelnost čtvrtého kritéria podle rozsudku ve věci Altmark proto, že vychází z faktu, že sdružení ZT nevykonává žádnou hospodářskou činnost. Ani to však nesouhlasí: sdružení ZT nabízí služby za úplatu, a vykonává tak hospodářskou činnost (viz oddíl 8.2). To Komise výslovně potvrdila rovněž v bodě 13 sdělení SGEI.
9.5 Závěr týkající se existence hospodářského zvýhodnění sdružení ZT
(239)
V protikladu k rozsudku BVerwG a tvrzením Německa nebyla kritéria podle rozsudku ve věci Altmark splněna. Zaprvé nelze ospravedlnit úhradu přeúčtovávaných nákladů coby státní vyrovnávací platby za závazky převzaté sdružením ZT, neboť veškeré náklady, jenž jsou s těmito závazky spojené, jsou hrazeny z poplatků. Zadruhé se ukazuje, že oproti tvrzení Německa sdružení ZT nevznikly z povinnosti držet rezervu pro případ nákazy žádné čisté náklady. Německem uváděné náklady se vztahují buď na nevyužité provozní kapacity, které je nutno hradit z poplatků a výnosů, nebo na nevyužité kapacity, které překračují předepsaný rozsah rezervy pro případ nákazy. Zatřetí nebyly do roku 2010 předem stanoveny parametry výpočtu úhrad přeúčtovávaných nákladů s nezbytnou transparentností. Začtvrté se Německu nepodařilo dokázat, že se v případě sdružení ZT jedná o průměrný, dobře řízený podnik.
(240)
Úhrada přeúčtovávaných nákladů proto vedla k hospodářskému zvýhodnění sdružení ZT.
(241)
Pokud se Německem nesprávně vypočtené náklady na rezervu pro případ nákazy správně rozdělí mezi jednotlivé vykonané služby - neškodné odstraňování vlastního materiálu kategorie 1 a 2, neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 pocházejícího z Bádenska-Württemberska a Hesenska a neškodné odstraňování materiálu kategorie 3 -, je možné podrobně ukázat, jaké hospodářské zvýhodnění sdružení ZT z úhrady přeúčtovávaných nákladů na jednotlivých trzích vzniklo.
(242)
Následující oddíly 9.5.1 až 9.5.3 ukáží, že úhrada přeúčtovávaných nákladů slouží skutečně vyrovnání ztrát vzniklých z těchto důvodů:
a)
méněcenné zpracování materiálu kategorie 3;
b)
nevytížené kapacity;
c)
úplaty za neškodné odstraňování materiálu v severním a středním Hesensku jsou pod úrovní skutečných nákladů;
d)
poplatky za neškodné odstraňování vlastního materiálu jsou pod úrovní skutečných nákladů.
9.5.1 Ztráty z neškodného odstraňování vlastního a cizího materiálu při správném rozdělení nesprávně vypočtených nákladů na rezervu pro případ nákazy
(243)
Podle výkazu zisků a ztrát sdružení ZT za období 2002-2009 se veškeré údajné náklady na rezervu pro případ nákazy správně rozdělí podle využití zařízení v 5denním 2směnném provozu.
(244)
Přitom je třeba nejdříve upozornit na to, že jedním podstatným důvodem vysokých nákladů na nevyužité kapacity je nedostatečné vytížení zařízení sdružení ZT. Nejprve je proto třeba vypočítat tyto náklady na nevyužité kapacity způsobené nedostatečným vytížením při běžném provozu:
(245)
Jak ukazuje statistika vytížení uvedená v tabulce 3 (viz sloupek „nevyužité kapacity dané vytížením“), nevyčerpalo sdružení ZT nikdy své technické kapacity 5denního 2směnného provozu. Vytížení značně kleslo zejména po roce 2002 kvůli silnému úbytku vlastního materiálu. Jako kritérium nedostatečného vytížení se budou dále používat nevyužité kapacity 5denního 2směnného provozu. Referenční hodnotou pro výpočet nedostatečného vytížení bude nejvyšší vytížení při 5denním 2směnném provozu ve výši 101 855 tun ročně, kterého bylo dosaženo v roce 2002. Výsledkem je nedostatečné vytížení v průměrné výši 13 %.
(246)
Podle řádku „kapacity nevyužité vlivem vytížení provozu“ v tabulce 4 činí průměrné náklady způsobené nedostatečným vytížením při běžném provozu 434 304 EUR. Sdružení ZT má povinnost převzít za tyto náklady hospodářskou odpovědnost, neboť jsou výsledkem provozu zařízení, jež je při běžném provozu nevytíženo.
(247)
Nevyužité provozní kapacity se rozdělí úměrně k využití při 5denním 2směnném provozu. Nevyužité provozní kapacity proto připadají úměrně jak na služby poskytované jak v rámci sdružení, tak mimo ně. Přitom se v tabulce 4 rozlišuje mezi nevyužitými provozními kapacitami při sběru a zpracování.
(248)
Průměrným výsledkem za období 2002-2009 je, že sdružení ZT nebylo z obratu s to pokrýt nevyužité provozní kapacity ani u interních, ani u externích služeb. Odpovídající „příspěvek na úhradu nákladů II“ vykazuje u externích služeb průměrnou roční ztrátu ve výši 1 198 257 EUR a u interních služeb ve výši 1 140 898 EUR.
Tabulka 4
Výkaz zisků a ztrát
(v EUR)
Uhynulá zvířata
Jateční odpad
Materiál sdružení
Sloupec 1 + 2
Materiál kategorie 3
B-W a Hesensko
Nedostatečné vytížení
Cizí materiál
Sloupec 4 + 5 + 6
Celkem
Col 3 + 7
(1)
Obrat
3 624 234
5 130 693
8 754 926
[…]
[…]
[…]
(2)
Náklady dle údajů ZT
3 624 234
3 877 155
7 501 388
[…]
[…]
[…]
[…]
(3)
Obrat
3 624 234
5 130 693
8 754 926
[…]
[…]
[…]
[…]
(4)
-
Upravené náklady
3 624 234
5 077 019
8 701 252
[…]
[…]
[…]
[…]
(5)
Příspěvek na úhradu nákladů I
53 674
53 674
[…]
[…]
[…]
[…]
(6)
-
Kapacity nevyužité (NK) vlivem vytížení provozu
[…]
[…]
[…]
(7)
-
Provozní NK - sběr
70 077
236 780
306 857
[…]
[…]
[…]
[…]
(8)
-
Provozní NK - zpracování
201 993
685 722
887 715
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(9)
Příspěvek na úhradu nákladů II
- 272 071
- 868 828
-1 140 898
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(10)
-
Nerozdělené fixní náklady
[…]
(11)
Příspěvek na úhradu nákladů III
[…]
(12)
+
Úhrada přeúčtovaných nákladů
[…]
(13)
Výsledek
[…]
Řádky 1 a 2: Údaje sdružení ZT
Sdružení ZT ve svém účetnictví neuvádí výnosy z neškodného odstraňování materiálu kategorie 3 odděleně, nýbrž je jako i jiné produkční výnosy (např. tuky a oleje) odečítá od celkových nákladů, které se poté rozdělují na vlastní jateční odpad, materiál kategorie 3 a materiál pocházející z Bádenska-Württemberska a Hesenska. Nadále však bude u materiálu kategorie 3 vedeno oddělené účetnictví, a proto je třeba z celkových nákladů vypočítat výnosy z neškodného odstraňování materiálu kategorie 3.
Řádky 3 až 5: Výpočet příspěvku na úhradu nákladů I
V zájmu zjištění opravených nákladů se výnosy ze zpracování materiálu kategorie 3, které byly odečteny od nákladů, poměrným způsobem připočtou k nákladům na vlastní jateční odpad, materiálu kategorie 3 a materiálu pocházejícímu z Bádenska-Württemberska a Hesenska. V rámci celkových nákladů proto rozdíl mezi řádkem (2) a řádkem (4) odpovídá výnosům z neškodného odstraňování materiálu kategorie 3 v řádku (3).
Kvůli chybějícím údajům se Komisi nepodařilo prověřit, zda sdružení ZT rozdělilo celkové náklady v řádku (2) příp. (3) mezi jednotlivé služby správným způsobem. Zejména je nutné poukázat na to, že na neškodné odstraňování těl hospodářských zvířat připadá nadměrný podíl nákladů na kapacitu. Příspěvek na úhradu nákladů I za vlastní jateční odpad, materiál kategorie 3 a materiál pocházející z Bádenska-Württemberska a Hesenska mohl být tudíž nasazen příliš vysoko.
Řádky 6 až 9: Výpočet příspěvku na úhradu nákladů II
Nejprve se z nákladů na rezervu pro případ nákazy vypočítá nedostatečné vytížení při 5denním 2směnném provozu (= kapacita nevyužitá vlivem vytížení). Nato se ostatní náklady na rezervu pro případ nákazy poměrným způsobem rozdělí mezi skutečné objemy a vypočítané nedostatečné vytížení. V Bádensku-Württembersku neprobíhá žádný sběr, a proto se náklady na sběr a na zpracování povedou odděleně. V roce 2009 byly u zakázky v severním a středním Hesensku již náklady na nevyužité kapacity připočteny přímo, a proto se další náklady přičítat nebudou.
9.5.2 Z úhrad přeúčtovávaných nákladů se financují ztráty z neškodného odstraňování cizího materiálu
(249)
Sdružení ZT konkuruje na cizích trzích podnikům, které si musí celkové náklady svých zařízení plně hradit ze svého vlastního obratu, a ani podnik, který sdružení ZT konkuruje u materiálu kategorie 3, ani předchozí provozovatel v severním a středním Hesensku nemohou využít dodatečného státního refinancování nevyužitých provozních kapacit nebo nedostatečného vytížení v závislosti na poptávce.
9.5.2.1 Ztráty vzniklé z neškodného odstraňování materiálu kategorie 3
(250)
Stejně jako všechny ostatní podniky, které odstraňují materiál kategorie 3, aniž by obdržely veřejnou zakázku, musí sdružení ZT nést samo veškeré s tím spojené náklady, jakož i rizika.
(251)
Sdružení ZT odstraňuje materiál kategorie 3 společně s materiálem kategorie 1 a 2, a nemůže proto dosahovat stejných produkčních výnosů jako při odděleném odstraňování materiálu kategorie 3 a materiálu kategorie 1 a 2. V důsledku zvýšené poptávky po čistém materiálu kategorie 3 však silně klesly ceny, které sdružení ZT může od jatek požadovat. Jak uvedla stěžovatelka, za určité materiály kategorie 3 vyplácejí podniky odpovědné za neškodné odstraňování materiálu jatkám dokonce peněžní úplatu.
(252)
Tento trend je patrný především na vývoji výnosů za zpracovanou tunu materiálu kategorie 3: mohlo-li sdružení ZT ještě v roce 2002 dosáhnout výnosu za tunu ve výši […] EUR, pak tento výnos v roce 2009 v důsledku trvalého úbytku činil už jen […] EUR. To odpovídá poklesu výnosů za tunu o téměř 70 % během sedmi let.
Obrázek 1
Vývoj příspěvků na úhradu za materiál kategorie 3 v období 2000-2009 (v EUR)
(…)
(253)
Zpracování materiálu kategorie 3 se proto za poslední roky stalo pro sdružení ZT stále méně výnosnou činností. Zatímco si ještě do roku 2004 mohlo sdružení ZT hradit své přímé náklady samo, v následujících letech nepřinášelo neškodné odstraňování materiálu kategorie 3 žádný pozitivní příspěvek na úhradu nákladů na nevyužitou kapacitu.
(254)
Výpočet provedený Německem, že výnosy, kterých může sdružení ZT neškodným odstraňováním materiálu kategorie 3 dosáhnout, přesahují přímé náklady, není správný. Pro svůj výpočet používá Německo náklady, od nichž již byly odečteny výnosy (viz řádek (2) v tabulce 4), místo aby správně pracovalo se skutečně vzniklými náklady (viz opravené náklady v řádku (4) v tabulce 4).
(255)
Sdružení ZT očividně akceptuje trvalé ztráty, které plynou z méněcenného odstraňování materiálu kategorie 3, jen aby zachovalo vytížení svých zařízení.
9.5.2.2 Ztráty vzniklé v důsledku nedostatečného vytížení
(256)
Dalším podstatným důvodem ztrát sdružení ZT je špatná vytíženost zařízení po většinu let. V některých letech vzrostlo nedostatečné vytížení při 5denním 2směnném provozu na více než 25 % ve srovnání s nejvyšším vytížením v roce 2001. Jen v letech 2001 a 2002 bylo možné v důsledku krize TSE dosáhnout lepšího vytížení, aniž by se ale dokonce i v těchto letech musely zapojit nevyužité provozní kapacity v noci či o víkendech.
Obrázek 2
Nedostatečné vytížení kapacit běžného provozu sdružení ZT při 5denním 2směnném provozu v období 1998-2009
(257)
Důvodem značně nedostatečného vytížení po roce 2002 je úbytek stavů hospodářských zvířat a tím i objemu vlastního materiálu, který mezi roky 2002 a 2009 klesl o více než 35 %. Uvolněné kapacity se sdružení ZT pokusilo vytížit zvýšenými dodávkami cizího materiálu. Teprve až úspěch u veřejné zakázky v severním a středním Hesensku pomohl opět zvýšit vytížení přibližně na úroveň let 2002 a 2003.
9.5.2.3 Ztráty vzniklé v důsledku veřejné zakázky v severním a středním Hesensku
(258)
S neškodným odstraňováním materiálu v severním a středním Hesensku začalo sdružení ZT teprve od roku 2009, a proto je k dispozici jen málo údajů o výsledcích této zakázky. Z předložených účetních údajů z roku 2009 by vyplývalo, že nová zakázka vedla k pozitivnímu příspěvku na úhradu ve výši zhruba 200 000 EUR po odečtení nevyužitých provozních kapacit.
(259)
Z podkladů k veřejné zakázce lze však vyčíst, že sdružení ZT předložilo nabídku nižší, než byly její skutečné náklady. Jak uvádí samo Německo, jsou úroky, jež sdružení ZT platí za své bankovní úvěry, vyšší než vypočtené úroky, které sdružení ZT uvedlo při veřejné soutěži v souladu s předpisy pro jejich výpočet. To znamená, že sdružení ZT neočekává, že by mohlo pokrýt své veškeré úroky z cizího kapitálu, který si vzalo, nebo že by mohlo dosáhnout přiměřeného zisku z vlastního kapitálu.
(260)
Celková výše úroků z cizího kapitálu ve prospěch sdružení ZT činí 1,07 milionu EUR ročně. Pokud se vzhledem k podílu odstraňovaného objemu na celkové kapacitě v případě severního a středního Hesenska vychází z toho, že se zhruba jedna čtvrtina nákladů z cizího kapitálu musí připočíst k zakázce ze severního a středního Hesenska, vyplynou poměrné náklady ve výši 0,26 milionu EUR v porovnání s 0,16 milionu EUR, které sdružení ZT uvedlo ve svém výpočtu poplatků v případě severního a středního Hesenska. K ročně nekrytým úrokům z cizího kapitálu ve výši 0,10 milionu EUR je nutno ještě připočíst nekryté úroky z vlastního kapitálu.
(261)
Podnikatel, který se chová ekonomicky, by proto nikdy nepodal nabídku, jež by předem nepokrývala očekávané kapitálové náklady. Na tom nic nemění ani opakované upozorňování Německa na údajné předpisy při výpočtu úplat, které další přeúčtování plných nákladů nedovolují. Žádný soukromý podnikatel nemůže být nucen (příp. by nebyl ochoten) k tomu, aby poskytoval služby za ceny, které by mu neumožnily pokrýt jeho náklady a dosáhnout přiměřeného zisku.
(262)
I kdyby se vycházelo z účetnictví předloženého za rok 2009, jež obsahuje pozitivní příspěvek na úhradu ve výši zhruba 200 000 EUR, nemohou očekávané příspěvky na úhradu po dobu deseti let trvání zakázky vyrovnat ztráty vzniklé z nedostatečného vytížení, jehož roční průměrná výše od roku 2002 činila zhruba 700 000 EUR. Podnikatel, který se chová ekonomicky, by nedostatečně vytížené kapacity nedržel po tak dlouhou dobu.
(263)
U cizích materiálů je tudíž zřejmé, že na jedné straně prodává sdružení ZT díky přeúčtovávání na trhu kapacity za ceny, které nepokrývají příslušné náklady, a na straně druhé po celé roky udržuje nevytížené kapacity, jejichž budoucí výnosy nemohou vyrovnat ztráty z nedostatečného vytížení z předešlých let. Je tedy zřejmé, že sdružení ZT udržovalo na trhu kapacity, které by si podnikatel, který se chová ekonomicky, udržovat nemohl.
9.5.3 Z úhrad přeúčtovávaných nákladů se financují ztráty z neškodného odstraňování vlastního materiálu
(264)
Nevyužité provozní kapacity, jež jsou výsledkem neškodného odstraňování vlastního materiálu, je zapotřebí uhradit z vybraných poplatků. Přitom se sdružení ZT (jako každý jiný podnik pověřený neškodným odstraňováním kontrolovaného materiálu) musí na vlastní odpovědnost postarat o to, aby díky odpovídajícímu řízení podniku tuto úlohu splnilo ekonomickým způsobem. Dodatečná vyrovnávací platba by ho této ekonomické odpovědnosti jen zbavovala.
(265)
Nevyužité provozní kapacity je proto zapotřebí rozdělit mezi neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu. V jednotlivých spolkových zemích existují různé způsoby, jak rozdělit náklady na nevyužité provozní kapacity mezi neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu. V některých spolkových zemích připadá na odstraňování uhynulých hospodářských zvířat větší podíl nevyužitých kapacit než na odstraňování jatečního odpadu. Pravidla pro vybírání poplatků ani stanovy sdružení nestanovují odpovídající klíč pro toto rozdělování, a proto se nevyužité kapacity rozdělují rovnoměrným způsobem.
9.5.3.1 Ceny při neškodném odstraňování jatečního odpadu, jež jsou pod úrovní skutečných nákladů
(266)
Jak uvádí samo Německo, při neškodném odstraňování jatečního odpadu konkuruje sdružení ZT jiným podnikům zabývajícím se stejnou činností. Výše poplatků za neškodné odstraňování vlastního jatečního odpadu má vliv na míru separace materiálu, již jatka využívají, a tím i na objem čistého materiálu kategorie 3, který mají k dispozici jiné podniky.
(267)
Zatímco výnosy v průměru těsně pokryjí přímé náklady, časem dochází k podobnému scénáři jako u příspěvků na úhradu materiálu kategorie 3: do roku 2004 byly výnosy vyšší než přímé náklady. Po zavedení nových pravidel pro vybírání poplatků v roce 2005, které vedlo k poklesu průměrných výnosů za tunu ze 160 EUR na 116 EUR - tedy o 27,5 % -, nebylo už v následujících letech možné pokrýt ani přímé náklady, a tudíž ani dosáhnout příspěvku na úhradu nevytížených provozních kapacit. Teprve v roce 2009 byl opět vykázán pozitivní příspěvek na úhradu nákladů I (viz tabulka 4).
(268)
Bez přeúčtovávání nákladů by si sdružení ZT takovou cenovou politiku zjevně nemohlo dovolit. Stejně jako v případě jatečního odpadu kategorie 3 přistoupilo sdružení ZT od roku 2005 na ceny, které nepokrývaly ani jeho přímé náklady, jen aby mohlo dále vytížit svá zařízení. Celkovým výsledkem v případě vlastních materiálů je značně negativní příspěvek na úhradu nákladů II (po odečtení nevyužitých provozních kapacit) ve výši zhruba 13 % obratu (viz tabulka 4).
9.5.3.2 Upevnění monopolního postavení na spádovém území sdružení prostřednictvím přímé úhrady přeúčtovávaných nákladů
(269)
Německo je toho názoru, že z úhrady přeúčtovávaných nákladů sdružení ZT nevyplynula žádná hospodářská výhoda, neboť není důležité, jestli stát zaplatí odškodnění za držení rezervy pro případ nákazy přímo podniku odpovědnému za neškodné odstraňování materiálu, nebo nepřímo znečišťovateli prostřednictvím státní podpory na testy TSE. V tomto případě by se náklady na rezervu pro případ nákazy sice započítaly do poplatků, současně by však znečišťovatel obdržel úlevu v podobě přiměřeně vyšší státní podpory. V obou případech nese ve skutečnosti větší podíl zátěže veřejný sektor, což je nakonec to hlavní, o co při posouzení z hlediska hospodářské soutěže jde.
(270)
Zaprvé je třeba poukázat ještě jednou (viz oddíl 2.5.3) na to, že vedle státních podpor na testy TSE, jež jsou určeny zemědělcům, má sdružení ZT dodatečný prospěch z přeúčtování nákladů. Kromě toho již sdružení ZT v Porýní-Falci dostává ze státních podpor na testy TSE větší podporu než v severním a středním Hesensku, neboť zde leží cena za tunu - a tím základ pro stanovení výše státní podpory na testy TSE - ve výši 212 EUR výrazně pod cenou za tunu ve výši 390 EUR v Porýní-Falci. Rozhodně neplatí, že by zemědělci působící na spádovém území sdružení měli prospěch z nižších poplatků díky úhradě přeúčtovávaných nákladů.
(271)
Zadruhé pokyny TSE výslovně požadují důkaz, že státní podpory nezvýhodňují navazující výrobní podniky (61). Jak plyne z předchozího hodnocení uvedeného v oddílech 9.5.2 a 9.5.3, sdružení ZT však používá přeúčtovávání nákladů skutečně k tomu, aby financovalo ztráty pocházející z jeho cenové politiky, nevytížených kapacit či jiných nedostatků v rámci jeho řízení podniku.
(272)
Německu se proto zjevně nepodařilo dokázat, že úhrada přeúčtovávaných nákladů jde coby odškodnění za náklady spojené s neškodným odstraňováním uhynulých hospodářských zvířat ve prospěch zemědělců. Vyvstává naopak otázka, zda by zemědělci neměli prospěch z nižších poplatků, kdyby k úhradě přeúčtovávaných nákladů nedocházelo, protože by pak sdružení ZT bylo již dříve vystaveno většímu hospodářskému tlaku, aby přizpůsobilo své kapacity a svůj způsob řízení danostem na trhu.
9.5.4 Shrnutí
(273)
Německo nemůže prokázat oprávněnost úhrad přeúčtovávaných nákladů coby státních vyrovnávacích plateb určených sdružení ZT za plnění povinností uložených stanovami sdružení. Kritéria podle rozsudku ve věci Altmark nejsou splněna.
(274)
Podrobné posouzení výkazu výnosů a nákladů sdružení ZT spíše ukázalo, že sdružení ZT je při neškodném odstraňování vlastního a cizího materiálu díky úhradě přeúčtovávaných nákladů hospodářsky zvýhodněno.
(275)
Úhrada přeúčtovávaných nákladů proto představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
10. HODNOCENÍ PROTIPRÁVNOSTI PODLE ČL. 108 ODST. 3 SFEU
(276)
Úhrady přeúčtovaných nákladů, jejichž příjemcem je sdružení ZT od roku 1979, nebyly Komisi oznámeny v souladu s čl. 108 odst. 3 SFEU. Podle čl. 108 odst. 3 SFEU proto představují proto protiprávní státní podporu.
(277)
Výjimku z oznamovací povinnosti podle rozhodnutí Komise 2005/842/ES ze dne 28. listopadu 2005 o použití čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES na státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby poskytované určitým podnikům pověřeným poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu (62) (dále jen „rozhodnutí o SOHZ z roku 2005“) nebo podle rozhodnutí Komise 2012/21/ES ze dne 20. prosince 2011 o použití čl. 106 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie na státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby udělené určitým podnikům pověřeným poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu (63) (dále jen „rozhodnutí o SOHZ z roku 2011“) v tomto případě nelze uplatnit, jelikož - jak je uvedeno v oddílu 9 - sdružení ZT není pověřeno poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu. Neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2, udržování rezervy pro případ nákazy a odstraňování materiálu kategorie 3 totiž nejsou službami obecného hospodářského zájmu. Navíc není v případě období let 1979-2010 splněno druhé kritérium podle rozsudku Altmark a v případě celého období od roku 1979 není splněno třetí kritérium podle rozsudku Almark. Nejsou tedy splněny nutné předpoklady podle článků 4 a 5 rozhodnutí o SOHZ z roku 2005 ani z roku 2011, které by umožňovaly osvobození úhrad přeúčtovaných nákladů od oznamovací povinnosti.
11. HODNOCENÍ SLUČITELNOSTI PODLE ČL. 106 ODST. 2 SFEU
(278)
Podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají podle čl. 106 odst. 2 SFEU pravidlům obsaženým ve SFEU. Čl. 106 odst. 2 SFEU však pro případ, kdy použití pravidel hospodářské soutěže brání právně nebo fakticky plnění svěřených úkolů, stanoví výjimku z pravidel obsažených v SFEU. Tato výjimka se uplatní, pouze pokud není vývoj obchodní výměny dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmy Unie.
(279)
Podle bodu 69 rámce EU pro vyrovnávací platby uplatňuje Komise zásady tohoto rámce na všechny protiprávní podpory, o nichž rozhodne od 31. ledna 2012, a to i v případech, kdy byla podpora poskytnuta před tímto datem. V případě úhrad přeúčtovaných nákladů SE jedná o protiprávní státní podporu, a proto se použije se rámec EU k vyrovnávacím platbám.
(280)
Jak je uvedeno v oddílu 8.1, sdružení ZT není pověřeno službami obecného hospodářského zájmu, jelikož neškodné odstraňování materiálů kategorie 1 a 2, udržování rezervy pro případ nákazy a neškodné odstraňování materiálů kategorie 3 nepředstavuje službu obecného hospodářského zájmu. Slučitelnost úhrad přeúčtovaných nákladů podle čl. 106 odst. 2 SFEU a rámce EU pro služby obecného hospodářského zájmu je už z tohoto důvodu vyloučena.
(281)
V souladu s druhým a třetím kritériem podle rozsudku Altmark lze podporu podle rámce EU pro služby obecného hospodářského zájmu považovat za slučitelnou s čl. 106 odst. 2 SFEU, pouze pokud existuje pověřovací akt, v němž jsou stanoveny metody pro výpočet vyrovnávací platby (oddíl 2.3) a pokud výše podpory nepřekračuje čisté náklady vynaložené k plnění povinností veřejné služby (oddíl 2.8).
(282)
Jak je uvedeno v oddílu 9.2, není v případě období let 1979-2009 splněno druhé kritérium podle rozsudku Altmark a v případě celého období není splněno třetí kritérium podle rozsudku Almark. Proto nejsou splněny ani podmínky oddílu 2.3 (pro období let 1979-2009) a oddílu 2.8 (pro celé období) rámce EU pro služby obecného hospodářského zájmu.
(283)
Úhradu přeúčtovaných nákladů proto nelze odůvodnit jako podporu na udržování rezervy pro případ nákazy v dané oblasti podle čl. 106 odst. 2 SFEU a rámec EU k vyrovnávacím platbám.
12. HODNOCENÍ SLUČITELNOSTI JAKO PODPORY PRO FINANCOVÁNÍ NÁKLADŮ NA NEŠKODNÉ ODSTRAŇOVÁNÍ UHYNULÝCH HOSPODÁŘSKÝCH ZVÍŘAT A JATEČNÍHO ODPADU NA ZÁKLADĚ ČL. 107 ODST. 3 PÍSM. c) SFEU
(284)
V případě úhrad přeúčtovaných nákladů se jedná o provozní podpory, které jsou v zásadě zakázány (64). Důkazním břemenem ve prospěch slučitelnosti těchto podpor je proto zatížen dotyčný členský stát.
(285)
Pokyny TSE a pokyny ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013 v zásadě zakazují podporu na odstraňování jatečního odpadu a povolují podporu na neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat pod podmínkou, že jsou jejími příjemci výhradně zemědělci. Navazující podniky - jako jatka a podniky na neškodné odstraňování tohoto materiálu - podpory v žádném případě využívat nemohou (65).
(286)
Podpora na neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat sice smí být v zájmu administrativního zjednodušení vyplacena přímo podnikům na neškodné odstraňování materiálu, musí ale být prokázáno, že prospěch z ní mají výhradně zemědělci (66).
(287)
Jak však ukazuje posouzení popsané v oddílu 9, přinášejí úhrady přeúčtovaných nákladů ekonomickou výhodu sdružení ZT a zemědělcům na spádovém území sdružení ZT přímo neprospívají vůbec, jelikož ti musí za neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat platit dokonce více než například zemědělci v severním a středním Hesensku. Německo také nebylo schopno prokázat, že jsou úhrady přeúčtovaných nákladů na zemědělce převáděny v plné výši.
(288)
Rozhodnutí Komise N 15/04 ze dne 6. července 2004, kterým se schvaluje režim podpory hradící pro období let 1998-2013 zemědělcům ve spádové oblasti sdružení ZT náklady na neškodné odstraňování těl uhynulých zemědělských zvířat, nadto stanoví, že nesmí docházet ke kumulaci schválených režimů podpory s jinou podporou.
(289)
Pro podpory, které byly protiprávně poskytnuty před 1. lednem 2003, stanoví oddíl VI pokynů TSE odchylky:
a)
mohou být schváleny režimy podpory na náklady na neškodné odstraňování těl uhynulých hospodářských zvířat ve výši 100 %, i když jsou poskytovány na úrovni výroby, zpracování a uvádění na trh;
b)
kromě toho mohou být ve výjimečných případech s vnitřním trhem slučitelné také podpory na odstraňování jatečního odpadu vzhledem ke krátkému trvání a nutnosti dostát dlouhodobě zásadě „znečišťovatel platí“.
(290)
Ani tyto výjimky nejsou použitelné. Úhrady přeúčtovaných nákladů nejsou omezeny na neškodné odstraňování těl uhynulých zemědělských zvířat, které je beztak již z velké části financováno prostřednictvím režimu podpory pro zemědělství, a ani se nejedná o krátkodobé a časové omezené opatření týkající se jatečního odpadu.
(291)
Dále je třeba ještě zdůraznit, že Německo samotné nepředneslo žádné důvody pro slučitelnost úhrad přeúčtovaných nákladů podle pokynů TSE a pokynů ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013.
(292)
Jelikož úhrady přeúčtovaných nákladů zvýhodňují sdružení ZT, nelze je považovat za podporu slučitelnou s vnitřním trhem ve smyslu pokynů TSE a pokynů ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013 podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
13. HODNOCENÍ SLUČITELNOSTI ÚHRADY PŘEÚČTOVANÝCH NÁKLADŮ JAKO PODPORY NA ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ PODLE ČL. 107 ODST. 3 PÍSM c) SFEU
(293)
V případě úhrad přeúčtovaných nákladů se jedná o podpory, které jsou v zásadě zakázány (67). Důkazním břemenem ve prospěch slučitelnosti těchto podpor je proto zatížen dotyčný členský stát. Podle Německa se v případě úhrad přeúčtovaných nákladů jedná o podporu ve prospěch ochrany životního prostředí.
(294)
Podle bodu 132 pokynů pro poskytování státní podpory v oblasti ochrany životního prostředí je investiční podpora určená podnikům odstraňujícím škody způsobené životnímu prostředí tím, že provádějí sanaci kontaminovaných lokalit, slučitelná s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU za předpokladu, že vede ke zlepšení ochrany životního prostředí. Při tom je však třeba přihlížet také k zásadě „znečišťovatel platí“, která je zakotvena v čl. 191 odst. 2 SFEU a v pokynech pro poskytování státní podpory v oblasti životního prostředí. Podle bodu 132 pokynů pro poskytování státní podpory v oblasti ochrany životního prostředí musí původce škod způsobených životnímu prostředí uhradit sanaci bez státní podpory. Kdo je znečišťovatelem, se určuje podle práva použitelného v jednotlivých státech.
(295)
Relevantní okamžik k posouzení situace z hlediska použitelného práva v jednotlivých členských státech se určuje podle okamžiku přijetí úředního rozhodnutí použitelného práva.
(296)
Německo nepopírá, že v souladu se sanačním rozhodnutím ze dne 21. dubna 1997 sdružení ZT v plném rozsahu odpovídá za sanaci staré lokality Sohrschied a podle sanačního rozhodnutí 31. března 1998 za sanaci lokality Sprendlingen-Gensingen jako znečišťovatel podle vnitrostátní práva platného v příslušné době. Sdružení ZT jako znečišťovatel podle německého práva odpovídá také za náklady na dekontaminaci půdy v obou lokalitách. Německo tvrdí, že podle rozhodnutí spolkového ústavního soudu (Bundesverfassungsgericht) ze dne 16. února 2000 (68) je financování nákladů na sanaci nad rámec odpovědnosti prostřednictvím úhrady přeúčtovaných nákladů slučitelnou podporou, jelikož odpovědnost soukromých subjektů se podle tohoto rozhodnutí omezuje pouze na tržní hodnotu pozemku.
(297)
Argumenty Německa jsou však nesprávné. Zaprvé, rozhodnutí spolkového ústavního soudu je použitelné výlučně mezi stranami („inter partes“), tedy mezi stranami zúčastněnými v řízení. Především však změna v judikatuře soudu nejvyšší úrovně nemění právní situaci a není důvodem přezkumu ve smyslu čl. 51 odst. 1 bodu 1 zákona o správním řízení s ohledem na starší správní akty, které se již staly závaznými.
(298)
Podle německé judikatury se rozhodnutím spolkového ústavního soudu nemění skutečnost, že v době sanačního rozhodnutí odpovídali za náklady na sanaci v plné výši všichni znečišťovatelé. Žádný z nich se po rozhodnutí spolkového ústavního soudu ze dne 16. února 2000 nemohl vyhnout plné odpovědnosti jakožto znečišťovatel s ohledem na starší rozhodnutí, které se stalo závazným.
(299)
Sdružení ZT je proto odpovědné za lokality Sprendlingen-Gensingen a Sohrschied i s přihlédnutím k rozhodnutí spolkového ústavního soudu ze dne 16. února 2000, které Německo cituje.
(300)
Jelikož se sdružení ZT proti sanačním rozhodnutím neodvolalo, stala se závaznými a jsou nenapadnutelná. Pokud chce nyní Německo zpětně v zásadě popřít odpovědnost sdružení ZT za lokalitu Sohrschied, nelze tento argument přijmout. Sdružení ZT se mělo proti sanačnímu rozhodnutí ze dne 21. dubna 1997 odvolat a nemělo dovolit, aby se stalo závazným. Úkolem Komise není znovu zkoumat závazné rozhodnutí vnitrostátního orgánu, pokud jde situaci z hlediska odpovědnosti podle zásady „znečišťovatel platí“.
(301)
Německo navíc samo uznává, že se uvedené rozhodnutí spolkového ústavního soudu ze dne 16. února 2000 vztahuje pouze na soukromé subjekty a nikoliv na právnické osoby podle veřejného práva. Je tomu tak proto, že právním základem pro omezení odpovědnosti je právo na vlastnictví. Na toto právo se však právnické osoby podle veřejného práva odvolávat nemohou. Nelze tedy zpochybnit, že podle vnitrostátního práva je za kontaminované lokality plně odpovědné sdružení ZT.
(302)
Na potenciální nerovné zacházení mezi právnickými osobami podle soukromého práva a právnickými osobami podle veřejného práva v právním systému členského státu se podle pokynů pro poskytování státní podpory v oblasti ochrany životního prostředí nelze odvolávat. Pokud jde o otázku odpovědnosti za kontaminované lokality (závazky z minulosti), pokyny uvádějí, že použitelné je pouze vnitrostátní právo.
(303)
Jelikož sdružení ZT podle německého práva odpovídá v plné výši za náklady na sanaci obou starých lokalit, není možné úhradu přeúčtovaných nákladů považovat za slučitelnou s vnitřním trhem ve smyslu pokynů k podpoře na ochranu životního prostředí podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. +
14. ZÁVĚRY
(304)
Úhrady přeúčtovaných nákladů poskytnuté sdružení ZT od roku 1979 představují státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Německo tyto úhrady přeúčtovaných nákladů poskytovalo v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU.
(305)
Nelze je prohlásit za podporu slučitelnou s vnitřním trhem ani podle čl. 106 odst. 2 SFEU, ani podle čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU.
(306)
Podle čl. 1 písm. b) bodu iv) ve spojení s čl. 15 odst. 3 nařízení (ES) č. 659/1999 je podpora, jejíž promlčecí lhůta uplynula, považována za existující podporu. Podle článku 15 uvedeného nařízení platí, že pravomoci Komise ve věci navrácení podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let. Promlčecí lhůta začíná běžet dnem, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci a je pozastavena jakýmkoliv opatřením, které Komise v souvislosti s danou protiprávní podporou přijme. Každým přerušením počíná lhůta běžet znovu.
(307)
Soudy Unie rozhodly, že promlčecí lhůta pro navrácení podpory může být přerušena nejen formálním řízením, ale také žádostí o informace, která rovněž představuje krok vedoucí k přerušení promlčecí lhůty pro navrácení podpory (69).
(308)
Stěžovatelka napadla úhradu přeúčtovaných nákladů ve prospěch sdružení ZT v lednu 2008 a dne 26. května 2008 byla Německu zaslána žádost o informace. Tato žádost o informace přerušila promlčecí lhůtu pro navrácení podpory. Proto se za existující podporu pokládají všechny úhrady přeúčtovaných nákladů, které sdružení ZT obdrželo do 26. května 1998. Naproti tomu všechny úhrady přeúčtovaných nákladů, které sdružení ZT obdrželo po 26. květnu 1998, představují novou podporu.
(309)
Podle čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999 nemá Komise požadovat navrácení podpory, pokud by tím byla porušena obecná zásada práva Unie. V předmětném případě vyvstává otázka, zda mohl rozsudek BverwG ze dne 16. prosince 2010 u sdružení ZT vzbudit legitimní očekávání, že posuzované opatření nepředstavuje státní podporu.
(310)
Komise v tomto ohledu zaprvé konstatuje, že se uvedený rozsudek BVerwG týká pouze plateb provedených v roce 2010. Rozsudek tedy mohl - pokud vůbec - vzbudit oprávněná očekávání pouze pro rok 2010 (a následující roky za předpokladu, že by se stanovy sdružení nezměnily).
(311)
Rozsudek BverwG však nemohl u sdružení ZT vzbudit oprávněná očekávání ani pro rok 2010 (a následující roky). Podle ustálené judikatury má právo dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání každý jednotlivec, pokud u něj orgán Unie tím, že mu poskytl konkrétní ujištění, vyvolal podloženou naději (70). Takovým ujištěním jsou bez ohledu na formu, ve které jsou sděleny, přesné, nepodmíněné a shodující se informace (71).
(312)
Komise v předmětném případě žádná taková ujištění sdružení ZT nedala. Naopak: dne 20. června 2010 přijala rozhodnutí o zahájení vyšetřování.
(313)
BVerwG není orgánem Evropské unie. Pokud jde o dohled nad dodržováním povinností podle článků 107 a 108 ES ze strany členských států, plní podle ustálené judikatury vnitrostátní soudy a Komise vzájemně se doplňující a rozdílné úlohy (72). Zatímco posouzení slučitelnosti opatření podpory s vnitřním trhem spadá do výlučné pravomoci Komise a zároveň podléhá přezkumu Soudního dvora, zajišťují vnitrostátní soudy, aby byla zaručena práva jednotlivců tam, kde není dodržena povinnost předem informovat o státní podpoře Komisi podle čl. 108 odst. 3 Smlouvy (73).
(314)
V předmětném případě vydal BverwG rozsudek týkající se opatření, v souvislosti s nímž již Komise zahájila formální vyšetřovací řízení. Podle ustálené judikatury Soudního dvora má toto rozhodnutí přimět členské státy k tomu, aby pozastavily platby v rámci daného opatření (74). BverwG navíc svůj rozsudek vydal a odůvodnil jej mimo jiné údajnou neslučitelností se čtvrtým kritériem podle rozsudku Altmark, aniž by odkazoval na Soudní dvůr, aniž by byl případ předložen Soudnímu dvoru Unie k rozhodnutí o předběžné otázce.
(315)
Komise je za těchto okolností toho názoru, že rozsudek BVerwG neposkytuje žádné jasné, nepodmíněné a shodující se informace.
(316)
Navrácení úhrad přeúčtovaných nákladů tedy není v rozporu s obecnou zásadou unijního práva spočívající v ochraně legitimního očekávání,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Úhrady přeúčtovaných nákladů, které Německo od 1. ledna 1979 v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU poskytovalo ve prospěch účelového sdružení Zweckverband Tierkörperbeseitigung v Porýní-Falci, v Sársku a v okresech Rheingau-Taunus a Limburg-Weilburg (dále jen „příjemce“) představují státní podporu, jež je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 2
1. Německo neprodleně získá zpět od příjemce podporu uvedenou v článku 1, která byla vyplácena od 26. května 1998.
2. Částky, které mají být získány zpět, zahrnují úroky od data, kdy byly platby podpory uvedené v odstavci 1 dány k dispozici příjemci, do data jejich skutečného navrácení.
3. Výše úroků bude vypočtena jako složený úrok podle kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (75).
4. Německo s účinkem ode dne oznámení tohoto rozhodnutí zruší všechny neprovedené platby podpory uvedené v článku 1.
Článek 3
Německo zajistí, aby byla podpora uvedená v článku 2 navrácena zpět do čtyř měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí.
Článek 4
1. Německo do dvou měsíců od tohoto rozhodnutí poskytne Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistinu a úroky), kterou má příjemce vrátit;
b)
podrobný popis opatření již přijatých a plánovaných k dosažení souladu s tímto rozhodnutím;
c)
doklady prokazující, že příjemci bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Německo bude Komisi průběžně informovat o opatřeních přijatých na vnitrostátní úrovni za účelem provedení tohoto rozhodnutí až do okamžiku úplného navrácení podpory uvedené v čl. 2 odst. 1. Na žádost Komise Německo neprodleně poskytne informace o opatřeních již přijatých, resp. plánovaných k provedení tohoto rozhodnutí. Dále předloží podrobné informace týkající se částek podpory a úroků, které již byly příjemcem vráceny.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 25. dubna 2012.
DECISIONE DELLA COMMISSIONE
del 25 aprile 2012
relativa all’aiuto di Stato SA.25051 (C 19/10) (ex NN 23/10) a cui la Germania ha dato esecuzione a favore di Zweckverband Tierkörperbeseitigung in Renania-Palatinato, Saarland, nel circondario Rheingau-Taunus e nel circondario Limburg-Weilburg
[notificata con il numero C(2012) 2557]
(Fa fede solo il testo in lingua tedesca)
(Testo rilevante ai fini del SEE)
(2012/485/UE)
LA COMMISSIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea, in particolare l’articolo 108, paragrafo 2, primo comma (1),
dopo aver invitato gli interessati a presentare osservazioni conformemente a detto articolo (2), e viste le osservazioni trasmesse,
considerando quanto segue:
1. PROCEDIMENTO
(1)
La Commissione ha appreso dei contributi versati dalla Germania a favore di Zweckverband Tierkörperbeseitigung (Consorzio per lo smaltimento di capi morti) in Renania-Palatinato, Saarland, nel circondario Rheingau-Taunus e nel circondario Limburg-Weilburg (in prosieguo «lo ZT») mediante una denuncia presentata da Saria Bio-Industries AG & Co KG (in prosieguo «il denunciante») in data 23 febbraio 2008.
(2)
Con comunicazione del 20 luglio 2010 la Commissione ha informato la Germania della propria decisione di avviare il procedimento di cui all’articolo 108, paragrafo 2, TFUE (in prosieguo «la decisione di avvio»). Contestualmente alla pubblicazione di tale decisione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea del 26 ottobre 2010, la Commissione ha invitato le parti interessate a presentare le rispettive osservazioni (3).
(3)
La Commissione ha ricevuto le osservazioni del denunciante il 25 novembre 2010. Conformemente alle richieste autorizzate di prorogare i termini del 20 agosto 2010 e del 18 novembre 2011, la Germania ha presentato le proprie osservazioni sulla decisione di avvio del procedimento e sulle osservazioni del denunciante a più riprese nelle seguenti date: 3 marzo 2011, 1o aprile 2011, 4 aprile 2011, 16 maggio 2011, 15 luglio 2011 e 18 novembre 2011.
(4)
Il 4 aprile 2011 lo ZT ha inviato alla Commissione osservazioni scritte. Sebbene l’articolo 20, paragrafo 1, in combinato disposto con l’articolo 6 del regolamento del Consiglio (CE) n. 659/1999, del 22 marzo 1999, recante modalità di applicazione dell’articolo 93 del trattato CE (4), inviti le parti a formulare le loro osservazioni entro un termine stabilito, di norma non superiore a un mese dalla data della pubblicazione nella Gazzetta ufficiale, lo ZT ha consegnato le proprie osservazioni solo dopo quattro mesi. La Commissione può prendere in considerazione osservazioni delle parti pervenute in ritardo (5) solo in determinati casi debitamente giustificati; nella comunicazione dello ZT la Commissione non riscontra alcuna motivazione in tal senso, né le altre circostanze sono tali da giustificare il ritardo. Pertanto, con lettera del 18 aprile 2011 la Commissione ha comunicato allo ZT che le sue osservazioni non potevano essere prese in considerazione nel procedimento di indagine formale perché altrimenti si sarebbero verificate una violazione del regolamento di procedura e un’ingiustificabile disparità di trattamento delle parti. Nondimeno, nella presente decisione la Commissione ha tenuto conto di tutte le informazioni fornite nelle osservazioni.
(5)
Parallelamente al procedimento di indagine formale della Commissione, il denunciante aveva avviato un procedimento giudiziario in Germania presentando denuncia contro lo ZT presso il Verwaltungsgericht Trier (Tribunale amministrativo di Treviri), il quale ha stabilito, con sentenza del 2 dicembre 2008, che i contributi versati configurano aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE. In relazione alla richiesta di restituzione degli aiuti indebitamente percepiti, il Verwaltungsgericht adito ha stabilito che lo ZT non era tenuto a restituire l’importo ricevuto tra il 2005 e il 2008 stante la presenza di circostanze straordinarie, tali da rendere inopportuna la restituzione della somma in questione.
(6)
Sia il denunciante che lo ZT hanno proposto appello presso l’Oberverwaltungsgericht Koblenz (Corte amministrativa d’appello di Coblenza) contro la sentenza del Verwaltungsgerichts Trier. Con sentenza del 24 novembre 2009 l’Oberverwaltungsgericht ha confermato la sentenza del Verwaltungsgerichts Trier.
(7)
Successivamente il denunciante e lo ZT hanno presentato ricorso avverso la sentenza dell’Oberverwaltungsgericht Koblenz presso il Bundesverwaltungsgericht (Corte federale superiore amministrativa, in prosieguo «BVerwG»). Con sentenza del 16 dicembre 2010 (6) il BVerwG ha respinto il ricorso del denunciante, modificato la sentenza dell’Oberverwaltungsgericht Koblenz e rigettato tutte le richieste, giudicando inammissibile la denuncia riguardante il periodo 2005-2009 e ritenendo che i contributi relativi all’anno 2010 non costituiscono aiuti ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
2. DESCRIZIONE DETTAGLIATA DELLA MISURA
2.1. Quadro giuridico
2.1.1. Disposizioni del diritto dell’Unione
(8)
Il regolamento (CE) n. 1069/2009, del Parlamento europeo e del Consiglio, del 21 ottobre 2009, recante norme sanitarie relative ai sottoprodotti di origine animale e ai prodotti derivati non destinati al consumo umano e che abroga il regolamento (CE) n. 1774/2002 (7) disciplina la raccolta, il trasporto, il magazzinaggio, il trattamento, la lavorazione e l’uso o lo smaltimento dei sottoprodotti di origine animale, al fine di evitare che detti prodotti costituiscano un rischio per la salute pubblica e degli animali. Tali norme mirano tra l’altro a prevenire epidemie di encefalopatia spongiforme bovina (BSE) e di altre epizoozie trasmissibili quali la peste suina classica o l’afta epizootica.
(9)
La sezione 4 del regolamento (CE) n. 1069/2009 distingue tre categorie di sottoprodotti di origine animale sulla base dei rischi specifici che essi comportano per la salute pubblica e degli animali:
a)
i materiali della categoria 1 comportano rischi considerevoli, correlati in particolare alle encefalopatie spongiformi trasmissibili (TSE) e alla presenza di determinate sostanze vietate e di inquinanti ambientali. I materiali della categoria 1 comprendono, tra l’altro, parti di carcasse di animali sospettati di essere affetti da una TSE o nei quali la presenza di una TSE è stata ufficialmente confermata, nonché miscele di materiali di categoria 1 e materiali di categoria 2 e/o 3. Questi materiali devono essere smaltiti mediante incenerimento o lavorazione e non possono essere utilizzati in mangimi per animali da allevamento né in prodotti tecnici;
b)
anche i materiali della categoria 2 comportano rischi considerevoli poiché consistono in capi morti e altri materiali contenenti determinate sostanze vietate o agenti contaminanti. I materiali della categoria 2 devono essere smaltiti mediante incenerimento o lavorazione e non possono essere utilizzati in mangimi per animali da allevamento; in taluni casi possono però essere impiegati come concime o per usi tecnici;
c)
i materiali della categoria 3 comprendono, tra l’altro, parti di animali macellati che, pur essendo respinti in quanto non idonei al consumo umano, non mostrano segni di malattie trasmissibili all’uomo o agli animali, nonché materiali di animali idonei al consumo umano ma destinati per motivi commerciali ad altri usi, ad esempio come mangimi per animali da allevamento.
(10)
Il regolamento (CE) n. 1069/2009, che corrisponde sostanzialmente al precedente regolamento (CE) n. 1774/2002 del Parlamento europeo e del Consiglio (8), prevede tra l’altro il divieto di importazione ed esportazione dei materiali della categoria 1 e della categoria 2 e il rilascio di una preventiva autorizzazione da parte delle autorità competenti agli operatori che provvedono allo smaltimento. Dette autorità, a loro volta, sono tenute ad applicare le disposizioni del regolamento. Il regolamento (CE) n. 1069/2009 stabilisce altresì specifiche norme di controllo per lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2; dallo stesso regolamento non si evincono, però, disposizioni sull’organizzazione economica dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2. Pertanto, il regolamento citato non prescrive che lo smaltimento in un determinato territorio debba essere eseguito da una sola impresa, come è il caso in Germania.
2.1.2. Disposizioni del diritto nazionale
(11)
In Germania, ai sensi dell’articolo 3 della legge che recepisce le disposizioni del diritto dell’Unione europea in materia di lavorazione e smaltimento di determinati sottoprodotti di origine animale non destinati al consumo umano (9) (in prosieguo «TierNebG»), i circondari e le città extracircondariali sono tenuti a provvedere allo smaltimento e alla lavorazione dei materiali delle categorie 1 e 2 - il cosiddetto «materiale obbligatorio». Possono assolvere tale compito in proprio o incaricando terzi.
(12)
Lo smaltimento dei materiali della categoria 3 - il cosiddetto «materiale non obbligatorio» - può essere eseguito da una qualsiasi impresa di lavorazione, purché siano rispettate le disposizioni del regolamento (CE) n. 1069/2009.
2.2. Zweckverband Tierkörperbeseitigung
(13)
Lo ZT è un ente di diritto pubblico istituito nel 1979 ai sensi degli articoli 1 e 2 della legge del Land Renania-Palatinato contenente norme di attuazione della TierNebG (10) (in prosieguo «TierNebGAG RP»). Dopo la sua costituzione, hanno aderito allo ZT tutti i circondari e le più grandi città extracircondariali della Renania-Palatinato e del Saarland, nonché due circondari dell’Assia (Rheingau-Taunus e Limburg-Weilburg). Si veda in proposito l’articolo 1 del Verbandsordnung (regolamento del consorzio) dello ZT.
(14)
Ai sensi dell’articolo 2 del proprio regolamento, lo ZT viene incaricato dai propri soci di assumere tutti i diritti e i doveri spettanti ai circondari e alle città extracircondariali in quanto soggetti preposti allo smaltimento in conformità dell’articolo 3 della TierNebG, in combinato disposto con le pertinenti leggi dei Länder.
(15)
Secondo il diritto tedesco, in virtù della sua natura giuridica di ente di diritto pubblico un consorzio non può essere sottoposto a procedure concorsuali; tuttavia i suoi soci possono deliberarne lo scioglimento.
2.3. Smaltimento di capi morti e rifiuti dei macelli
2.3.1. Attività dello ZT
(16)
Lo ZT non si limita ad adempiere il proprio compito istituzionale, previsto dal regolamento, di smaltire i materiali delle categorie 1 e 2 provenienti dal suo territorio di competenza (denominati in appresso «materiali interni al consorzio»), bensì smaltisce anche i materiali delle categorie 1 e 2 provenienti dai Länder confinanti Baden-Württemberg e Assia (per una descrizione dettagliata si rimanda al punto 20 e seguenti) e materiali della categoria 3 (in appresso denominati in sintesi «materiali esterni al consorzio»).
(17)
Come risulta dalla tabella riportata di seguito, in passato lo ZT ha lavorato grandi quantitativi di materiali esterni al consorzio. Il materiale lavorato dallo ZT negli anni scorsi era costituito, in media, per la metà da materiali esterni al consorzio.
Tabella 1
Quantità lavorate dallo ZT nel periodo 1998-2009
Materiali interni al consorzio
Materiali esterni al consorzio
Baden-Württemberg
Assia sett. e centrale
Materiale obblig. delle cat. 1 e 2
Materiale non obblig. della cat. 3
Materiale obblig. delle cat. 1 e 2
Materiale obblig. delle cat. 1 e 2
Totale
1998
tonnellate
38 055
[…] (11)
0
0
[…]
%
[…]
[…]
0 %
0 %
100 %
1999
tonnellate
41 081
[…]
0
0
[…]
%
[…]
[…]
0 %
0 %
100 %
2000
tonnellate
44 929
[…]
1 114
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2001
tonnellate
57 110
[…]
14 079
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2002
tonnellate
58 316
[…]
14 803
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2003
tonnellate
54 325
[…]
16 067
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2004
tonnellate
52 562
[…]
13 228
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2005
tonnellate
48 944
[…]
11 658
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2006
tonnellate
45 988
[…]
11 389
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2007
tonnellate
44 544
[…]
6 797
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2008
tonnellate
41 838
[…]
7 046
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2009
tonnellate
36 863
[…]
8 569
23 312
[…]
%
[…]
[…]
[…]
[…]
100 %
Media
tonnellate
47 046
[…]
8 729
1 943
[…]
dal 1998 al 2009
%
[…]
[…]
[…]
[…]
100 %
(18)
I materiali interni al consorzio consistono in capi morti e rifiuti dei macelli. Lo ZT provvede sia alla raccolta che alla lavorazione di tali materiali (in prosieguo la raccolta e la lavorazione vengono definite collettivamente con il termine di «smaltimento»). Per coprire le spese lo ZT impone il pagamento di tariffe, che sono di importo diverso per i capi morti e per i rifiuti dei macelli.
(19)
Poiché i materiali della categoria 3 sono commercializzati liberamente sul mercato, per il loro smaltimento lo ZT applica compensi stabiliti sulla base di accordi privati. Mentre la maggior parte delle imprese di smaltimento private smaltiscono i materiali della categoria 3 separatamente per realizzare un maggiore ricavo di vendita dalla loro lavorazione - ad esempio ricavandone mangimi per animali da compagnia - lo ZT smaltisce i materiali della categoria 3 insieme al materiale obbligatorio, non disponendo di un impianto separato. Pertanto, dalla lavorazione del materiale obbligatorio può ottenere soltanto prodotti finiti di minor valore - come oli e grassi - che danno ricavi inferiori.
(20)
Dal 2000 lo ZT lavora anche materiali delle categorie 1 e 2 provenienti dal Baden-Württemberg. A tal fine ha concluso un accordo di scopo, disciplinato dal diritto pubblico, con lo Zweckverband Neckar-Franken. I materiali sono raccolti in loco dallo Zweckverband Neckar-Franken e vengono poi conferiti allo ZT per la lavorazione.
(21)
Nel 2007 lo ZT ha partecipato a una gara d’appalto per lo smaltimento del materiale obbligatorio nei circondari dell’Assia settentrionale e centrale, e se l’è aggiudicata. Prima che subentrasse lo ZT, il 1o aprile 2009, lo smaltimento era effettuato da una società del gruppo del denunciante.
(22)
Lo ZT ha quindi utilizzato i propri impianti non soltanto per lavorare i materiali interni al consorzio delle categorie 1 e 2, ma anche e in misura considerevole per lavorare materiali della categoria 3, liberamente commercializzabili sul mercato, e materiali delle categorie 1 e 2 provenienti da zone esterne al territorio di competenza del consorzio, grazie all’attività svolta dallo stesso ZT in ambiti estranei al proprio mandato statutario. Tra il 2002 e il 2008 i materiali interni al consorzio delle categorie 1 e 2 rappresentavano soltanto una quota compresa tra il 54 % e il 58 % delle quantità lavorate dallo ZT. Nel 2009 tale quota ha subito una forte contrazione (anche per l’arrivo di materiali dall’Assia settentrionale e centrale) scendendo al 39 %, cioè a meno della metà del quantitativo complessivo lavorato dallo ZT.
2.3.2. Capacità degli impianti dello ZT
(23)
Lo ZT dispone di due impianti di smaltimento, a Rivenich e Sandersmühle. In esercizio normale, entrambi gli impianti lavorano mediamente in due turni cinque giorni la settimana (esercizio 5 giorni/2 turni). Con questi ritmi di lavoro, ogni settimana si possono lavorare al massimo 2 160 tonnellate. Tale capacità dell’esercizio normale era mediamente sufficiente per lavorare i quantitativi di materiali prodotti negli ultimi anni, pari a 88 000 tonnellate l’anno, corrispondenti a 1 700 tonnellate la settimana.
(24)
Come nel caso di altre imprese di smaltimento, lo ZT dispone di capacità inutilizzate per ragioni operative, perché nell’esercizio normale alcuni turni di lavoro infrasettimanali e nei fine settimana non sono sfruttati. Queste capacità inutilizzate per ragioni operative possono essere impiegate in caso di epizoozia per lavorare il maggior numero di carcasse.
2.3.2.1. Capacità inutilizzate per ragioni operative sul breve periodo
(25)
Secondo le dichiarazioni dello ZT, per un breve periodo di tempo, compreso tra sei e dodici settimane, gli impianti possono funzionare su tre turni tutti i sette giorni della settimana (esercizio 7 giorni/3 turni). Quindi, per un breve periodo di tempo le capacità disponibili aumentano a 4 536 tonnellate, ma, a causa dell’usura degli impianti e della stanchezza del personale, un esercizio continuo su tre turni per sette giorni la settimana non potrebbe essere protratto a lungo.
(26)
Lo ZT dispone pertanto per un breve periodo - di durata non superiore a dodici settimane - di capacità inutilizzate per ragioni operative pari a 2 376 tonnellate la settimana, che possono essere sfruttate in caso di epizoozia per lavorare i quantitativi eccedenti quelli abituali (cfr. anche la tabella 3 nella sezione 9.3.1).
2.3.2.2. Capacità inutilizzate per ragioni operative sul lungo periodo
(27)
Per periodi di tempo più lunghi, per lavorare le quantità aggiuntive dovute a epizoozie, gli impianti potrebbero funzionare al massimo su tre turni per soli cinque giorni la settimana (esercizio 5 giorni/3 turni) perché, in caso di maggiore sfruttamento degli impianti per un lungo periodo di tempo, il fine settimana deve essere riservato ai lavori di manutenzione. In questo esercizio si possono lavorare fino a 3 240 tonnellate la settimana.
(28)
Lo ZT dispone pertanto per un lungo periodo di tempo - di durata superiore a dodici settimane - di capacità inutilizzate per ragioni operative pari a 1 080 tonnellate la settimana, che possono essere sfruttate in caso di epizoozia per lavorare i quantitativi eccedenti quelli abituali (cfr. anche la tabella 3 nella sezione 9.3.1).
2.4. Contributi e incarico pubblico
(29)
I contributi versati allo ZT dai suoi soci (circondari e città extracircondariali) hanno come base giuridica il regolamento dello ZT e servono a coprire i costi non compensati dagli introiti (cfr. articolo 9, paragrafo 1, del regolamento).
(30)
L’esatto ammontare dei contributi è stabilito nel regolamento annuale di bilancio, che deve essere approvato anticipatamente dall’assemblea dei soci. Non appena il regolamento di bilancio viene approvato, lo ZT è autorizzato a chiedere ai soci, mediante atto amministrativo, di versare i contributi.
(31)
Nel febbraio 2010 il regolamento dello ZT è stato emendato con effetto retroattivo al 1o gennaio 2009. Fino a tale data non prevedeva altre norme in materia di utilizzo e calcolo dei contributi oltre a quelle di cui all’articolo 9, paragrafo 1; dal febbraio 2010 comprende invece anche le disposizioni descritte di seguito.
(32)
Ai sensi dell’articolo 9, paragrafo 2, del regolamento dello ZT, i contributi devono essere stabiliti anticipatamente nel regolamento di bilancio. È previsto altresì che il versamento dei contributi possa essere richiesto solo a titolo di compensazione dei costi collegati all’obbligo, trasferito al consorzio, di smaltire i materiali delle categorie 1 e 2 e alla costituzione di una riserva per epizoozie.
(33)
L’articolo 10, paragrafo 2, del regolamento quantifica la riserva per epizoozie in 7 110 tonnellate a partire dal 2009; tale quantità deve essere lavorata entro un periodo di sei settimane (e corrisponde a 1 185 tonnellate alla settimana moltiplicate per sei). La decisione sulle dimensioni della riserva per epizoozie tiene conto del fatto che, in aggiunta alle capacità dello ZT, sono disponibili altre 5 000 tonnellate all’anno in forma di capacità di smaltimento alternative che possono essere sfruttate in caso di epizoozie. I costi della riserva per epizoozie devono essere stabiliti in anticipo nel relativo piano economico e possono riguardare esclusivamente i costi fissi pro quota (ammortamenti, imposte, assicurazioni, interessi sul capitale di prestito), i costi dei lavori di manutenzione affidati a ditte esterne e i costi pro quota del personale necessario per garantire l’operatività permanente. I costi delle capacità destinate alla riserva per epizoozie vanno registrati in conti distinti, separatamente dagli altri costi dell’impresa, e imputati in proporzione delle rispettive quote di capacità.
(34)
Dalla sua fondazione nel 1979 fino al 2011 lo ZT ha percepito contributi per un ammontare di 66 493 680 EUR. Di seguito sono riportati gli importi annuali dal 1998:
1998
:
2 114 192 EUR (4 135 000 DM)
1999
:
2 432 216 EUR (4 575 000 DM)
dal 2000 al 2001
:
2 249 684 EUR (4 400 000 DM) l’anno
dal 2002 al 2008
:
2 250 000 EUR l’anno
2009
:
1 961 515 EUR
2010
:
2 212 392 EUR
2011
:
1 962 515 EUR
(35)
In totale i contributi versati dal 1998 al 2011 ammontano a 30 932 198 EUR.
(36)
Dai conti profitti e perdite trasmessi risulta che tra il 1998 e il 2009 lo ZT ha registrato, tenendo conto dei contributi, una perdita cumulativa di 4 562 795 EUR. Al netto dei contributi, di importo pari a 26 757 292 EUR, la perdita cumulativa nel periodo 1998-2009 è stata di 31 320 678 EUR. Se ne deduce che i contributi non sono bastati a compensare tutte le perdite cumulative.
2.5. Aiuti di Stato autorizzati per i test TSE, i capi morti e i rifiuti dei macelli
(37)
A norma dell’articolo 191, paragrafo 2, TFUE, allo smaltimento dei sottoprodotti di origine animale si applica in linea di massima il principio «chi inquina paga». Pertanto, è compito innanzi tutto dei produttori e dei macelli provvedere idoneamente allo smaltimento dei capi morti e dei rifiuti dei macelli, sopportando i relativi costi (12).
(38)
A causa della crisi della TSE si è tuttavia reso necessario fornire garanzie sull’idoneo trattamento dei capi morti e dei rifiuti dei macelli costituiti dai materiali delle categorie 1 e 2, nonché fornire ai produttori aiuti di Stato. Con gli orientamenti comunitari per gli aiuti di Stato per i test TSE, i capi morti e i rifiuti dei macelli, del 24 dicembre 2002 (in prosieguo «orientamenti comunitari sulle TSE») (13), la Commissione ha fissato norme in materia, che sono state poi completate e rafforzate nel sottocapitolo V.B.4 degli orientamenti comunitari per gli aiuti di Stato nel settore agricolo e forestale 2007-2013 (in prosieguo «orientamenti sugli aiuti agricoli 2007-2013») (14).
(39)
Gli orientamenti comunitari sulle TSE e gli orientamenti sugli aiuti agricoli 2007-2013 stabiliscono in linea di principio che sono i produttori a dover sostenere i costi dello smaltimento dei sottoprodotti di origine animale (15); tuttavia, in presenza di determinate e ben delimitate condizioni, gli orientamenti autorizzano la concessione di aiuti per l’esecuzione dei test TSE e lo smaltimento dei capi morti (16). In linea di principio non è possibile autorizzare aiuti per lo smaltimento dei rifiuti dei macelli (17); inoltre, gli aiuti sono compatibili con il mercato interno solo se è dimostrato che vanno a favore esclusivamente dei produttori e non dei soggetti economici operanti a valle della produzione (come macelli o impianti di smaltimento degli animali) (18).
2.5.1. Decisione della Commissione del 29 gennaio 2004 nella causa NN 33/03 relativa ad aiuti di Stato
(40)
Nel 2004 la Commissione ha autorizzato gli aiuti di Stato volti a contrastare il pericolo di TSE nella Renania-Palatinato notificati dalla Germania ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), TFUE, degli orientamenti comunitari sulle TSE e degli orientamenti comunitari del 12 agosto 2000 per gli aiuti di Stato nel settore agricolo (19). Lo scopo degli aiuti era di prevenire la diffusione della BSE, tra l’altro rimborsando ai produttori i maggiori costi sostenuti per lo smaltimento di materiali a rischio a causa dell’introduzione del divieto di somministrare ai bovini mangimi contenenti farine di carni e di ossa.
(41)
Oltre ad altre misure, la Commissione ha autorizzato un aiuto di Stato una tantum pari al 100 % dei costi di smaltimento dei rifiuti dei macelli specifici a rischio, costi originati nell’area di competenza del consorzio dal divieto di somministrare mangimi contenenti farine animali dall’ottobre 2000 al settembre 2001. Come beneficiari di tali aiuti erano stati considerati, però, i macelli, non lo ZT.
2.5.2. Decisione della Commissione del 6 luglio 2004 nella causa N 15/04 relativa ad aiuti di Stato
(42)
Il secondo provvedimento di aiuti, autorizzato anch’esso nel 2004, aveva lo scopo di compensare i costi sostenuti dai produttori della Renania-Palatinato per la raccolta e la lavorazione di capi morti per i quali i produttori avevano versato contributi alla cassa per le epizoozie (20). I contributi imposti dallo ZT per la raccolta e la lavorazione dei capi morti interni al consorzio sono sopportati in parti uguali dai Länder (Renania-Palatinato, Assia e Saarland), dai soci del consorzio e dalla cassa per le epizoozie del rispettivo Land. Per quanto riguarda, invece, i costi di lavorazione, i produttori di animali d’allevamento sono tenuti a versare un contributo proprio nella misura del 25 %.
(43)
Gli aiuti, che vengono versati direttamente allo ZT, sono stati autorizzati dalla Commissione per il periodo 1o gennaio 1999 - 31 dicembre 2013, alla condizione che vadano a beneficio esclusivo dei produttori e non siano cumulati con altri aiuti.
(44)
Poiché gli aiuti compensano una quota proporzionale dei contributi stabiliti anticipatamente (100 % per la raccolta e 75 % per la lavorazione), la Commissione ha concluso che queste disposizioni sugli aiuti vanno a esclusivo beneficio dei produttori e non comportano vantaggi economici per lo ZT.
2.5.3. Proporzione tra gli aiuti autorizzati NN 33/03 e N 15/04 e i contributi versati
(45)
I due aiuti autorizzati (in prosieguo «aiuti agricoli») sono contabilizzati nei registri dello ZT come entrate. Pertanto, le perdite risultanti prima del versamento dei contributi, citate nel precedente considerando 36, comprendono già gli aiuti agricoli percepiti dallo ZT a titolo di entrate.
(46)
Per lo ZT, quindi, i contributi versati dai soci si aggiungono agli aiuti agricoli e servono a ripianare le perdite residue.
3. MOTIVI DELL’AVVIO DEL PROCEDIMENTO
(47)
Il denunciante è del parere che lo ZT non potrebbe sopravvivere economicamente senza i contributi dei soci, che compensano le perdite annuali derivanti dallo smaltimento di materiali interni ed esterni al consorzio. Secondo il denunciante, lo ZT, che detiene il monopolio dello smaltimento dei materiali interni al consorzio e pertanto non è esposto alla concorrenza, offre sul libero mercato per i materiali esterni al consorzio prezzi inferiori a quelli di mercato. La politica dei prezzi praticata dallo ZT mirerebbe soltanto a garantire lo sfruttamento dei suoi impianti, che hanno molte capacità inutilizzate.
(48)
Il denunciante ritiene che sussistano diverse distorsioni della concorrenza connesse al regime dei contributi; in particolare, critica i prezzi praticati dallo ZT per i materiali della categoria 3 e i prezzi offerti nella gara d’appalto per lo smaltimento nell’Assia settentrionale e centrale sostenendo quanto segue:
a)
per lo smaltimento dei rifiuti dei macelli, le tariffe praticate dallo ZT non dipenderebbero dalla quantità lavorata bensì consisterebbero in un prezzo fisso per capo, con la conseguenza che i macelli più piccoli, per i quali l’operazione di separazione dei materiali della categoria 3 dai materiali delle categorie 1 e 2 è più costosa rispetto ai macelli più grandi e meglio attrezzati, troverebbero convenienza a non effettuare la separazione, consegnando allo ZT i materiali della categoria 3 insieme con i rifiuti dei macelli delle categorie 1 e 2. Quindi, lo ZT proporrebbe lo smaltimento dei rifiuti dei macelli a tariffe che non coprono tutti i costi perché non includono i costi aggiuntivi della lavorazione dei materiali della categoria 3.
b)
Nell’ambito della procedura d’appalto per lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 nell’Assia settentrionale e centrale, lo ZT si sarebbe potuto aggiudicare l’appalto soltanto perché i suoi costi fissi per il mantenimento delle capacità erano già coperti dai contributi versati dai soci, e per tale motivo lo ZT avrebbe potuto offrire tariffe inferiori.
(49)
La Germania è invece del parere che i contributi dei soci siano necessari per coprire i costi che lo ZT deve sostenere in relazione all’obbligo di mantenere una riserva per epizoozie. Al riguardo, la Germania ha anche prodotto un parere del Fraunhofer-Institut (21) del marzo 2007 (in prosieguo «parere Fraunhofer») secondo il quale i costi della riserva per epizoozie corrisponderebbero a circa il 50 % dei costi totali delle capacità. Inoltre, il contributo sarebbe necessario anche per coprire i costi di risanamento di siti dismessi.
(50)
Nella sua valutazione provvisoria la Commissione ha constatato innanzi tutto che i contributi versati dai soci allo ZT costituiscono sostanzialmente un vantaggio economico per il consorzio perché riducono le sue spese correnti, e che nel caso in esame ricorrevano anche gli altri requisiti di un aiuto di Stato.
(51)
La Commissione ha osservato che simili contributi all’esercizio sono di norma vietati e ha successivamente manifestato dubbi in merito al fatto che detti contributi possano essere giustificati in quanto compensazioni per l’obbligo di costituzione di una riserva per epizoozie. In proposito, la Commissione ha richiamato i quattro criteri della sentenza Altmark (22):
a)
l’impresa beneficiaria deve essere effettivamente incaricata dell’adempimento di obblighi di servizio pubblico e tali obblighi devono essere definiti chiaramente;
b)
i parametri utilizzati per il calcolo della compensazione devono essere stabiliti anticipatamente in modo obiettivo e trasparente;
c)
la compensazione non può eccedere l’importo necessario per coprire del tutto o in parte i costi di adempimento degli obblighi di servizio pubblico, tenendo conto dei relativi introiti nonché di un margine di utile ragionevole per l’adempimento di tali obblighi;
d)
se l’impresa cui affidare l’adempimento di obblighi di servizio pubblico non è scelta mediante gara pubblica d’appalto, ossia una procedura che consente di selezionare il candidato in grado di offrire i servizi in questione al costo più basso per la collettività, l’importo della compensazione necessaria deve essere calcolato sulla base di un’analisi dei costi che un’impresa media, gestita in modo efficiente sosterrebbe per adempiere tali obblighi.
(52)
Riguardo alla sussistenza di un servizio di interesse economico generale, la Commissione ha espresso dubbi sul fatto che la costituzione di una riserva per epizoozie configuri un interesse pubblico, posto che, in base al principio «chi inquina paga», la responsabilità dello smaltimento dei capi morti e dei rifiuti dei macelli ricade in linea di massima sui produttori, e i succitati aiuti autorizzati dalla Commissione vanno a beneficio proprio dei produttori. Sussistono dubbi anche quanto all’effettiva necessità del contributo. La prassi di altri Länder tedeschi dimostra infatti che, in caso di epizoozie, gli operatori privati dispongono nei propri impianti di una sufficiente riserva per epizoozie, senza peraltro ricevere compensazioni aggiuntive per il suo mantenimento.
(53)
La Commissione dubita altresì che il regolamento dello ZT soddisfi i requisiti di affidamento trasparente di un appalto, considerato che, prima del 2010, non prevedeva il mantenimento di una riserva per epizoozie come obbligo di servizio pubblico a carico dello ZT, né indicava i parametri per il calcolo dei costi.
(54)
Quanto alla necessità di corrispondere una compensazione, la Commissione ha sollevato la questione se i contributi versati dai soci non vadano in realtà a coprire le perdite derivanti da capacità inutilizzate improduttive. Sussistono dubbi sulla necessità di un contributo aggiuntivo, atteso che in altri Länder i produttori coprono tutti i costi con le tariffe.
(55)
Poiché lo ZT non è stato scelto con gara pubblica d’appalto, non è provato che sia un’impresa media, gestita in modo efficiente.
(56)
Conseguentemente, la Commissione ha affermato in via provvisoria la necessità di verificare dettagliatamente se i contributi erogati allo ZT siano effettivamente necessari per la costituzione di una riserva per epizoozie, o se, in caso di epidemie, il mercato non sia invece in grado di mettere autonomamente a disposizione impianti con capacità adeguate.
(57)
È stata infine messa in dubbio l’argomentazione della Germania secondo cui i contributi sarebbero giustificati in quanto compensazione dei costi di risanamento di siti dismessi. A norma del punto 132 della disciplina comunitaria degli aiuti di Stato per la tutela ambientale, del 1o aprile 2008 (23), in linea di principio simili aiuti possono essere ritenuti compatibili con il mercato comune solo se il beneficiario non può essere considerato responsabile secondo il diritto nazionale - ipotesi che, per quanto risulta, nel caso in esame non è data.
4. PROCEDIMENTI PRESSO TRIBUNALI NAZIONALI
(58)
Nella sentenza del 16 dicembre 2010 il BVerwG stabilisce che i contributi versati per l’anno 2010 non costituiscono aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE perché sono soddisfatti i criteri Altmark. Il BVerwG non ha preso posizione sui contributi degli anni precedenti perché aveva giudicato inammissibile la denuncia riguardante i contributi versati prima del 2010.
4.1. Primo criterio Altmark
(59)
A parere del BVerwG, in conformità del regolamento sui sottoprodotti di origine animale e dell’articolo 3, paragrafo 1, della TierNebG, lo smaltimento di sottoprodotti di origine animale costituisce un servizio di interesse economico generale e comprende anche la costituzione di una riserva per epizoozie.
(60)
Il BVerwG distingue tra le capacità impiegate nell’esercizio normale, comprese quelle inutilizzate per ragioni operative, e le capacità abitualmente non utilizzate. Se i contributi coprissero i costi delle capacità nell’esercizio normale, incluse quelle inutilizzate per ragioni operative, il BVerwG si assocerebbe al parere secondo cui i contributi costituiscono un aiuto di Stato conformemente al principio «chi inquina paga».
(61)
Se, però, i contributi coprissero i costi delle capacità inutilizzate tenute a disposizione esclusivamente per i casi di epizoozie, detti contributi non costituirebbero aiuti di Stato e, in tale ipotesi, sarebbe irrilevante il fatto che le dimensioni delle capacità inutilizzate eccedano quanto necessario ai fini dell’esercizio dell’impianto, poiché rientrerebbe nella natura delle cose che queste capacità non vengano utilizzate abitualmente. Soltanto in presenza di indicazioni di un impiego delle capacità inutilizzate anche durante l’esercizio normale (ad esempio per lo smaltimento dei materiali della categoria 3) sarebbe possibile trarre una conclusione diversa. Ma, ritiene il BVerwG, poiché ciò non risulta, i contributi dovrebbero essere considerati soltanto una compensazione dei costi originati dall’adempimento dell’obbligo di servizio pubblico che consiste nel mantenimento di una riserva per epizoozie.
4.2. Secondo criterio Altmark
(62)
Per quanto riguarda il criterio della trasparenza, il BVerwG rileva che il regolamento del consorzio è stato emendato in data 2 febbraio 2010, immediatamente prima dell’adozione delle delibere sui contributi per l’anno 2010. A parere del BVerwG, l’articolo 9 del regolamento del 2010 specifica che i contributi sono destinati esclusivamente a coprire i costi di mantenimento della riserva per epizoozie.
4.3. Terzo criterio Altmark
(63)
L’articolo 9 emendato del regolamento del consorzio garantirebbe che i contributi sono destinati esclusivamente a coprire i costi di mantenimento della riserva per epizoozie.
(64)
Inoltre, la decisione sulle dimensioni della riserva non sarebbe una decisione di carattere economico-aziendale, da adottare cioè sulla base della redditività economica. Per sua stessa natura, il mantenimento di una riserva sarebbe improduttivo perché i costi di queste capacità inutilizzate non sarebbero proporzionali alla probabilità che si verifichi un’epizoozia di vasta portata.
4.4. Quarto criterio Altmark
(65)
A parere del BVerwG, il quarto criterio Altmark non è applicabile al caso in esame perché i materiali delle categorie 1 e 2 sono smaltiti separatamente dai materiali della categoria 3. Non esisterebbe alcuna sovrapposizione tra i servizi gestiti dallo ZT in regime di servizio pubblico e quelli gestiti in regime di autonomia finanziaria; per contro, nel caso Altmark a un’impresa privata di trasporto con autobus erano stati affidati un gran numero di obblighi di servizio pubblico (ad esempio per quanto riguardava il numero delle fermate e l’orario di servizio), tali da modificare profondamente le modalità di prestazione dei servizi di trasporto in questione. I contributi versati allo ZT servirebbero quindi a compensare i costi di un servizio pubblico che viene fornito al di fuori del mercato.
(66)
Inoltre, il BVerwG sostiene che un ente pubblico può adempiere autonomamente i propri obblighi di interesse economico generale senza essere costretto a rivolgersi a operatori privati. Riguardo alla giurisprudenza della Corte in materia di norme sugli appalti, il BVerwG sostiene che un ente pubblico ha la facoltà di decidere se assolvere un compito con mezzi propri oppure procurandoseli sul mercato (24).
5. OSSERVAZIONI DEL DENUNCIANTE
5.1. Primo criterio Altmark
(67)
Il denunciante fa presente che il mantenimento di una riserva per epizoozie in base al principio «chi inquina paga» non costituisce un servizio di interesse economico generale ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, TFUE.
(68)
Come soggetti responsabili sarebbero facilmente individuabili gli allevatori e i macelli: gli allevatori trarrebbero vantaggio da una lotta efficace contro le epizoozie perché queste possono costituire un pericolo per i loro animali e quindi per il loro patrimonio, mentre i macelli potrebbero continuare a operare nelle modalità abituali grazie al rapido ed efficace contrasto delle epizoozie.
(69)
Sempre secondo il denunciante, il principio «chi inquina paga» è riconosciuto anche dalle norme tedesche in materia, che individuano costantemente negli allevatori e nei macelli i soggetti responsabili tenuti a sostenere i costi dello smaltimento (25).
5.2. Secondo criterio Altmark
(70)
Il denunciante rileva che soltanto dopo l’avvio delle indagini a livello di Stato membro e di quelle della Commissione lo ZT aveva fatto presente di essere stato incaricato della costituzione di una riserva per epizoozie. Prima della modifica del regolamento del consorzio nel 2010, allo ZT non era stato affidato esplicitamente alcun incarico di costituire una riserva per epizoozie, né erano stati fissati anticipatamente i parametri per il calcolo delle compensazioni.
5.3. Terzo criterio Altmark
(71)
Il denunciante sostiene che gli impianti di smaltimento delle carcasse non sostengono spese nette originate dall’obbligo di mantenere una riserva per epizoozie.
5.3.1. La riserva per epizoozie è garantita dalle capacità inutilizzate per ragioni operative
(72)
Il denunciante dichiara che in Germania gli impianti di smaltimento delle carcasse lavorano di norma cinque o sei giorni la settimana su due turni, con oscillazioni di +/- 5 % (misurate in termini di ore di funzionamento). Tenendo conto delle oscillazioni stagionali, in caso di forte richiesta gli impianti funzionano su tre turni, mentre in caso di minore richiesta il ritmo di lavoro può essere riportato a cinque giorni la settimana su due turni. Il parere Böckenhoff (26) dimostrerebbe che, aggiungendo il terzo turno nei giorni infrasettimanali e altri turni di lavoro nel fine settimana, è possibile garantire la disponibilità di una riserva per epizoozie adeguata, in grado di smaltire maggiori quantitativi di materiali in caso di epidemie.
(73)
Pertanto, la riserva per epizoozie potrebbe essere coperta con le capacità inutilizzate per ragioni operative, che si rendono disponibili nell’esercizio normale degli impianti di smaltimento. Inoltre, il denunciante sottolinea che, per questo motivo, non si è mai sentito obbligato a fare investimenti aggiuntivi per mantenere una sufficiente riserva per epizoozie.
(74)
Il denunciante argomenta altresì che, nella progettazione delle capacità di un impianto di smaltimento, si deve tener conto delle capacità disponibili nei Länder confinanti. In caso di un’epidemia di grandi dimensioni, per gestire la maggiore richiesta di smaltimento, che ha breve durata, è possibile ricorrere alle capacità di altri Länder. A parere del denunciante non sussistono norme di legge che vietino il trasporto dei materiali delle categorie 1 e 2; al contrario, le disposizioni del diritto tedesco in materia (27) stabiliscono che, in caso di epidemia, è senz’altro possibile utilizzare le capacità disponibili in regioni contermini per gestire situazioni di difficoltà dovute a carenza di capacità di smaltimento.
5.3.2. I costi complessivi devono essere coperti con le tariffe applicate abitualmente
(75)
Secondo quanto affermato dal denunciante, i costi di tutte le capacità sono coperti di solito dalle tariffe che le imprese incaricate dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 riscuotono nel loro esercizio abituale. Poiché i costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative sono un fattore costante dei costi dell’impianto, possono confluire nel calcolo delle tariffe. In proposito il denunciante cita tra l’altro una sentenza del BVerwG (28) secondo la quale nel calcolo delle tariffe possono essere considerati anche i costi delle riserve di capacità oggettivamente giustificate.
(76)
Secondo il denunciante, in dieci dei sedici Länder lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 è affidato esclusivamente a imprese private (Berlino, Brandeburgo, Brema, Amburgo, Meclemburgo-Pomerania anteriore, Bassa Sassonia, Renania settentrionale-Vestfalia, Sassonia-Anhalt, Schleswig-Holstein e Turingia). In alcuni di questi Länder (ad esempio Bassa Sassonia, Renania settentrionale-Vestfalia e Schleswig-Holstein) ci sono regioni con un patrimonio zootecnico particolarmente consistente. In Baviera e in Assia una parte dello smaltimento delle carcasse è effettuato da imprese private.
(77)
Nei Länder in cui il denunciante o sue affiliate sono incaricati dello smaltimento di sottoprodotti di origine animale (Meclemburgo-Pomerania anteriore, Sassonia-Anhalt e Turingia), le autorità e l’impresa incaricata avrebbero fissato di comune intesa le capacità massime annue che l’impianto di smaltimento deve tenere a disposizione. Tali capacità sarebbero considerate sufficienti per gestire la maggiore richiesta di smaltimento in caso di epizoozie. Per quanto di conoscenza del denunciante, in alcune gare di appalto nel Renania settentrionale-Vestfalia le dimensioni della riserva per epizoozie sono prestabilite. A titolo d’esempio il denunciante cita la gara d’appalto nel circondario Steinfurt, che prevedeva una riserva pari al 5 % del patrimonio zootecnico dell’anno precedente. Le tariffe per lo smaltimento sarebbero calcolate in modo tale che i costi fissi degli impianti di smaltimento vengano coperti interamente dalle tariffe di smaltimento imposte agli allevatori e ai macelli.
(78)
La prassi degli altri Länder dimostrerebbe pertanto che i costi complessivi di un impianto di smaltimento - inclusi quelli della riserva per epizoozie - devono essere coperti interamente dalle tariffe riscosse, per evitare di dover ricorrere a una compensazione con fondi pubblici.
5.3.3. Effettivo utilizzo dei contributi da parte dello ZT
(79)
Il denunciante fa presente che lo ZT utilizza i contributi non soltanto per appianare le perdite dell’esercizio normale, ma anche per coprire le perdite originate dal mantenimento di capacità aggiuntive, che vengono poi utilizzate per finalità esterne al consorzio.
5.3.3.1. Utilizzo della presunta riserva per epizoozie per adempiere gli obblighi di servizio pubblico nell’Assia settentrionale e centrale
(80)
Da un confronto tra le capacità inutilizzate segnalate nel parere Fraunhofer (29) e le capacità inutilizzate indicate dallo ZT nell’offerta per la gara d’appalto del 2009 nell’Assia settentrionale e centrale risulta che le capacità inutilizzate dello ZT sono nettamente diminuite nel corso del tempo: se, secondo il parere citato, nel 2005 le capacità inutilizzate e, quindi, la riserva ritenuta necessaria per il caso di epizoozie erano pari a circa il 50 % delle capacità totali, tra il 2005 e il 2009 tali capacità sono diminuite passando al solo 35 %, come si evince dall’offerta dello ZT per l’Assia settentrionale e centrale.
(81)
Presupponendo che lo ZT sia stato effettivamente incaricato di mantenere una riserva per epizoozie e che il 50 % delle capacità medie dello ZT corrisponda a una riserva per epizoozie adeguata (come constatato nel parere Fraunhofer), lo ZT non sarebbe stato in grado né di partecipare alla gara pubblica di appalto per l’Assia settentrionale, né di assumere altri obblighi di smaltimento nel Baden-Württemberg.
(82)
Ma, osserva il denunciante, poiché lo ZT ha effettivamente ricevuto l’incarico previsto dall’appalto pubblico per l’Assia settentrionale e ha assunto ulteriori obblighi di smaltimento, ha necessariamente dovuto utilizzare per l’esercizio normale una parte della riserva indicata come necessaria per i casi di epizoozie. Risulterebbe pertanto evidente che i contributi versati coprono i costi di capacità inutilizzate che non è necessario impiegare come riserva per epizoozie.
5.3.3.2. Finanziamento di capacità inutilizzate non necessarie
(83)
Il denunciante confronta le capacità inutilizzate a disposizione dello ZT con le capacità inutilizzate disponibili in altri Länder e giunge alla conclusione che, considerata la diversa consistenza del patrimonio zootecnico, le capacità inutilizzate dello ZT sono comprese tra il quadruplo e il quintuplo delle capacità inutilizzate disponibili in altri Länder a titolo di riserva per epizoozie. Stando così le cose, i contributi finanzierebbero le capacità inutilizzate che, dal confronto con la prassi diffusa in altri Länder, risultano essere ben superiori alla riserva necessaria per epizoozie. Le capacità inutilizzate in eccesso dello ZT verrebbero impiegate successivamente per finalità esterne al consorzio, come la partecipazione alla gara d’appalto nell’Assia settentrionale e centrale.
5.4. Quarto criterio Altmark
(84)
Il denunciante rileva che l’affidamento dell’incarico allo ZT non è avvenuto mediante gara pubblica d’appalto, mentre nella maggior parte degli altri Länder l’offerente più capace viene selezionato con tale procedura. Inoltre, non sarebbe stata effettuata alcuna analisi dei costi per confrontare i costi dello ZT con quelli di un’impresa media, gestita in modo efficiente.
(85)
A parere del denunciante, nella Renania-Palatinato non c’erano impedimenti di natura giuridica allo svolgimento di una gara pubblica d’appalto.
5.5. Distorsione della concorrenza sui mercati esterni al consorzio
5.5.1. L’offerta dello ZT per la gara d’appalto nell’Assia settentrionale e centrale non copre i costi
(86)
Secondo il denunciante, l’effetto di distorsione della concorrenza dei contributi è dimostrato dall’andamento della gara pubblica d’appalto per l’Assia settentrionale, come illustrato di seguito.
(87)
Prima della gara d’appalto, lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 era affidato alla Tierbeseitigungsanlage Schäfer GmbH (in prosieguo «TBA Schäfer»), un’impresa collegata al denunciante, la quale non è riuscita a imporsi nei confronti dello ZT nella gara d’appalto del 2009. Secondo il denunciante, la TBA Schäfer aveva dovuto calcolare la propria offerta sulla base della totalità dei costi, mentre lo ZT aveva potuto offrire tariffe sottocosto perché una parte dei suoi costi delle capacità erano coperti dai contributi.
(88)
Un’altra dimostrazione del fatto che lo ZT avrebbe presentato per la gara d’appalto dell’Assia settentrionale un’offerta che non copre i costi emergerebbe dal confronto con le tariffe praticate dallo ZT nel proprio territorio di competenza, dove applica una tariffa di 328 EUR per tonnellata, mentre nella gara d’appalto dell’Assia settentrionale ha offerto una tariffa di soli 208 EUR per tonnellata. Non essendoci differenze sostanziali tra i costi di raccolta delle due zone, non si comprende come lo ZT possa offrire per lo stesso servizio nell’Assia settentrionale una tariffa inferiore di circa un terzo a quella che pratica nel proprio territorio di competenza.
(89)
Poiché la base dei costi applicata dalla TBA Schäfer nelle gare d’appalto precedenti era nota, secondo il denunciante allo ZT è bastato presentare un’offerta di 208 EUR per tonnellata, cioè inferiore di soli 4 EUR a quella della TBA Schäfer, pari a 212 EUR per tonnellata, per aggiudicarsi l’appalto.
5.5.2. Le tariffe offerte dallo ZT non coprono i costi di smaltimento dei materiali della categoria 3
(90)
Il denunciante sostiene che la politica di prezzi forfetari praticata dallo ZT nella Renania-Palatinato rappresenta per i macelli uno stimolo a non separare i materiali della categoria 3 da quelli delle categorie 1 e 2. Quindi, una quantità notevole di materiale della categoria 3 che potrebbe essere trasformato in mangimi per animali da compagnia viene invece smaltita insieme ai materiali di minor valore delle categorie 1 e 2 (30).
(91)
Inoltre, la quantità dei materiali della categoria 3 che viene prelevata dal mercato a causa della politica dei prezzi praticata dallo ZT sarebbe superiore a quella presunta dalla Commissione nella propria stima provvisoria del mercato. Nel punto 33 dell’avvio del procedimento di indagine formale si afferma che la separazione dei materiali della categoria 3 avviene nel 72 % di tutte le macellazioni eseguite nella Renania-Palatinato, ma tale affermazione si basa esclusivamente sul numero delle macellazioni; in realtà, ove si consideri che la macellazione dei bovini produce una quantità di materiali di categoria 3 notevolmente maggiore rispetto alla macellazione dei suini, il tasso di separazione dei materiali della categoria 3 risulterebbe essere di solo il 45 %. Quindi, a parere del denunciante la distorsione del mercato causata dalla politica dei prezzi dello ZT è molto più accentuata di quanto si ritenesse finora.
6. OSSERVAZIONI DELLO ZT
(92)
Onde evitare inutili ripetizioni, le osservazioni dello ZT non vengono qui riportate separatamente poiché, nei punti rilevanti, coincidono con quelle della Germania, illustrate nel capitolo seguente.
7. OSSERVAZIONI DELLA GERMANIA
(93)
La Germania contesta che i contributi imposti a norma del regolamento dello ZT configurino aiuti illegali, essendo a suo giudizio soddisfatti i criteri della sentenza Altmark. La Germania sostiene altresì che tali aiuti sono compatibili con il mercato interno perché i contributi non eccedono i costi di mantenimento della riserva per epizoozie e quelli di risanamento di siti dismessi.
7.1. Primo criterio Altmark
(94)
La Germania rileva anzi tutto che la costituzione di una riserva per epizoozie è un servizio di interesse economico generale, argomentando che lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 costituisce un obbligo istituzionale dei comuni.
(95)
Gli enti locali hanno affidato l’adempimento di tale obbligo allo ZT nella sua qualità di ente pubblico con personalità giuridica. L’interesse economico generale sarebbe giustificato dal fatto che lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 serve a tutelare la salute pubblica, particolarmente nel caso di epizoozie.
(96)
Al riguardo la Germania fa presente che non si può obiettare allo ZT che era possibile ottenere finanziamenti anche ai sensi degli orientamenti comunitari sulle TSE e degli orientamenti sugli aiuti agricoli 2007-2013, poiché dette norme disciplinano soltanto il finanziamento dei costi di smaltimento delle carcasse (capi morti) effettivamente trattate, non i costi di costituzione di una riserva per epizoozie. Pertanto, i contributi non si cumulerebbero con gli aiuti autorizzati per le TSE.
(97)
Inoltre, se nel caso dello smaltimento dei capi morti è possibile individuare come responsabili gli allevatori, per i costi della riserva per epizoozie l’individuazione dei responsabili non sarebbe altrettanto semplice.
7.2. Secondo criterio Altmark
(98)
Lo ZT è stato incaricato dello smaltimento dei sottoprodotti di origine animale a partire dal 1979 ai sensi della TierNebGAG RP.
(99)
Con le modifiche apportate il 1o febbraio 2010 al regolamento del consorzio sono stati definiti le dimensioni della riserva necessaria per le epizoozie nonché i parametri di calcolo dei costi netti, in conformità del parere Fraunhofer.
(100)
La Germania sottolinea che anche i contributi imposti dallo ZT ai propri soci prima della modifica del regolamento del 2010 erano fissati in modo obiettivo e trasparente. In particolare, il piano economico di ciascun esercizio era deliberato in forma di regolamento, con procedura pubblica, dall’assemblea dei soci dello ZT; successivamente veniva approvato dall’autorità di vigilanza e pubblicato nelle gazzette ufficiali di Renania-Palatinato, Assia e Saarland.
7.3. Terzo criterio Altmark
(101)
A parere della Germania, la riserva per epizoozie tenuta a disposizione è necessaria per garantire la tutela della salute pubblica in caso di simili epidemie.
7.3.1. Parere sulle dimensioni della riserva per epizoozie
(102)
La Germania afferma che le dimensioni della riserva per epizoozie indicate nel regolamento del consorzio modificato il 2 febbraio 2010 sono state fissate sulla base del parere Fraunhofer. Dopo l’avvio del procedimento, la Germania ha chiesto un altro parere (31), all’Institut für Strukturforschung und Planung in agrarischen Intensivgebieten (in prosieguo «parere ISPA-RP»).
(103)
Il parere Fraunhofer stima la quantità di materiale prevista in scenari diversi e tenendo conto della rispettiva probabilità di avveramento. Il parere ISPA-RP adotta un approccio metodologicamente dettagliato per modellare i differenti scenari in caso di un’epidemia di afta epizootica o di peste suina classica.
(104)
Entrambi questi studi sono giunti alla conclusione che le capacità totali disponibili presso lo ZT sono sufficienti per lavorare, oltre alle quantità abituali di materiali interni ed esterni al consorzio, pari mediamente a 1 700 tonnellate alla settimana, anche le quantità derivanti da epizoozie di breve o anche di lunga durata.
7.3.1.1. Epizoozie di breve durata
(105)
Secondo il parere ISPA-RP, presupponendo che, in caso di epizoozie di breve durata, in un periodo compreso tra due e cinque settimane si debba smaltire una quantità aggiuntiva di materiali non superiore a 200 tonnellate al giorno, tale materiale aggiuntivo può essere lavorato senza problemi insieme al materiale abituale sfruttando le capacità inutilizzate disponibili infrasettimanalmente, pari a un massimo di 1 523 tonnellate su tre turni di lavoro per cinque giorni la settimana, senza dover ricorrere a turni straordinari nel fine settimana.
(106)
Anche nel caso di epizoozie diffuse in ampie zone del territorio di competenza del consorzio, sarebbe dimostrato che è possibile lavorare le quantità aggiuntive settimanali accumulate in un periodo di otto settimane, comprese tra 1 300 e 1 800 tonnellate, ricorrendo a turni nel fine settimana e avendo a disposizione capacità inutilizzate a breve termine pari a un massimo di 2 819 tonnellate alla settimana (cfr. anche la tabella 3 nella sezione 9.3.1).
7.3.1.2. Epizoozie di lunga durata
(107)
In questo caso lo scenario di riferimento è quello di un’epidemia di afta epizootica diffusa in tutto il territorio del consorzio con una quota di abbattimento totale del 10 %, come nell’epidemia del 2001 in Gran Bretagna. Si presume che la quantità di materiale da lavorare sia pari in media a 1 300 tonnellate alla settimana per un periodo di diciotto settimane. Il parere ISPA-RP dimostra che gli impianti dello ZT possono smaltire anche queste quantità, in aggiunta a quelle abituali, lavorando su tre turni per cinque giorni alla settimana per un lungo periodo di tempo (cfr. anche la tabella 3 nella sezione 9.3.1).
7.3.1.3. Conclusioni tratte dagli studi presentati
(108)
A parere della Germania, gli studi presentati dimostrano che le capacità totali disponibili nell’esercizio su tre turni per cinque giorni la settimana sono sufficienti a smaltire, oltre alle quantità abituali, anche le quantità aggiuntive dovute a epizoozie di breve o anche di lunga durata. Al riguardo, nella maggior parte degli scenari considerati non sarebbe neppure necessario ricorrere ai turni straordinari disponibili nel fine settimana nell’esercizio a pieno regime per un periodo di 6-12 settimane.
(109)
Gli studi giungono alla conclusione che nell’esercizio 3 turni/5 giorni la settimana lo ZT dispone di capacità sufficienti a smaltire sia le quantità abituali sia il materiale previsto in caso epizoozie di lunga durata. Pertanto, le capacità totali attualmente disponibili non sarebbero da ritenersi sovradimensionate bensì adeguate alle necessità.
7.3.2. Costi della riserva per epizoozie
(110)
I calcoli forniti dalla Germania riguardo ai costi della riserva per epizoozie seguono l’approccio adottato nel parere Fraunhofer. I costi delle capacità sono ripartiti tra esercizio normale e riserva per epizoozie sulla base dello sfruttamento medio delle capacità totali disponibili nell’esercizio 3 turni/5 giorni la settimana. Secondo la Germania, è dimostrato che, nell’esercizio normale, lo ZT sfrutta in media all’incirca per il 50 % le proprie capacità totali disponibili su tre turni cinque giorni la settimana.
(111)
Sulla base di questo grado di sfruttamento degli impianti, all’esercizio normale e alla riserva per epizoozie verrebbero attribuiti circa il 50 % ciascuno dei costi delle capacità relativamente alla raccolta e alla lavorazione del materiale (32). Si ricavano così i seguenti costi di mantenimento della riserva per epizoozie:
Tabella 2
Costi della riserva per epizoozie per il periodo 2000-2009 secondo la Germania
(in EUR)
Costi della riserva per epizoozie
2000
2 250 106
2001
2 608 383
2002
3 163 429
2003
3 121 934
2004
3 133 539
2005
2 986 695
2006
2 793 466
2007
2 606 508
2008
2 507 167
2009
1 961 515
Media
2 784 282
(112)
Secondo la Germania, in proposito va considerato che nel 2000 e nel 2001 alla riserva per epizoozie era stato attribuito solo circa il 45 % dei costi delle capacità, e che nel 2009 la riserva è stata ridotta di circa un quinto a seguito dell’appalto dell’Assia settentrionale e centrale. Per gli anni 1998 e 1999 non sarebbero disponibili calcoli dei costi della riserva per epizoozie.
7.3.3. Finanziamento dei costi della riserva per epizoozie mediante i contributi
(113)
I contributi versati allo ZT dai suoi soci negli anni qui considerati (ad eccezione del 2009) sarebbero stati inferiori ai costi della riserva per epizoozie di cui alla tabella 2. Nel 2009 l’ammontare dei contributi definitivi sarebbe uguale ai costi.
(114)
La Germania sostiene che i costi di mantenimento della riserva per epizoozie non sono stati compresi nel calcolo delle tariffe d’uso perché ciò non è possibile per legge. Invero, ai sensi dell’articolo 7 della legge della Renania-Palatinato sulle imposte comunali (Kommunalabgabengesetz Rheinland-Pfalz, in prosieguo «KAG RP»), gli enti locali possono imporre tariffe d’uso a titolo di controprestazione per l’utilizzo di dispositivi e impianti pubblici, a copertura dei costi, purché non ci siano evidenti squilibri tra la prestazione del dispositivo o dell’impianto e la tariffa imposta. Conformemente all’articolo 8 della KAG RP, i costi rilevanti ai fini delle tariffe d’uso devono essere individuati sulla base dei principi di gestione aziendale per il calcolo dei costi. Ma, osserva ancora la Germania, ai fini delle tariffe è rilevante soltanto lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2, non il mantenimento della riserva per epizoozie, posto che simili riserve non costituiscono controprestazioni per i singoli soggetti tenuti al pagamento delle tariffe, bensì servono a gestire pericoli futuri nell’interesse della collettività.
7.3.4. Finanziamento in altri Länder
(115)
Su richiesta della Commissione, la Germania ha eseguito un’indagine a livello federale allo scopo di conoscere le prassi in uso per la determinazione e il finanziamento delle riserve per epizoozie.
(116)
In tutti i Länder - con l’eccezione del territorio di competenza dello ZT - la riserva per epizoozie consiste nelle capacità inutilizzate per ragioni operative che sono disponibili infrasettimanalmente e nei fine settimana. Tradizionalmente, come risulta dal parere Böckenhoff, non vengono effettuati ulteriori investimenti in capacità per il caso di epizoozie. Le capacità inutilizzate disponibili sotto forma di terzo turno di lavoro nei giorni infrasettimanali e di turni nei fine settimana sono sufficienti a garantire una riserva per epizoozie. Nel frattempo si applicano metodi di calcolo alternativi basati su pareri - ad esempio il parere ISPA per la Bassa Sassonia (in prosieguo «parere ISPA-NS») (33)- o su accordi con i soggetti interessati. Nondimeno, secondo il fondamentale giudizio espresso nel parere Böckenhoff, non sarebbero necessari investimenti aggiuntivi in capacità inutilizzate.
(117)
Le capacità inutilizzate per ragioni operative sono finanziate con le tariffe o i compensi (a seconda della forma giuridica del gestore dell’impianto). Al riguardo esistono norme diverse sui criteri di ripartizione dei costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative tra lo smaltimento dei capi morti e lo smaltimento dei rifiuti dei macelli.
(118)
Per quanto riguarda i contributi agli allevatori per lo smaltimento dei capi morti ai sensi degli orientamenti comunitari sulle TSE e degli orientamenti sugli aiuti agricoli 2007-2013, la maggior parte dei Länder prevede aiuti statali che coprono tra il 67 % e il 75 % delle tariffe di smaltimento dei capi morti:
a)
Baden-Württemberg e Renania settentrionale-Vestfalia: i proprietari dei capi pagano il 25 % dei costi di lavorazione, mentre il 100 % dei costi di raccolta e il rimanente 75 % dei costi di lavorazione sono a carico degli enti pubblici (circondari e Länder);
b)
Sassonia-Anhalt, Turingia e Brandeburgo: i proprietari dei capi pagano il 25 % dei costi di raccolta e il 33 % di quelli di lavorazione; le quote restanti (75 % e 67 %) sono a carico delle autorità pubbliche;
c)
Baviera, Renania-Palatinato e Saarland: i costi di raccolta sono sostenuti dai circondari, dalla cassa per epizoozie e dal Land per un terzo ciascuno; i costi di lavorazione sono a carico delle autorità pubbliche per il 66 %, dei proprietari dei capi per il 25 % e della cassa per epizoozie per l’8 %;
d)
in Sassonia i costi di raccolta e di lavorazione sono coperti per il 25 % dai proprietari dei capi, per l’8 % dalla cassa per epizoozie e per il 66 % dalle autorità pubbliche;
e)
in Bassa Sassonia il finanziamento dei costi di raccolta e di lavorazione è a carico della cassa per epizoozie per il 60 % e degli enti pubblici per il restante 40 %. La cassa per epizoozie addebita ai proprietari dei capi il 25 % dei costi di lavorazione;
f)
in Schleswig-Holstein i costi di raccolta e di lavorazione sono interamente a carico della cassa per epizoozie;
g)
nel Meclemburgo-Pomerania anteriore i costi di raccolta e di lavorazione sono interamente a carico dei proprietari dei capi.
(119)
Questa panoramica dimostra, a parere della Germania, che è di secondaria importanza sapere se i costi della riserva per epizoozie sono compresi nel calcolo delle tariffe e dei compensi o se vengono finanziati mediante un contributo, come in Renania-Palatinato; sarebbe invece determinante accertare chi sostiene effettivamente tali costi. Risulta che gran parte dei costi della riserva per epizoozie sono finanziati dalle autorità pubbliche mediante contributi ai sensi degli orientamenti comunitari sulle TSE o degli orientamenti sugli aiuti agricoli 2007-2013.
7.4. Quarto criterio Altmark
(120)
La Germania è del parere che nel diritto dell’Unione europea non sussista alcun obbligo di aprire mediante gare d’appalto il mercato dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2, come peraltro confermato anche dalla Corte europea di giustizia (34).
7.5. Nessuna distorsione della concorrenza sui mercati esterni al consorzio
(121)
La Germania ritiene che la fattispecie qui considerata non comporti distorsioni della concorrenza sui mercati.
7.5.1. Smaltimento del materiale non obbligatorio da parte dello ZT senza sovvenzione incrociata
(122)
La Germania sostiene che il contributo imposto dallo ZT per i materiali della categoria 3 non ha causato distorsioni della concorrenza perché non vi sarebbe una sovvenzione incrociata, argomentando quanto segue:
a)
dai bilanci dello ZT emerge con chiarezza che da anni lo ZT ricava considerevoli margini di copertura dei costi dalla lavorazione dei materiali separati della categoria 3, il che esclude una sovvenzione incrociata;
b)
se i materiali della categoria 3 vengono conferiti insieme a quelli delle categorie 1 e 2, le miscele di materiali diversi sono già prese in considerazione (in base al peso) nel calcolo delle tariffe. Pertanto, l’importo delle tariffe determinato sulla base del pertinente regolamento tiene già conto delle quantità calcolate in precedenza delle miscele dei materiali appartenenti alla categoria.
(123)
La Germania reputa priva di ogni fondamento l’affermazione del denunciante secondo cui, a causa della politica dei prezzi praticata dallo ZT, viene separato soltanto il 45 % dei materiali della categoria 3. Lo ZT non ha mai lavorato quantità così elevate di materiali della categoria 3, come dimostrano le statistiche in proposito. Per il 2009 è confermata la quota di separazione del 72 % riportata dalla Commissione nella decisione di avvio del procedimento.
(124)
A parere della Germania va altresì considerato che, nel territorio di competenza del consorzio, l’85 % delle macellazioni è effettuato da sei imprese che eseguono una separazione dei materiali quanto più ampia possibile. Il denunciante opera in queste imprese, dalle quali riceve materiali separati della categoria 3, e ha dunque accesso ai mercati di questa categoria, di cui detiene una quota molto grande.
7.5.2. Gara d’appalto nell’Assia settentrionale e centrale
(125)
Il fatto che lo ZT chieda nell’Assia settentrionale e centrale compensi diversi da quelli nel territorio di propria competenza non configura, secondo la Germania, una distorsione della concorrenza. Le differenze di finanziamento si spiegherebbero con le diverse procedure di calcolo previste dalle singole norme di legge. Ai sensi dell’articolo 3, paragrafo 1, della TierNebG, in Germania lo smaltimento dei sottoprodotti di origine animale delle categorie 1 e 2 spetta agli enti locali competenti in base al diritto del Land. Pertanto, nelle disposizioni a livello di comune e di Land il finanziamento può essere regolamentato in altro modo.
(126)
Se i soggetti su cui ricade l’obbligo di smaltimento dei sottoprodotti di origine animale non lo assolvono in prima persona ma ne affidano l’adempimento a terzi - come nell’Assia settentrionale e centrale -, le modalità di calcolo delle tariffe non fanno riferimento alla pertinente legge sulle tasse comunali bensì agli Orientamenti per la determinazione dei prezzi sulla base del prezzo di costo (LSP) (35).
(127)
A parere della Germania, sussistono rilevanti differenze tra la KAG RP e gli LSP specialmente in relazione all’importo degli interessi passivi che può essere incluso nel calcolo delle tariffe o dei compensi. Tali differenze sono rilevanti per lo ZT, dato che esso ha finanziato i propri investimenti con un massiccio ricorso al credito e deve quindi pagare ogni anno interessi di importo elevato.
(128)
La Germania sostiene altresì che lo ZT, ai sensi dell’articolo 8 della KAG RP, può inserire nel calcolo delle tariffe il costo degli interessi effettivamente maturati, mentre, per quanto riguarda il calcolo dei compensi nell’Assia settentrionale e centrale, gli SLP permettono di tener conto soltanto degli interessi calcolati rapportati al valore medio del patrimonio necessario per l’impresa, motivo per cui non è stato possibile compensare l’intero importo degli interessi maturati e pagati.
(129)
A parere della Germania, è priva di ogni fondamento anche l’argomentazione del denunciante secondo cui la TBA Schäfer non si è aggiudicata l’appalto nell’Assia settentrionale e centrale a causa di una sovvenzione incrociata grazie ai contributi. L’offerta superiore della TBA Schäfer si spiegherebbe invece con il fatto che detta impresa ha stimato in difetto i ricavi dei prodotti e deve inoltre sostenere maggiori oneri amministrativi e le quote destinate al gruppo. Lo ZT, per contro, avrebbe stimato correttamente l’importo dei ricavi dei prodotti e, non facendo parte di un gruppo imprenditoriale, non deve versare le relative quote.
7.6. Risanamento di siti dismessi
(130)
La Germania rileva che una parte dei contributi imposti dallo ZT serve a finanziare i costi di risanamento di due siti dismessi, Sohrschied e Sprendlingen-Gensingen.
(131)
In entrambi i siti l’utilizzo di idrocarburi da parte dei proprietari e dei gestori precedenti ha contaminato il terreno e la falda freatica. Ambedue i siti sono diventati di proprietà dello ZT al momento della sua costituzione, nel 1979.
(132)
Le delibere sul risanamento dei siti adottate dalla giunta circoscrizionale di Coblenza il 21 aprile 1997 e il 31 marzo 1998 affidano allo ZT l’incarico di provvedere alla bonifica delle zone contaminate. Inoltre, la delibera successiva del 13 luglio 2001 prevede altri obblighi di risanamento del sito di Sprendlingen-Gensingen. Nel periodo in questione, tra il 1998 e il 2010, i costi dell’opera di risanamento di entrambi i siti ammontavano a complessivi 2 413 049,36 EUR.
7.6.1. Sito dismesso di Sprendlingen-Gensingen
(133)
La Germania ammette che, conformemente alla delibera sul risanamento del 31 marzo 1998, lo ZT è, a rigor di termini, responsabile dei costi di risanamento del sito Sprendlingen-Gensingen; tuttavia, ai sensi delle norme sugli aiuti di Stato non si giustifica il fatto che lo ZT debba sostenere da solo tutti i costi del risanamento perché, in base alla giurisprudenza tedesca più recente, una responsabilità illimitata configura una disparità di trattamento nei confronti delle imprese private.
(134)
In forza della sentenza pronunciata dal Bundesverfassungsgerichts il 16 febbraio 2000 (36), secondo il diritto nazionale un’impresa privata può essere considerata responsabile solo entro un limite ragionevole. A parere della Corte costituzionale, tale limite si può considerare raggiunto qualora la responsabilità superi il valore del terreno. Una responsabilità eccedente detto limite non può più essere considerata proporzionata in termini di contenuti e restrizioni mirati alla tutela della proprietà privata, che è garantita dall’articolo 14, paragrafo 2, secondo comma, della costituzione tedesca. Dato però che lo ZT, in quanto persona giuridica di diritto pubblico, non può avvalersi dei diritti che la costituzione tedesca riconosce alle persone fisiche, questa limitazione della responsabilità non è applicabile allo ZT.
(135)
La Germania fa presente che il sito dismesso di Sprendlingen-Gensingen ha un valore commerciale negativo, perché il bilancio al 31 dicembre 2009 registrava un valore contabile stimato di 128 500,00 EUR, a fronte però di costi di risanamento che sono stati nel frattempo aggiornati a complessivi 1 542 315,85 EUR - quindi un importo superiore. Si può pertanto affermare che il succitato limite di responsabilità è stato superato.
(136)
Il finanziamento mediante i contributi in questione dei costi di risanamento eccedenti il limite di responsabilità va considerato come un aiuto compatibile ai sensi del punto 132 della disciplina comunitaria degli aiuti di Stato per la tutela ambientale, perché, se il risanamento fosse a carico di soggetti privati, questi dovrebbero sostenere i relativi costi solo fino alla concorrenza del valore commerciale del terreno.
7.6.2. Sito dismesso di Sohrschied
(137)
Sebbene lo ZT, per effetto della delibera sul risanamento del 21 aprile 1997, sia stato individuato come soggetto responsabile in quanto inquinatore, la Germania dubita che fosse effettivamente obbligato, secondo il diritto tedesco, a sostenere i costi di risanamento per i danni causati dai proprietari e dai gestori precedenti. Poiché, però, le circostanze rilevanti a tal fine risalgono a oltre trent’anni prima, non è possibile dirimere in via definitiva la questione della responsabilità.
(138)
La Germania è del parere che i contributi, nella misura in cui sono destinati a coprire i costi di risanamento del sito dismesso di Sohrschied, costituiscano un aiuto compatibile ai sensi della disciplina comunitaria degli aiuti di Stato per la tutela ambientale, posto che lo ZT non era obbligato a provvedere al risanamento.
(139)
La Germania osserva altresì che anche il sito dismesso di Sohrschied ha un valore commerciale negativo e che pertanto anche in questo caso è stato superato il limite di responsabilità su citato.
8. VALUTAZIONE DELLE PREMESSE GENERALI PER LA SUSSISTENZA DI UN AIUTO AI SENSI DELL’ARTICOLO 107, PARAGRAFO 1, TFUE (CON L’ECCEZIONE DEI CRITERI ALTMARK)
(140)
In virtù dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE sono incompatibili con il mercato interno, nella misura in cui incidano sugli scambi tra Stati membri, gli aiuti concessi dagli Stati, ovvero mediante risorse statali, sotto qualsiasi forma che, favorendo talune imprese o talune produzioni, falsino o minaccino di falsare la concorrenza.
8.1. Contributi finanziati con risorse statali
(141)
La Germania non contesta che i contributi versati dai soci dello ZT siano risorse statali. I soci dello ZT sono circondari e città extracircondariali della Renania-Palatinato, del Saarland e dell’Assia. Il versamento dei contributi che lo ZT impone ai propri soci dal 1979 mediante atto amministrativo comporta un trasferimento diretto di risorse statali. Trattandosi di atti amministrativi, i contributi sono imputabili allo Stato.
8.2. Vantaggio economico per lo ZT
(142)
In primo luogo, il beneficiario deve essere un’impresa. La nozione di impresa abbraccia qualsiasi entità che svolga un’attività economica, a prescindere dallo status giuridico di detta entità e dalle sue modalità di finanziamento. Tale definizione vale non solo per le imprese private ma anche per quelle pubbliche (37). Costituisce un’attività economica qualsiasi attività che consista nell’offrire beni o servizi su un determinato mercato, di norma dietro compenso (38). Poiché lo ZT offre, dietro compenso, servizi di smaltimento di determinati sottoprodotti di origine animale, è a tutti gli effetti un’impresa.
(143)
In linea di principio, i contributi versati allo ZT gli procurano un vantaggio economico perché riducono le spese correnti e non comportano controprestazioni adeguate. La Germania sostiene, tuttavia, che i contributi versati hanno coperto solo i costi che lo ZT deve sostenere in relazione all’obbligo di costituzione di una riserva per epizoozie, e che pertanto lo ZT non ne ha tratto alcun vantaggio economico.
(144)
Nella sentenza Altmark, la Corte di giustizia dell’Unione europea afferma che un compenso dato per l’adempimento di obblighi di servizio pubblico non costituisce un aiuto di Stato, cioè non procura al beneficiario alcun vantaggio, qualora siano soddisfatti in via cumulativa determinati criteri (39).
(145)
In considerazione della rilevanza della sentenza Altmark per il caso in esame, l’affermazione della Germania secondo cui i criteri Altmark sarebbero soddisfatti viene esaminata separatamente e ampiamente nella sezione 9.
8.3. Distorsioni della concorrenza e pregiudizio per gli scambi tra Stati membri
(146)
La Germania è del parere che il mercato dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 provenienti dal territorio di competenza del consorzio non sia aperto alla concorrenza e che pertanto si possano escludere sia distorsioni della concorrenza sia un pregiudizio per gli scambi tra Stati membri.
(147)
La Commissione rileva anzitutto che per lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 esistono monopoli regionali; tuttavia, la maggioranza degli enti locali competenti aggiudicano tali monopoli per mezzo di gare d’appalto. Sussiste, quindi, una concorrenza per conquistare il mercato, come conferma, nel caso in esame, la gara d’appalto per l’Assia settentrionale e centrale.
(148)
Pertanto, conformemente alla propria decisione del 23 febbraio 2011 relativa all’aiuto di Stato C58/06 (ex NN 98/05) al quale la Germania ha dato esecuzione a favore delle società Bahnen der Stadt Monheim (BSM) e Rheinische Bahngesellschaft (RBM) nel Verkehrsverband Rhein-Ruhr (40), la Commissione è del parere che il mercato dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 è aperto alla concorrenza. Sia il diritto dell’Unione europea sia il diritto nazionale lasciano agli enti locali incaricati dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 la facoltà di scegliere se trovare sul mercato, attraverso una procedura d’appalto, un offerente cui affidare l’incarico, oppure provvedere allo smaltimento direttamente, nell’ambito di una soluzione in-house (41). A prescindere dall’argomentazione della Germania secondo cui lo ZT rispetta i criteri per un affidamento in-house (42), i contributi che lo ZT riceve rafforzano la sua posizione finanziaria rispetto ad altri potenziali offerenti. Inoltre, poiché alle gare d’appalto possono partecipare offerenti provenienti da tutti gli Stati membri, il contributo è tale da incidere sugli scambi tra Stati membri.
(149)
Anche i vantaggi economici derivanti dai contributi sono tali da rafforzare la posizione dello ZT sui mercati nei quali opera in diretta concorrenza con altri offerenti (smaltimento dei materiali della categoria 3, gara d’appalto per lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 nell’Assia settentrionale e centrale).
8.4. Conclusioni provvisorie sulla sussistenza di un aiuto di Stato
(150)
I contributi soddisfano i requisiti sulla sussistenza di un aiuto ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE. La sezione seguente analizza approfonditamente l’affermazione della Germania secondo cui i quattro criteri della sentenza Altmark sarebbero soddisfatti.
9. VALUTAZIONE DEI CRITERI ALTMARK ALLA LUCE DELL’ARTICOLO 107, PARAGRAFO 1, TFUE
9.1. Primo criterio Altmark
(151)
Il primo criterio Altmark stabilisce che l’impresa beneficiaria deve essere effettivamente incaricata dell’adempimento di obblighi di servizio pubblico e che tali obblighi devono essere definiti chiaramente.
(152)
Va precisato anzi tutto che, ai fini della valutazione, occorre distinguere tra il periodo 1979-2008 e il periodo 2009-2011.
(153)
Prima della modifica del regolamento del 2 febbraio 2010, con effetto retroattivo al 1o gennaio 2009, lo ZT era incaricato dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 solo in termini generali. Il vecchio regolamento del consorzio non prevedeva alcun obbligo di costituzione di una riserva per epizoozie; pertanto, ai sensi del primo criterio Altmark non sussisteva alcun obbligo chiaramente definito di costituire una riserva per epizoozie.
(154)
Per effetto delle modifiche apportate al regolamento dello ZT, adesso sussiste, oltre all’obbligo di smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2, anche un obbligo esplicito a carico dello ZT di provvedere alla riserva per epizoozie.
(155)
La Commissione dimostrerà qui di seguito che i contributi in parola non possono essere giustificati in quanto compensazioni statali ai sensi del primo criterio Altmark né sulla base dell’obbligo dello ZT di smaltire i materiali delle categorie 1 e 2 né sulla base dell’obbligo dello stesso ZT di costituire una riserva per epizoozie.
9.1.1. Obbligo di smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2
9.1.1.1. Nessun servizio di interesse economico generale
(156)
A parere del BVerwG, ai sensi del regolamento (CE) n. 1069/2009 e dell’articolo 3, paragrafo 1, della TierNebG lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 si configura come un obbligo di servizio pubblico e, dunque, come un servizio di interesse economico generale. In proposito, il BVerwG attribuisce particolare rilevanza al fatto che, in conformità del diritto tedesco, lo smaltimento dei materiali costituisce un obbligo di servizio pubblico, e presuppone che in tale contesto lo ZT operi esercitando una potestà d’imperio. Il BVerwG è del parere che l’obbligo di servizio pubblico comprenda anche la costituzione di una riserva per epizoozie (43).
(157)
La Germania condivide tale parere e rileva altresì che lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 e la costituzione della riserva per epizoozie servono a tutelare la salute pubblica.
(158)
Supponendo dunque che lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 costituisca un obbligo di servizio pubblico, a parere del BVerwG e della Germania i contributi sarebbero da considerarsi giustificati in quanto compensazioni statali dei costi sostenuti dallo ZT per far fronte a tali obblighi.
(159)
Come spiegato nel punto 13 della disciplina dell’Unione europea relativa agli aiuti di Stato concessi sotto forma di compensazione degli obblighi di servizio pubblico (in prosieguo «disciplina UE SIEG») (44), secondo una giurisprudenza consolidata della Corte di giustizia gli Stati membri dispongono di un ampio margine di discrezionalità quando si tratta di definire i tipi di prestazioni che possono essere considerati servizi di interesse economico generale, a meno che si tratti di settori soggetti a norme specifiche dell’Unione europea.
(160)
Nella propria giurisprudenza la Corte ha sottolineato che un interesse economico generale sussiste solo qualora esso abbia un carattere specifico rispetto a quello di altre attività della vita economica (45).
(161)
Nella causa GEMO la Corte si è occupata della questione se gli allevatori e i macelli debbano sopportare per intero i costi di smaltimento dei capi morti e dei rifiuti dei macelli, oppure se lo Stato possa assumerne una parte con la motivazione che si tratta di un servizio di interesse economico generale. In detta sentenza la Corte ha chiarito che i costi devono essere sopportati interamente dagli allevatori e dai macelli (46).
(162)
La Corte ha stabilito che l’onere economico derivante dallo smaltimento dei capi morti e dei rifiuti dei macelli è un costo inerente all’attività economica degli allevatori e dei macelli. Dall’attività degli allevatori e dei macelli derivano prodotti e residui inutilizzabili e soprattutto nocivi per l’ambiente, il cui smaltimento incombe ai responsabili della loro produzione.
(163)
Ne consegue che l’intervento delle pubbliche autorità volto a sollevare gli allevatori e i macelli da tale onere si configura come un vantaggio economico idoneo a falsare la concorrenza. Anche se l’assunzione da parte dello Stato dei costi di smaltimento persegue un obiettivo di tutela dalla salute pubblica, ciò non toglie che sussiste comunque un vantaggio economico per gli allevatori e i macelli, posto che, secondo una giurisprudenza consolidata, l’articolo 107, paragrafo 1, TFUE non distingue gli interventi degli Stati a seconda della loro causa o del loro scopo, ma li definisce in funzione dei loro effetti (47).
(164)
Gli orientamenti comunitari per gli aiuti di Stato per i test TSE, i capi morti e i rifiuti dei macelli (2002/C324/02) (fino al 2006), punti 27 e 37, e gli orientamenti comunitari per gli aiuti di Stato nel settore agricolo e forestale 2007-2013 (2006/C319/01), sottocapitolo V.B.4, confermano anch’essi che sono i proprietari e/o i produttori dei sottoprodotti di origine animale i soggetti che devono provvedere a un idoneo smaltimento e sostenere i relativi costi in base al principio «chi inquina paga». Ai sensi dei testi di legge succitati, un’eccezione a questa regola è costituita dagli aiuti di Stato, che sono ammissibili solo in circostanze particolari (specialmente nel caso di capi morti).
(165)
La validità generale del principio «chi inquina paga» è confermata anche dalla legislazione del Land Renania-Palatinato. L’articolo 4, paragrafo 1, della TierNebGAG stabilisce al riguardo che è possibile imporre ai proprietari i costi di smaltimento e le procedure connesse.
(166)
Dalla giurisprudenza della Corte, dal regolamento (CE) n. 1069/2009, dagli orientamenti comunitari sulle TSE e dagli orientamenti sugli aiuti di Stato in agricoltura 2007-2013 si possono trarre per il caso in esame le conclusioni indicate di seguito.
(167)
Innanzi tutto, ai fini della sussistenza di un servizio di interesse economico generale non è determinante che lo Stato membro definisca tale servizio come un dovere istituzionale dei comuni. La definizione di un servizio in quanto dovere istituzionale di competenza comunale corrisponde alla concessione di un diritto esclusivo. Se il parere del BVerwG fosse corretto, lo Stato membro potrebbe dichiarare qualsiasi servizio dovere istituzionale di competenza comunale, trasformandolo così in un servizio di interesse economico generale. Una simile interpretazione, però, priverebbe l’articolo 106 del TFUE di qualsiasi effetto utile, posto che il senso e lo scopo sono appunto quelli di permettere la concessione di compensazioni solo ove ciò sia giustificato da un servizio di interesse economico generale.
(168)
La Commissione è del parere che occorra distinguere tra la concessione di un diritto esclusivo, da un lato, e la definizione di un servizio in quanto servizio di interesse economico generale, dall’altro.
(169)
La concessione di un diritto esclusivo di smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 può costituire una restrizione alla libera prestazione dei servizi ai sensi dell’articolo 56 TFUE. Simili restrizioni possono essere giustificate, a norma dell’articolo 52 in combinato disposto con l’articolo 62 TFUE, in caso di tutela della salute pubblica. Se la Germania e la Renania-Palatinato stabiliscono che in una determinata regione una sola impresa è responsabile dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2, vogliono in tal modo garantire che detta impresa sia sottoposta a controlli particolarmente intensi, al fine di tutelare la salute pubblica.
(170)
Ma, contrariamente al parere della Germania e del BVerwG, una misura finalizzata alla tutela della salute pubblica non costituisce automaticamente un servizio di interesse pubblico generale.
(171)
La Commissione non mette, quindi, in dubbio che lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 consista nello smaltimento di rifiuti che, per le loro caratteristiche, comportano rischi particolari per la salute. È per tale motivo che il regolamento (CE) n. 1069/2009 prevede un severo sistema di controlli degli impianti che smaltiscono questo genere di rifiuti, ed è certo che, per effetto di tali norme, le imprese di smaltimento devono sostenere oneri aggiuntivi, i quali però non vanno compresi nel calcolo delle tariffe e dei compensi.
(172)
Sotto questo profilo, lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 non si differenzia dallo smaltimento di altri rifiuti che, per le loro caratteristiche, comportano un rischio particolare per la salute. I costi di smaltimento di questi rifiuti devono essere sopportati in linea di principio dai responsabili della produzione dei rifiuti stessi, non dalla collettività.
(173)
Nel caso in esame, l’oggetto del servizio è lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2. Quindi, la Commissione deve verificare se il servizio in questione abbia un carattere specifico rispetto ad altre attività della vita economica e sia pertanto nell’interesse generale, non soltanto nell’interesse degli operatori economici che ne traggono profitto.
(174)
Alla luce di ciò, secondo la Commissione lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 non ha, in termini di contenuto, un carattere specifico rispetto ad altre attività della vita economica e pertanto non può essere dichiarato un servizio di interesse economico generale.
(175)
Contrariamente al parere del BVerwG, dalla sussistenza dei severi controlli imposti dal regolamento (CE) n. 1069/2009 non è lecito concludere che lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 debba essere considerato un servizio di interesse economico generale.
(176)
Inoltre, il settore qui in esame è disciplinato dal diritto dell’Unione europea, le cui norme prevedono, in particolare, che i costi di smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 debbano essere sopportati dai produttori. Quindi, in linea di principio non esiste alcun motivo per cui una parte di tali costi debba essere sostenuta dalla collettività, come peraltro affermato dalla Corte di giustizia nella sentenza GEMO (48). Sulla base di queste norme specifiche del diritto dell’Unione europea, non possono più essere applicate norme nazionali che, diversamente dal diritto dell’UE, qualificano lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 come un servizio di interesse economico generale. Per tale motivo è esclusa la possibilità di qualificare il servizio in questione come un servizio di interesse economico generale.
(177)
Per quanto riguarda, infine, l’argomentazione della Germania secondo cui lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 serve a tutelare la salute pubblica, si rimanda nuovamente alla sentenza GEMO, nella quale la Corte osserva che l’articolo 107, paragrafo 1, TFUE non distingue gli interventi degli Stati a seconda della loro causa o del loro scopo, ma li definisce in funzione dei loro effetti.
(178)
Da ciò consegue che, in linea di principio, un operatore economico è tenuto a sostenere i costi derivanti dalle disposizioni legislative che disciplinano l’esercizio della sua attività, come avviene, per esempio, nel caso in esame con le severe norme sullo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2. La finalità della tutela della salute pubblica trova considerazione laddove si giustifica la concessione di un diritto esclusivo in riferimento alla libera prestazione dei servizi, nonché sotto il profilo della compatibilità con il mercato interno degli aiuti per gli allevatori.
(179)
Per questi motivi la Commissione è del parere che lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 da parte della Germania non si configura come un servizio di interesse economico generale.
9.1.1.2. In via subordinata: le compensazioni non sono in alcun caso necessarie
(180)
In via subordinata la Commissione fa presente che il primo criterio Altmark contempla anche la valutazione della necessità delle compensazioni per la prestazione di un servizio di interesse economico generale. Quindi, anche se lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 fosse un servizio di interesse economico generale, sarebbe comunque necessario accertare se le compensazioni sono necessarie.
(181)
Nelle loro argomentazioni, la Germania e il BVerwG trascurano il fatto che la Corte, nella sentenza GEMO, ha chiarito che gli obblighi assunti dalle imprese incaricate dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 non giustificano la concessione di compensazioni statali per i costi derivanti da tali obblighi. Tutti i costi dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 devono essere sopportati dai produttori, posto che si tratta di costi inerenti all’attività economica svolta dagli allevatori e dai macelli.
(182)
La Corte ha stabilito che una compensazione statale dei costi originati da quest’obbligo non è giustificata perché detti costi devono essere sostenuti dai produttori.
(183)
Pertanto, contrariamente al parere del BVerwG, dalla sussistenza dei severi controlli imposti dal regolamento (CE) n. 1069/2009 non è lecito concludere che i costi di smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 possano essere coperti da compensazioni statali.
(184)
Ciò significa che dalla mera sussistenza di obblighi di servizio pubblico non è lecito concludere che la concessione di compensazioni statali per i costi originati da tali obblighi è giustificata.
(185)
A parere della Commissione, la Germania non può giustificare i contributi come compensazioni statali dei costi che lo ZT deve sostenere per adempiere l’obbligo di smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2, in quanto, secondo il principio «chi inquina paga», tutti i costi devono essere coperti dalle tariffe che lo ZT riscuote dai produttori.
9.1.2. Costituzione di una riserva per epizoozie
(186)
Per quanto riguarda, poi, la questione se le capacità di riserva, valutate separatamente, debbano essere considerate alla stregua di un servizio di interesse economico generale, si rileva quanto segue. Secondo il diritto tedesco, l’impresa che detiene in un dato territorio il monopolio dello smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 deve garantire di essere in grado di gestire anche i quantitativi ulteriori conseguenti a un’epizoozia. Come dimostra il confronto tra i sedici Länder presentato dalla Germania, in tutti i territori escluso quello di competenza dello ZT le imprese smaltiscono i quantitativi ulteriori sfruttando gli impianti su tre turni e anche nei fine settimana, nonché, eventualmente, trasferendo in altri Länder i materiali in eccesso. Ciò significa che l’obbligo di costituire una riserva per epizoozie non comporta oneri aggiuntivi, poiché la riserva può essere garantita sfruttando le esistenti capacità inutilizzate per ragioni operative.
(187)
Gli eventuali costi aggiuntivi dovrebbero essere addebitati agli allevatori e ai macelli, perché lo smaltimento di quantità maggiori di materiali in caso di epizoozie rientra nei costi abitualmente collegati all’esercizio di un impianto di smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2.
(188)
In tale contesto non è rilevante che i proprietari, cioè gli enti locali, obblighino l’impresa di loro proprietà, mediante un atto d’imperio, a costituire una riserva per epizoozie. Infatti, la costituzione della riserva non può essere considerata un servizio di interesse economico generale per due motivi.
(189)
Qualora le esistenti capacità inutilizzate per ragioni operative - e senza costi aggiuntivi - non bastino a garantire la riserva obbligatoria per epizoozie, e sia quindi necessario sostenere ulteriori costi d’investimento per assolvere l’obbligo di mantenere una riserva per epizoozie, tali costi devono essere coperti in linea di massima dalle tariffe o dai compensi, sulla base del principio «chi inquina paga». Al riguardo non sussistono divergenze rispetto alle argomentazioni relative allo smaltimento di altri rifiuti; si vedano in proposito ampiamente i considerando da 156 a 185.
(190)
Qualora le capacità inutilizzate tenute a disposizione come riserva siano superiori alle capacità realmente necessarie in caso di epizoozie, non sussiste alcun interesse della collettività al mantenimento di capacità inutilizzate in misura eccedente il bisogno.
(191)
In proposito il BVerwG è del parere che, per poter valutare a quale titolo sono mantenute le capacità di riserva, è essenziale accertare se lo ZT disponga di una quantità eccessiva di capacità assolutamente non necessarie. Il tribunale ritiene altresì che spetti solamente agli enti locali decidere se finanziare capacità in eccesso oppure chiederne l’abbattimento, e che al riguardo si tratti di una questione di responsabilità politica degli enti locali, non di norme in materia di aiuti (49). Questo parere, però, non può essere condiviso perché capacità effettivamente e assolutamente non necessarie non possono essere nell’interesse della collettività.
(192)
Come spiegato ancora più precisamente nella sezione 9.3, nel caso dello ZT la riserva obbligatoria per epizoozie può essere garantita ricorrendo alle esistenti capacità inutilizzate per ragioni operative; pertanto, una compensazione non può essere giustificata in alcun caso.
(193)
Per questi motivi la Commissione è del parere che nemmeno l’obbligo di mantenere una riserva per epizoozie può essere considerato un servizio di interesse economico generale. In via subordinata, la Commissione ritiene che in nessun caso i contributi possano essere considerati compensazioni statali e quindi come tali giustificati.
9.1.3. Smaltimento dei materiali della categoria 3
(194)
Poiché lo ZT non è incaricato dello smaltimento dei materiali della categoria 3, basta questo motivo per escludere che tale smaltimento possa essere considerato un servizio di interesse economico generale. Inoltre, questa possibilità è esclusa anche per i motivi illustrati nella sezione 9.1.1.
9.1.4. Sintesi
(195)
Nel caso in esame, il primo criterio Altmark non è soddisfatto.
(196)
Pertanto, le altre considerazioni sul secondo, terzo e quarto criterio Altmark sono qui riportate solo in via subordinata.
9.2. Secondo criterio Altmark
(197)
Il secondo criterio Altmark prevede che i parametri per il calcolo della compensazione debbano essere fissati anticipatamente in modo obiettivo e trasparente. Se, dunque, uno Stato membro compensa le perdite di un’impresa senza aver stabilito in precedenza questi parametri, si determina un vantaggio ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
(198)
Nel caso in esame è necessario distinguere tra il periodo dal 1979 al 2008 e quello dal 2009 al 2012.
9.2.1. Periodo dal 1979 al 2008
(199)
Il regolamento del consorzio adottato il 28 ottobre 1994 consentiva allo ZT di utilizzare i contributi per compensare tutte le perdite subite dopo la fine dell’esercizio. Ma, come rileva la Germania, tali contributi dovrebbero servire per coprire i costi sostenuti dallo ZT per il mantenimento della riserva per epizoozie.
(200)
Il regolamento del consorzio del 1994 non contiene, però, indicazioni sulle dimensioni della riserva per epizoozie che lo ZT avrebbe dovuto costituire, né sui parametri per il calcolo dei costi di tale riserva. La perdita subita non è un parametro obiettivo dei costi della riserva, posto che l’ammontare della perdita dipende da molti fattori non collegati ai costi della riserva.
(201)
Quindi, non era stato stabilito in precedenza un metodo obiettivo e trasparente per il calcolo dei costi della riserva per epizoozie. Ne consegue che il secondo criterio Altmark non è soddisfatto per il periodo dal 1979 al 2008.
9.2.2. Periodo dal 2009 al 2012
(202)
Il regolamento del consorzio è stato emendato il 2 febbraio 2010, con effetto retroattivo al 1o gennaio 2009. L’articolo 10, paragrafo 2, fissa ora esplicitamente le dimensioni della riserva per epizoozie che deve essere costituita. Ai sensi dell’articolo 9, paragrafo 2, e dell’articolo 10, paragrafo 4, i costi della riserva e quindi l’ammontare dei contributi devono essere stabiliti nel regolamento di bilancio prima dell’inizio dell’esercizio di riferimento.
(203)
L’articolo 10, paragrafo 5, del nuovo regolamento del consorzio introduce norme per il calcolo dei costi della riserva per epizoozie che, coerentemente con il parere Fraunhofer, attribuiscono alla riserva obbligatoria per epizoozie una quota proporzionale dei costi complessivi delle capacità. Il regolamento del consorzio e i regolamenti annuali di bilancio riportano i parametri per il calcolo dei costi. La Commissione ha verificato che tali parametri consistono in dati dimostrabili oggettivamente e che le modalità di calcolo sono indicate in modo inequivocabile e trasparente. Pertanto, dal 2010 i contributi vengono fissati anticipatamente sulla base di parametri obiettivi e trasparenti.
(204)
In tal modo sono soddisfatti i requisiti di trasparenza del secondo criterio Altmark per gli anni dal 2010 al 2012. Al contempo va rilevato, però, che la Commissione, pur riconoscendo che i calcoli devono essere effettuati anticipatamente e con la dovuta trasparenza, ritiene che la formula di calcolo applicata non sia idonea a evitare una compensazione eccessiva ai sensi del terzo criterio Altmark.
(205)
Per il 2009, invece, le norme sul calcolo dei costi, il regolamento di bilancio e l’ammontare dei contributi sono stati fissati con effetto retroattivo, non anticipatamente. Ne consegue che per l’anno 2009 il secondo criterio Altmark non è in alcun caso soddisfatto.
9.3. Terzo criterio Altmark
(206)
Il terzo criterio Altmark prescrive che la compensazione non possa eccedere l’importo necessario a coprire del tutto o in parte i costi di adempimento degli obblighi di servizio pubblico, tenendo conto dei relativi introiti nonché di un margine di utile ragionevole per l’adempimento di tali obblighi.
(207)
Nel calcolo dei costi di adempimento degli obblighi di servizio pubblico la Commissione si richiama al metodo del costo evitato netto (50), in base al quale i costi netti che sono o potrebbero essere necessari per l’adempimento dell’obbligo di fornire servizi pubblici sono calcolati come differenza tra i costi netti sostenuti dal fornitore dei servizi per l’adempimento dell’obbligo di erogare servizi pubblici e i costi netti sostenuti dallo stesso fornitore in assenza di tale obbligo. Va sottolineato in particolare che devono essere stimati correttamente i costi e gli utili che il fornitore dei servizi non dovrebbe sostenere e, rispettivamente, non dovrebbe realizzare qualora non sussistesse l’obbligo di fornire servizi pubblici. Nel calcolo dei costi netti vanno verificati i vantaggi (compresi, per quanto possibile, quelli immateriali) di cui beneficia il fornitore del servizio di interesse economico generale (51).
(208)
In riferimento alle dimensioni della riserva per epizoozie, l’articolo 10, paragrafo 2, del regolamento del consorzio del 2 febbraio 2010 stabilisce che, a partire dal 2009, la riserva deve essere pari a 7 110 tonnellate, da lavorare entro un periodo di sei settimane. Quindi, in termini di tonnellate settimanali, lo ZT deve organizzarsi in modo tale da poter lavorare in caso di epidemia, in aggiunta alle quantità abituali, 1 185 tonnellate la settimana per un periodo di sei settimane (52).
(209)
La Germania argomenta che i contributi compensano i costi netti sostenuti dallo ZT per mantenere la riserva per epizoozie. Anche se il regolamento del consorzio prevede solo nella sua versione modificata del 2 febbraio 2010 l’obbligo esplicito di costituire una riserva per epizoozie, secondo la Germania lo ZT ha mantenuto una riserva anche prima di tale data, sostenendone i costi. In particolare, ai sensi delle norme sulle tariffe in vigore nella Renania-Palatinato lo ZT non ha avuto la possibilità di comprendere tali costi nel calcolo delle tariffe per lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2.
(210)
Sulla base del parere Fraunhofer, secondo i calcoli della Germania i costi netti della riserva per epizoozie corrispondono a circa la metà dei costi complessivi degli impianti per il periodo 2002-2009, poiché le capacità dell’impianto tecnicamente disponibili infrasettimanalmente - cioè nell’esercizio 5 giorni/3 turni - sono sfruttate per meno del 50 %.
(211)
La Commissione dimostrerà qui di seguito che, contrariamente a quanto calcolato dalla Germania, il mantenimento di una riserva per epizoozie dalle dimensioni prescritte non ha comportato costi netti per lo ZT. I costi citati dalla Germania consistono, da un lato, in costi relativi alle esistenti capacità inutilizzate per ragioni operative, che devono essere coperti con le tariffe e i compensi, e, dall’altro lato, in costi relativi alle capacità inutilizzate derivanti dalla sottoutilizzazione degli impianti.
9.3.1. Copertura della riserva obbligatoria per epizoozie con le esistenti capacità inutilizzate per ragioni operative dello ZT
(212)
Il parere Böckenhoff del 1991 ha esaminato per la prima volta la questione se sia necessario costruire un impianto di smaltimento più grande rispetto all’esercizio normale per poter avere a disposizione capacità sufficienti in caso di epidemie. Il parere conclude che ciò non è necessario perché, in esercizio normale, l’impianto di smaltimento funziona soltanto cinque giorni la settimana su due turni, e quindi le capacità inutilizzate per ragioni operative nel terzo turno possono essere considerate una riserva per epizoozie adeguata.
(213)
Nel corso del tempo molti impianti di smaltimento hanno iniziato a sfruttare in parte il terzo turno anche nell’esercizio normale, oppure, in caso di picchi di utilizzazione, a lavorare anche il sabato su uno o due turni. Ciò significa che c’è un maggiore sfruttamento degli impianti nell’esercizio normale e che, nell’eventualità di un’epizoozia, si deve ricorrere maggiormente alle capacità inutilizzate disponibili nel fine settimana.
(214)
Tuttavia, la letteratura specializzata più recente (53) conferma, alla luce di calcoli dettagliati di possibili scenari, che è tuttora valida la conclusione fondamentale del parere Böckenhoff secondo cui, per contrastare eventuali epidemie, non è necessario effettuare ulteriori investimenti in capacità inutilizzate, posto che le capacità inutilizzate disponibili nel terzo turno infrasettimanale e nei turni del fine settimana sono sufficienti per smaltire le ulteriori quantità di capi morti che si verificano in caso di epizoozie. A simili necessità si fa fronte sfruttando maggiormente gli impianti nell’esercizio normale. Le epizoozie prese in considerazione sono per lo più epidemie localizzate e di breve durata di peste suina classica e di afta epizootica.
(215)
Anche la riserva per epizoozie prescritta dal regolamento del consorzio del 2 febbraio 2010, pari a 1 185 tonnellate la settimana, che lo ZT deve tenere a disposizione per un periodo di sei settimane, è predisposta per affrontare epidemie localizzate di peste suina classica e di afta epizootica. Le dimensioni della riserva sono stabilite sulla base del parere ISPA-RP, il quale dimostra che, in caso di epidemie di breve durata, si può prevedere un maggiore quantitativo di carcasse in quest’ordine di grandezza.
(216)
Come risulta dalla successiva tabella, anche nel caso dello ZT - come negli altri Länder - la riserva obbligatoria per epizoozie può essere coperta mediante le capacità inutilizzate per ragioni operative disponibili a breve termine di notte e nei fine settimana. Le capacità inutilizzate per ragioni operative, pari a 2 376 tonnellate la settimana, che sono disponibili nell’esercizio 3 turni/7 giorni per un periodo di sei settimane, corrispondono a circa il doppio della riserva obbligatoria per epizoozie, che è di 1 185 tonnellate la settimana.
(217)
Anche presupponendo che gli impianti non possano essere sfruttati al massimo nell’esercizio 3 turni/7 giorni o non possano funzionare continuamente per sette giorni, restano comunque disponibili capacità inutilizzate per ragioni operative in misura sufficiente a garantire la riserva obbligatoria per epizoozie. Come emerge dal confronto tra la riserva obbligatoria per epizoozie di 1 185 tonnellate la settimana e le capacità inutilizzate disponibili negli impianti dello ZT secondo il parere ISPA-RP (54), nelle ore notturne e nel fine settimana lo ZT dispone di sufficienti capacità inutilizzate per ragioni operative.
Tabella 3
Confronto tra le capacità inutilizzate disponibili nello ZT e la riserva obbligatoria per epizoozie (sulla base dello sfruttamento medio nel periodo 1998-2009)
Tipo di esercizio
Capacità totali
Capacità inutilizzate disponibili
Riserva per epizoozie ai sensi del regolamento del consorzio
Capacità inutilizzate al netto della riserva per epizoozie
per ragioni di sfruttamento
per ragioni operative
totali
totali
capacità massima 2 turni per 5 giorni
2 160
443
443
capacità massima 3 turni per 5 giorni
3 240
443
1 080
1 523
1 185
338
capacità normale 3 turni per 7 giorni
3 864
443
1 704
2 147
962
capacità massima 3 turni per 7 giorni
4 536
443
2 376
2 819
1 634
(218)
Si conferma, dunque, che lo ZT - al pari degli impianti negli altri Länder - dispone di capacità inutilizzate per ragioni operative in misura sufficiente a garantire la riserva per epizoozie. Pertanto, lo ZT non ha mai avuto la necessità di predisporre capacità aggiuntive per costituire una riserva per epizoozie. Ne consegue che lo ZT non ha nemmeno mai dovuto sostenere costi netti in relazione a tale obbligo.
(219)
La Germania, però, argomenta anche che per lo ZT è giuridicamente impossibile comprendere nel calcolo delle tariffe di smaltimento i costi delle capacità inutilizzate, da impiegare soltanto in caso di epidemie, perché la riserva per epizoozie andrebbe a vantaggio della collettività.
(220)
I risultati dell’indagine condotta nei Länder e i contratti consegnati dal denunciante dimostrano tuttavia che, a prescindere dalla forma giuridica dell’impresa di smaltimento e dalle modalità di calcolo previste dalla legge, tutti i costi relativi alle capacità sono coperti, senza eccezione alcuna, dalle entrate generate dall’impresa. Ciò risulta inequivocabilmente anche dall’articolo 8 della KAG RP, secondo il quale i costi alla base delle tariffe d’uso e dei contributi ricorrenti devono esser determinati in conformità dei principi di gestione aziendale per il calcolo dei costi. Ciò significa che i costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative vanno computati nelle tariffe in misura proporzionale, perché sono in rapporto di causa/effetto con lo smaltimento nell’esercizio normale di materiali sia interni che esterni al consorzio.
(221)
In sostanza, anche il BVerwG sostiene giustamente nella propria sentenza che i costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative devono essere coperti dagli introiti dello smaltimento dei materiali interni ed esterni al consorzio (55). Se dunque, come nel caso dello ZT, la riserva obbligatoria per epizoozie può essere garantita mediante le capacità inutilizzate per ragioni operative, non sussiste alcuna necessità di richiedere il pagamento di contributi.
(222)
Infine, la Germania osserva ancora, per giustificare l’imposizione dei contributi, che tutti i costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative nel terzo turno infrasettimanale sono originati dall’obbligo di costituzione della riserva per epizoozie. In assenza di tale obbligo, lo ZT potrebbe sfruttare al 100 % le capacità tecniche massime dei propri impianti nell’esercizio 5 giorni/3 turni.
(223)
La Germania, però, non ha dimostrato in alcun modo che, senza l’obbligo di costituzione della riserva per epizoozie, infrasettimanalmente non ci sarebbero più capacità inutilizzate per ragioni operative. Anzi, è dimostrato piuttosto - per esempio dal parere ISPA-NS - che anche le imprese che smaltiscono soltanto materiali della categoria 3, e pertanto non hanno alcun obbligo di costituzione di una riserva per epizoozie, dispongono di molte capacità inutilizzate e coprono tutti i costi delle capacità con i compensi che riscuotono.
9.3.2. Le capacità inutilizzate disponibili sono superiori alla riserva obbligatoria per epizoozie
(224)
Come risulta dalla tabella 3, lo ZT dispone di capacità inutilizzate in misura nettamente superiore alla quantità che sarebbe necessaria per garantire la riserva per epizoozie. Le capacità inutilizzate disponibili a breve termine sono superiori al doppio della quantità necessaria in caso di epidemia. La figura 2 mostra che, in alcuni anni, nel solo esercizio normale 5 giorni/2 turni è rimasto inutilizzato fino al 25 % delle capacità. I costi delle capacità inutilizzate che non sono affatto necessarie per garantire la riserva obbligatoria per epizoozie non possono quindi essere compresi nel calcolo dei costi netti. Anche per questo motivo, i calcoli dei costi netti presentati dalla Germania non possono trovare accoglienza, posto che attribuiscono erroneamente alla riserva per epizoozie i costi di tutte le capacità inutilizzate.
(225)
I pareri ISPA-RP e Fraunhofer dimostrano che le capacità inutilizzate disponibili dello ZT sarebbero sufficienti addirittura per gestire entro tre mesi un’epidemia di afta epizootica a livello di Land. Ma lo ZT non è mai stato incaricato del mantenimento di una riserva per epizoozie per un periodo di tempo superiore a sei settimane. Ciò significa che i soci del consorzio non hanno mai obbligato lo ZT a mettere a disposizione una riserva per epizoozie di lungo termine, cioè per un periodo superiore a sei settimane, affinché un’epidemia a livello di Land e di lunga durata potesse essere gestita dal solo ZT. Ne consegue che il confronto con le capacità necessarie in caso di un’epidemia di afta epizootica a livello di Land è irrilevante (56).
(226)
Il fatto che lo ZT disponga di impianti le cui capacità sono nettamente superiori ai requisiti previsti dal regolamento è dimostrato anche dalle considerazioni proposte di seguito. In forza del proprio regolamento, lo ZT ha l’obbligo di lavorare i materiali delle categorie 1 e 2 interni al consorzio, che ammontano in media a circa 900 tonnellate la settimana (57). Se si aggiunge anche la riserva obbligatoria per epizoozie, di 1 185 tonnellate la settimana, per adempiere gli obblighi previsti dal proprio regolamento lo ZT avrebbe bisogno di un impianto di capacità pari a 2 085 tonnellate la settimana, da sfruttare su tre turni per sette giorni.
(227)
In realtà, lo ZT dispone di impianti con una capacità massima di 4 536 tonnellate la settimana, ossia una capacità doppia rispetto a quella necessaria per assolvere i compiti impostigli dal regolamento. Avendo, quindi, a disposizione capacità notevolmente superiori a quelle necessarie per l’esecuzione degli appalti pubblici affidatigli, lo ZT non può aver sostenuto costi netti derivanti dall’obbligo di costituire la riserva per epizoozie.
9.3.3. Sintesi
(228)
Per questi motivi si deve concludere che la Germania non ha potuto dimostrare che lo ZT ha dovuto sostenere costi netti a causa dell’obbligo di costituire la riserva per epizoozie. L’esame ha dimostrato che i contributi coprono i costi delle capacità inutilizzate che risultano essere disponibili, da un canto, nell’esercizio normale per ragioni operative (e pertanto devono essere finanziate con le tariffe e i compensi percepiti per tali prestazioni) oppure, dall’altro canto, a causa dell’insufficiente sfruttamento degli impianti dello ZT.
9.4. Quarto criterio Altmark
(229)
Il quarto criterio Altmark stabilisce che, quando la scelta dell’impresa da incaricare dell’adempimento di obblighi di servizio pubblico non venga effettuata nell’ambito di una procedura di appalto pubblico che consenta di selezionare il candidato in grado di fornire tali servizi al costo minore per la collettività, il livello della necessaria compensazione deve essere determinato sulla base di un’analisi dei costi che un’impresa media, gestita in modo efficiente avrebbe dovuto sopportare per adempiere tali obblighi, tenendo conto dei relativi introiti, nonché di un margine di utile ragionevole per l’adempimento di tali obblighi.
(230)
I quattro criteri Altmark fissano le condizioni richieste perché possa essere ammessa un’eccezione al principio secondo cui i contributi costituiscono un vantaggio. L’onere di dimostrare il rispetto di tali condizioni spetta perciò allo Stato membro.
(231)
Né lo ZT è stato scelto mediante procedura di appalto pubblico, né la Germania ha dimostrato che lo ZT è un’impresa media, gestita in modo efficiente. Quindi, la Germania non ha dimostrato che il quarto criterio Altmark è soddisfatto. Le elevate tariffe imposte per lo smaltimento di carcasse nella Renania-Palatinato e la necessità di un finanziamento mediante contributi, che non esistono in nessun altro Land, fanno concludere che lo ZT non è un’impresa media, gestita in modo efficiente.
(232)
Da tutto ciò consegue che il quarto criterio Altmark non è soddisfatto.
(233)
Il BVerwG è del parere che il quarto criterio Altmark non sia applicabile allo ZT perché i contributi non servono a compensare i maggiori oneri derivanti dall’assunzione di un obbligo di servizio pubblico nell’ambito di un’attività svolta peraltro in regime di autonomia finanziaria, bensì servono a finanziare l’adempimento, imposto mediante atto d’imperio, di un compito pubblico al di fuori del regime di mercato. A parere del BVerwG, il carattere d’imperio dell’adempimento del compito discende dalla decisione politica degli enti locali che sono soci del consorzio di affidare in-house lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2. Il BVerwG fonda questa sua interpretazione sulla sentenza della Corte nella causa Stadtreinigung Hamburg (58).
(234)
A parere del BVerwG, il quarto criterio Altmark presuppone che l’obbligo di servizio pubblico sia assolto da un’impresa privata; quindi, non essendo questo il caso negli affidamenti in-house, il quarto criterio Altmark non sarebbe applicabile alle imprese che hanno ricevuto un incarico mediante questo tipo di affidamento (59).
(235)
La Commissione non condivide tale parere del BVerwG. Innanzi tutto, il quarto criterio Altmark non offre alcuno spunto per sostenere che esso non possa essere applicato nei casi di affidamento in-house, al contrario: prevedendo le due possibilità (appalto oppure analisi dei costi che un’impresa media, gestita in modo efficiente dovrebbe sopportare), la Corte dimostra che il quarto criterio Altmark è applicabile anche in assenza di una procedura d’appalto, quindi in particolare nei casi di affidamento in-house.
(236)
Pertanto, la sentenza Stadtreinigung Hamburg riguarda soltanto la questione su quando sussista un obbligo di affidamento e quando no. Da tale sentenza, però, non si può trarre alcuna conclusione per le norme in materia di aiuti, anzi: la seconda possibilità prevista dal quarto criterio Altmark si riferisce per l’appunto ai casi in cui non sussiste alcun obbligo di esperire gare d’appalto.
(237)
Il BVerwG presuppone altresì che lo ZT, a causa del monopolio territoriale di cui gode, non sia in concorrenza con altre imprese, e che quindi non sussista una distorsione della concorrenza. Ma la distorsione della concorrenza è un elemento costitutivo autonomo del concetto di «aiuto», distinto dall’elemento del vantaggio economico nel cui contesto sono stati elaborati i quattro criteri Altmark. Nel caso in esame, l’elemento costitutivo della distorsione della concorrenza è soddisfatto (cfr. sezione 8.3). Nel punto 37 della propria comunicazione sulla disciplina dell’Unione europea relativa agli aiuti di Stato concessi sotto forma di compensazione per la prestazione di servizi di interesse economico generale (in prosieguo «comunicazione SIEG») (60), la Commissione si richiama esplicitamente al fatto che un affidamento in-house non esclude la possibilità di una distorsione della concorrenza.
(238)
Infine, l’accentuazione data dal BVerwG al carattere d’imperio dell’attività svolta dallo ZT solleva l’interrogativo se detto tribunale si opponga all’applicabilità del quarto criterio Altmark perché presuppone che lo ZT non svolga attività economica. Nemmeno questo è vero: lo ZT offre un servizio dietro pagamento di un compenso e pertanto svolge un’attività economica (cfr. la sezione 8.2), come espressamente confermato dalla Commissione anche nel punto 13 della comunicazione SIEG.
9.5. Conclusioni in merito alla sussistenza di vantaggi economici per lo ZT
(239)
Contrariamente a quanto sostenuto nella sentenza del BverwG e nelle argomentazioni formulate dalla Germania, i criteri della sentenza Altmark non sono soddisfatti. Primo, a rigor di termini i contributi non possono essere giustificati come compensazioni statali per gli obblighi assunti dallo ZT perché tutti i costi correlati a detti obblighi devono essere coperti con le entrate derivanti dalle tariffe. Secondo, è dimostrato che, contrariamente a quanto sostenuto dalla Germania, lo ZT non ha dovuto sostenere costi netti a causa della costituzione di una riserva per epizoozie. I costi citati dalla Germania si riferiscono o a capacità inutilizzate per ragioni operative, i cui costi devono essere coperti con le entrate derivanti dalle tariffe e dai ricavi, o a capacità inutilizzate che eccedono la riserva obbligatoria per epizoozie. Terzo, i parametri per il calcolo dei contributi fino al 2010 non sono stati fissati anticipatamente con la necessaria trasparenza. Quarto, la Germania non è riuscita a dimostrare che lo ZT è un’impresa media, gestita in modo efficiente.
(240)
Pertanto, i contributi hanno comportato vantaggi economici per lo ZT.
(241)
Ripartendo, in base al principio «chi inquina paga», i costi della riserva per epizoozie calcolati erroneamente dalla Germania tra le diverse prestazioni fornite - smaltimento dei materiali interni al consorzio delle categorie 1 e 2, smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2 del Baden-Württemberg e dell’Assia, smaltimento dei materiali della categoria 3 - si può dimostrare per ogni singola prestazione quali vantaggi economici lo ZT abbia tratto dai contributi sui diversi mercati.
(242)
Le successive sezioni da 9.5.1 a 9.5.3 dimostrano che i contributi servono effettivamente a compensare perdite dovute ai seguenti motivi:
a)
lavorazione di scarso valore dei materiali della categoria 3;
b)
capacità non sfruttate;
c)
compensi che non coprono i costi per lo smaltimento nell’Assia settentrionale e centrale;
d)
tariffe che non coprono i costi per lo smaltimento dei materiali interni al consorzio.
9.5.1. Perdite originate dallo smaltimento dei materiali interni ed esterni al consorzio con suddivisione in base al principio «chi inquina paga» dei costi della riserva per epizoozie calcolati erroneamente
(243)
Sulla base dei conti economici dello ZT disponibili, relativi agli anni dal 2002 al 2009, tutti i presunti costi della riserva per epizoozie sono ripartiti in base al principio «chi inquina paga» conformemente allo sfruttamento dell’impianto nell’esercizio 5 giorni/2 turni.
(244)
Al riguardo occorre tener conto innanzi tutto del fatto che gli alti costi delle capacità inutilizzate sono dovuti essenzialmente, tra l’altro, alla sottoutilizzazione degli impianti dello ZT. Quindi, è necessario prima di tutto estrapolare questi costi delle capacità inutilizzate che sono originati dalla sottoutilizzazione degli impianti nell’esercizio normale.
(245)
Come risulta dalle statistiche dello sfruttamento degli impianti, riportate nella tabella 3 (cfr. colonna «Capacità inutilizzate per ragioni di sfruttamento»), lo ZT non ha mai sfruttato interamente le capacità tecniche di cui dispone nell’esercizio 5 giorni/2 turni. Specialmente a partire dal 2002, lo sfruttamento degli impianti è notevolmente diminuito a causa del forte calo dei materiali interni al consorzio. Come parametro della sottoutilizzazione degli impianti si fa riferimento, qui di seguito, alle capacità inutilizzate nell’esercizio 5 giorni/2 turni, mentre come dato di confronto per il calcolo della sottoutilizzazione il riferimento è allo sfruttamento massimo nell’esercizio 5 giorni/2 turni, che è stato di 101 855 tonnellate annue nel 2002. Si ricava così una sottoutilizzazione media del 13 %.
(246)
Come risulta dalla colonna «Capacità inutilizzate per ragioni di sfruttamento» della tabella, i costi medi della sottoutilizzazione in esercizio normale ammontano a 434 304 EUR. Lo ZT deve assumersi la responsabilità economico-aziendale di tali costi, essendo questi dovuti al fatto che lo ZT gestisce un impianto che non viene sfruttato nell’esercizio normale.
(247)
Le capacità inutilizzate per ragioni operative vengono ripartire in proporzione dell’utilizzo nell’esercizio 5 giorni/2 turni. Sia le prestazioni interne al consorzio che quelle esterne sopportano quindi una quota proporzionale dei costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative. In proposito la tabella distingue tra i costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative legate alla raccolta e i costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative legate alla lavorazione.
(248)
In media, per il periodo 2002-2009 risulta che lo ZT non è riuscito a coprire con le entrate i costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative, né per quanto riguarda le prestazioni interne al consorzio né per quanto riguarda quelle esterne. Il corrispondente «margine di copertura II» registra per le prestazioni esterne al consorzio una perdita media annua di 1 198 257 EUR e per quelle interne al consorzio una perdita media annua di 1 140 898 EUR:
Tabella 4
Conto profitti e perdite
(in EUR)
Capi morti
Rifiuti dei macelli
Materiali interni al consorzio
Colonna 1 + 2
Materiali della categoria 3
BW e Assia
Sottoutilizzo
Materiali esterni al consorzio
Colonna 4+ 5 + 6
Totale
Colonna 3 + 7
(1)
Fatturato
3 624 234
5 130 693
8 754 926
[…]
[…]
[…]
(2)
Costi dichiarati dallo ZT
3 624 234
3 877 155
7 501 388
[…]
[…]
[…]
[…]
(3)
Fatturato
3 624 234
5 130 693
8 754 926
[…]
[…]
[…]
[…]
(4)
-
Costi corretti
3 624 234
5 077 019
8 701 252
[…]
[…]
[…]
[…]
(5)
Margine di copertura I
53 674
53 674
[…]
[…]
[…]
[…]
(6)
-
Capacità inutilizzate per ragioni di sfruttamento (CI)
[…]
[…]
[…]
(7)
-
CI per ragioni operative-Raccolta
70 077
236 780
306 857
[…]
[…]
[…]
[…]
(8)
-
CI per ragioni operative-Lavorazione
201 993
685 722
887 715
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(9)
Margine di copertura II
- 272 071
- 868 828
-1 140 898
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(10)
-
Costi fissi non ripartiti
[…]
(11)
Margine di copertura III
[…]
(12)
+
Contributi erogati
[…]
(13)
Risultato
[…]
Righe da 1 a 2: dati dello ZT
Nella propria contabilità dei costi, lo ZT non registra separatamente i ricavi dello smaltimento dei materiali della categoria 3, bensì, come nel caso degli altri ricavi dei prodotti (ad esempio grassi e oli), li detrae dai costi totali, che vengono poi ripartiti tra i rifiuti dei macelli interni al consorzio, i materiali della categoria 3 e i materiali provenienti dal Baden-Württemberg e dall’Assia. Ma, dato che poi si procede a un calcolo separato per i materiali della categoria 3, i ricavi dello smaltimento dei materiali della categoria vanno scorporati dai costi totali.
Righe da 3 a 5: calcolo del margine di copertura I
Per ottenere i costi corretti, i ricavi della lavorazione dei materiali della categoria 3 detratti dai costi sono attribuiti in misura proporzionale ai costi dei rifiuti dei macelli interni al consorzio, ai materiali della categoria 3 e ai materiali provenienti dal Baden-Württemberg e dall’Assia. La differenza dei costi totali tra la riga (2) e la riga (4) corrisponde quindi ai ricavi dello smaltimento dei materiali della categoria 3 nella riga (3).
In mancanza di dati, la Commissione non ha potuto verificare se lo ZT abbia ripartito correttamente i costi totali nelle righe (2) e (3) tra le diverse prestazioni. Va rilevato in particolare che lo smaltimento delle carcasse sopporta una quota più che proporzionale dei costi delle capacità. Pertanto, il margine di copertura I per i rifiuti dei macelli interni al consorzio, i materiali della categoria 3 e i materiali provenienti dal Baden-Württemberg e dall’Assia potrebbe essere sovrastimato.
Righe da 6 a 9: calcolo del margine di copertura II
Prima di tutto si scorpora dai costi della riserva per epizoozie la sottoutilizzazione nell’esercizio 5 giorni/2 turni (= capacità inutilizzate per ragioni di sfruttamento). Successivamente, gli altri costi della riserva sono ripartiti in misura proporzionale tra le singole quantità e la sottoutilizzazione calcolata. Poiché nel Baden-Württemberg non c’è la raccolta, i costi di raccolta e quelli di lavorazione sono considerati separatamente. Non vengono addebitati altri costi perché nel 2009 per l’appalto in Assia settentrionale e centrale i costi delle capacità inutilizzate sono già stati attribuiti direttamente.
9.5.2. I contributi finanziano le perdite dello smaltimento dei materiali esterni al consorzio
(249)
Sui mercati esterni al consorzio lo ZT è in concorrenza con altri operatori che devono coprire i costi totali degli impianti interamente con le entrate. Né un’impresa in concorrenza con lo ZT per i materiali della categoria 3 né il precedente operatore nell’Assia settentrionale e centrale possono ricorrere a un rifinanziamento statale aggiuntivo delle capacità inutilizzate per ragioni operative o delle sottoutilizzazioni dovute alla domanda.
9.5.2.1. Perdite derivanti dallo smaltimento dei materiali della categoria 3
(250)
Come tutte le altre imprese che smaltiscono materiali della categoria 3 senza un appalto pubblico, lo ZT deve sostenere in proprio tutti i relativi costi e rischi.
(251)
Lo ZT smaltisce i materiali della categoria 3 insieme a quelli delle categorie 1 e 2 e pertanto non può ottenere gli stessi ricavi che si realizzano smaltendo i materiali della categoria 3 separatamente da quelli delle categorie 1 e 2. Ma, a causa dell’accresciuta domanda di materiali esclusivamente della categoria 3, i prezzi che lo ZT può ottenere dalle imprese di macellazione hanno subito un forte calo. Come argomentato dal denunciante, per determinati materiali della categoria 3 succede perfino che le imprese incaricate dello smaltimento paghino un compenso alle imprese di macellazione.
(252)
Questa tendenza emerge con chiarezza dall’andamento dei ricavi per ogni tonnellata di materiale della categoria 3 lavorata: se nel 2002 lo ZT riusciva ancora a realizzare un ricavo di […] EUR per tonnellata, nel 2009 tale importo ammontava, dopo un calo costante, a solo […] EUR. Pertanto, nel corso di sette anni i ricavi per tonnellata sono diminuiti di quasi il 70 %.
Figura 1
Andamento dei margini di copertura dei costi per i materiali della categoria 3 dal 2000 al 2009 (in EUR)
[…]
(253)
Negli ultimi anni, dunque, la lavorazione dei materiali della categoria 3 è diventata per lo ZT un’attività sempre meno redditizia. Se, fino al 2004, lo ZT poteva ancora coprire i propri costi diretti, negli anni successivi lo smaltimento dei materiali della categoria 3 non ha più prodotto margini di copertura dei costi delle capacità inutilizzate.
(254)
Il calcolo effettuato dalla Germania secondo cui i ricavi che lo ZT può realizzare grazie allo smaltimento dei materiali della categoria 3 sarebbero superiori ai costi diretti è errato. In tale calcolo la Germania applica costi già depurati dei ricavi (cfr. riga 2 della tabella 4), invece di usare correttamente i costi effettivi (cfr. costi corretti nella riga 4 della tabella 4).
(255)
Apparentemente lo ZT si accolla le perdite costanti derivanti dallo smaltimento di scarso valore dei materiali della categoria 3 al fine di mantenere lo sfruttamento dei propri impianti.
9.5.2.2. Perdite derivanti dalla sottoutilizzazione degli impianti
(256)
Un’altra causa determinante delle perdite registrate dallo ZT è il fatto che, nella maggior parte degli anni, gli impianti sono stati sfruttati male. In alcuni anni la loro sottoutilizzazione nell’esercizio 5 giorni/2 turni è cresciuta a oltre il 25 % dello sfruttamento migliore nel 2001. Solo nel 2001 e nel 2002, per effetto della crisi della TSE, gli impianti sono stati sfruttati di più, anche se neppure in questi due anni è stato necessario ricorrere alle capacità inutilizzate per ragioni operative che sono disponibili nelle ore notturne e nei fine settimana.
Figura 2
Sottoutilizzazione delle capacità normali dello ZT nell’esercizio 5 giorni/2 turni dal 1998 al 2009
(257)
La ragione della forte sottoutilizzazione dopo il 2002 sta nel calo del patrimonio zootecnico e, quindi, della quantità dei materiali interni al consorzio, che è diminuita di oltre il 35 % tra il 2002 e il 2009. Lo ZT ha provato a utilizzare le capacità che si erano liberate accettando quantità maggiori di materiali esterni al consorzio, ma è stato solo grazie all’aggiudicazione dell’appalto per l’Assia settentrionale e centrale che è riuscito a riportare il grado di sfruttamento degli impianti più o meno al livello degli anni 2002/2003.
9.5.2.3. Perdite derivanti dall’appalto per l’Assia settentrionale e centrale
(258)
Poiché lo ZT è incaricato dello smaltimento nell’Assia settentrionale e centrale solo dal 2009, i dati disponibili sui risultati di tale appalto sono scarsi. Dalla contabilità dei costi relativa al 2009 risulterebbe che il nuovo appalto avrebbe prodotto un margine positivo di copertura dei costi di circa 200 000 EUR, al netto dei costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative.
(259)
Dal fascicolo di gara, però, si evince che lo ZT ha presentato un’offerta inferiore ai costi effettivi. Come rileva la stessa Germania, gli interessi che lo ZT paga sui mutui bancari che ha acceso sono superiori agli interessi calcolatori che lo ZT ha indicato nella gara d’appalto a norma delle disposizioni sul calcolo dei costi. Ciò significa che lo ZT non si aspetta di poter coprire tutti i costi degli interessi passivi sul capitale di prestito, né di ottenere un rendimento adeguato sul capitale proprio.
(260)
L’importo totale degli interessi dovuti dallo ZT sul capitale di prestito è di 1,07 milioni di EUR all’anno. Presupponendo, sulla base del rapporto tra la quota dei materiali smaltiti nell’ambito dell’appalto per l’Assia settentrionale e centrale e le capacità totali, che circa un quarto dei costi del capitale di prestito siano da attribuire a detto appalto, risulterebbe che i costi pro quota ammontano a 0,26 milioni di EUR, a fronte degli 0,16 milioni di EUR che lo ZT ha indicato nei propri calcoli delle tariffe per l’Assia settentrionale e centrale. Agli interessi annuali scoperti sul prestito (0,10 milioni di EUR) si aggiungono gli interessi scoperti sul capitale proprio.
(261)
Un imprenditore che operi secondo criteri economici non avrebbe presentato un’offerta di cui si sapeva sin dall’inizio che non avrebbe coperto i costi del capitale previsti. Al riguardo è irrilevante il rimando ripetutamente proposto dalla Germania a presunte regole per il calcolo delle tariffe, che, a suo dire, non consentirebbero di compensare la totalità dei costi. Nessun imprenditore privato può essere costretto, o sarebbe disponibile, a offrire prestazioni a prezzi tali che non gli permettono di coprire i costi e di realizzare un profitto ragionevole.
(262)
Anche facendo riferimento alla contabilità dei costi relativa al 2009, dalla quale risulta un margine di copertura positivo di circa 200 000 EUR, i margini di copertura previsti per i dieci anni della durata dell’appalto non sono in grado di compensare le perdite dovute alla sottoutilizzazione degli impianti, il cui importo medio annuo è stato di circa 700 000 EUR a partire dal 2002. Un imprenditore che operi sulla scorta di criteri economici non avrebbe conservato per un periodo di tempo così lungo capacità inutilizzate.
(263)
Per quanto attiene ai materiali esterni al consorzio, risulta pertanto che, grazie ai contributi ricevuti, lo ZT da un lato vende sul mercato capacità a prezzi inferiori ai costi e, dall’altro lato, mantiene per anni capacità inutilizzate i cui ricavi futuri non potranno coprire le perdite della sottoutilizzazione negli anni precedenti. Si dimostra con ciò che lo ZT ha mantenuto sul mercato capacità che un’impresa di smaltimento operante secondo criteri economici non si sarebbe potuta permettere.
9.5.3. I contributi ricevuti coprono le perdite dovute allo smaltimento dei materiali interni al consorzio
(264)
I costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative che sono originati dallo smaltimento dei materiali interni al consorzio devono essere compensati dalle tariffe riscosse. In proposito lo ZT, al pari di tutte le altre imprese incaricate dello smaltimento di materiale obbligatorio, deve provvedere sotto la propria responsabilità ad adempiere tale compito in modo economicamente ragionevole, mediante un’idonea gestione dell’impresa. Un’eventuale compensazione aggiuntiva lo solleverebbe da tale responsabilità di tipo economico.
(265)
Quindi, i costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative devono essere ripartiti tra lo smaltimento dei capi morti e quello dei rifiuti dei macelli. Nei diversi Länder esistono varie modalità per la ripartizione di tali costi tra lo smaltimento dei rifiuti dei macelli e lo smaltimento delle carcasse. In alcuni Länder, allo smaltimento di queste ultime viene attribuita una quota maggiore di costi rispetto ai rifiuti dei macelli. Poiché né il regolamento sulle tariffe né quello del consorzio fissano criteri per la ripartizione dei costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative, detti costi sono ripartiti in misura proporzionale.
9.5.3.1. I prezzi dello smaltimento dei rifiuti dei macelli non coprono i costi
(266)
Come la Germania stessa sostiene, nello smaltimento dei rifiuti dei macelli lo ZT opera in concorrenza con altre imprese del settore. L’importo delle tariffe di smaltimento dei rifiuti dei macelli interni al consorzio incide sulla quota di separazione applicata dai macelli e determina, pertanto, quanto materiale separato della categoria 3 è a disposizione di altre imprese di smaltimento.
(267)
Se i ricavi, in media, bastano appena per coprire i costi diretti, si può notare nel corso del tempo un andamento simile a quello dei margini di copertura dei costi dei materiali della categoria 3: fino al 2004 i ricavi erano superiori ai costi diretti, ma, con il nuovo regolamento delle tariffe introdotto nel 2005, che ha determinato un calo dei ricavi medi per tonnellata da 160 EUR a 116 EUR - quindi del 27,5 % -, negli anni successivi non è stato più possibile nemmeno coprire i costi diretti e dunque non è stato realizzato alcun margine di copertura dei costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative. Appena nel 2009 è stato conseguito nuovamente un margine di copertura I positivo (cfr. tabella 4).
(268)
È evidente che, senza i contributi, lo ZT non avrebbe potuto continuare a praticare una simile politica dei prezzi. Esattamente come nel caso dei rifiuti dei macelli della categoria 3, a partire dal 2005 lo ZT ha accettato prezzi che non hanno coperto neppure i costi diretti, al solo scopo di poter continuare a sfruttare i propri impianti. Complessivamente, per i materiali interni al consorzio si registra un margine di copertura II nettamente negativo - al netto dei costi delle capacità inutilizzate per ragioni operative - pari a circa il 13 % del fatturato (cfr. tabella 4).
9.5.3.2. Consolidamento della situazione di monopolio nel territorio di competenza del consorzio grazie ai contributi diretti
(269)
La Germania sostiene che lo ZT non ha tratto alcun vantaggio economico dai contributi ricevuti, essendo irrilevante il fatto che lo Stato conceda una compensazione per il mantenimento della riserva per epizoozie direttamente all’impresa incaricata dello smaltimento, oppure finanzi la riserva in via indiretta sotto forma di aiuti per le TSE dati ai produttori. In quest’ultimo caso, i costi della riserva per epizoozie verrebbero inglobati nelle tariffe, ma allo stesso tempo i produttori riceverebbero un aiuto superiore di pari entità. In entrambi i casi sarebbe il settore pubblico a sopportare concretamente gran parte degli oneri, e sarebbe appunto questo l’oggetto della valutazione sulla base delle norme sulla concorrenza.
(270)
In primo luogo va ribadito (cfr. sezione 2.5.3) che lo ZT riceve i contributi in aggiunta agli aiuti per le TSE di cui beneficiano i produttori. Inoltre, dagli aiuti per le TSE nella Renania-Palatinato lo ZT ricava già un finanziamento proporzionalmente maggiore a quello nell’Assia settentrionale e centrale, perché nel primo Land il prezzo a tonnellata - che costituisce la base di calcolo degli aiuti per le TSE - è di 212 EUR, cioè nettamente inferiore al prezzo a tonnellata nella Renania-Palatinato, pari a 390 EUR. Non corrisponde, dunque, al vero che gli allevatori nel territorio di competenza del consorzio godano di tariffe più basse grazie ai contributi.
(271)
In secondo luogo, gli orientamenti comunitari sulle TSE prescrivono espressamente che si debba dimostrare che gli aiuti non vanno a beneficio dei soggetti economici operanti a valle della produzione (61). Invece, come dimostra l’analisi di cui alle precedenti sezioni 9.5.2 e 9.5.3, lo ZT utilizza i contributi proprio per compensare le perdite originate dalla sua politica dei prezzi, dal mancato sfruttamento degli impianti o da altre inefficienze della sua gestione aziendale.
(272)
È pertanto evidente che la Germania non è in grado di dimostrare che i contributi vanno a favore degli allevatori, a titolo di risarcimento dei costi di smaltimento dei capi morti. Peraltro c’è da chiedersi se, in assenza dei contributi, gli allevatori potrebbero beneficiare di tariffe più basse, perché, in questa ipotesi, lo ZT sarebbe esposto già prima a una forte pressione economica, tale da indurlo ad adeguare alla realtà del mercato le proprie capacità e la propria gestione.
9.5.4. Sintesi
(273)
La Germania non può dimostrare che i contributi versati allo ZT sono giustificati in quanto compensazioni statali per gli obblighi sanciti dal regolamento del consorzio. I criteri della sentenza Altmark non sono soddisfatti.
(274)
Da un esame approfondito dei costi e dei ricavi dello ZT emerge piuttosto che i contributi ricevuti gli procurano vantaggi economici nello smaltimento dei materiali sia interni che esterni al consorzio.
(275)
I contributi costituiscono pertanto aiuti di Stato a norma dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
10. VALUTAZIONE DELL’ILLEGALITÀ AI SENSI DELL’ARTICOLO 108, PARAGRAFO 3, TFUE
(276)
I contributi che lo ZT riceve dal 1979 non sono stati notificati alla Commissione a norma dell’articolo 108, paragrafo 3, TFUE. Pertanto costituiscono aiuti di Stato illegali ai sensi dell’articolo 108, paragrafo 3, TFUE.
(277)
Nel caso in questione non trova applicazione l’esenzione dall’obbligo di notificazione di cui alla decisione della Commissione 2005/842/CE, del 28 novembre 2005, riguardante l’applicazione dell’articolo 86, paragrafo 2, del trattato CE agli aiuti di Stato sotto forma di compensazione degli obblighi di servizio pubblico, concessi a determinate imprese incaricate della gestione di servizi d’interesse economico generale (62) (in prosieguo «decisione SIEG 2005»), di cui alla decisione della Commissione 2012/21/UE, del 20 dicembre 2011, riguardante l’applicazione delle disposizioni dell’articolo 106, paragrafo 2, del trattato sul funzionamento dell’Unione europea agli aiuti di Stato sotto forma di compensazione degli obblighi di servizio pubblico, concessi a determinate imprese incaricate della gestione di servizi d’interesse economico generale (63) (in prosieguo «decisione SIEG 2011»), poiché, come illustrato nella sezione 9, lo ZT non è stato incaricato di un servizio d’interesse pubblico generale. Lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2, la costituzione di una riserva per epizoozie e lo smaltimento dei materiali della categoria 3 non costituiscono, infatti, servizi di interesse economico generale. Inoltre, per il periodo dal 1979 al 2010 non è soddisfatto il secondo criterio Altmark e per l’intero periodo a partire dal 1979 non è soddisfatto il terzo criterio Altmark. Pertanto, non sussistono le necessarie premesse di cui agli articoli 4 e 5 della decisione SIEG 2005 e agli articoli 4 e 5 della decisione SIEG 2012 per esentare la concessione dei contribuiti dall’obbligo di notificazione.
11. VALUTAZIONE DELLA COMPATIBILITÀ AI SENSI DELL’ARTICOLO 106, PARAGRAFO 2, TFUE
(278)
Le imprese incaricate della gestione di servizi di interesse economico generale o aventi carattere di monopolio finanziario fiscale sono sottoposte alle norme del TFUE ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, TFUE. Tuttavia, qualora l’applicazione delle regole di concorrenza osti all’adempimento, in linea di diritto o di fatto, della specifica missione loro affidata, l’articolo 106, paragrafo 2, TFUE prevede un’eccezione alle norme del TFUE. Tale eccezione trova applicazione soltanto se lo sviluppo degli scambi non viene compromesso in misura contraria agli interessi dell’Unione.
(279)
Ai sensi del punto 69 della disciplina UE SIEG, la Commissione applicherà i principi di detta normativa a tutti gli aiuti illegali sui quali sarà chiamata a decidere dopo il 31 gennaio 2012, anche nel caso in cui gli aiuti siano stati concessi prima di tale data. Posto che i contributi qui in esame costituiscono aiuti di Stato illegali, si deve applicare la disciplina UE SIEG.
(280)
Come argomentato nella sezione 8.1, lo ZT non è incaricato della gestione di un servizio di interesse economico generale, posto che lo smaltimento dei materiali delle categorie 1 e 2, la costituzione di una riserva per epizoozie e lo smaltimento dei materiali della categoria 3 non configurano un servizio di interesse economico generale. Già questo motivo è sufficiente a escludere la compatibilità dei contributi a norma dell’articolo 106, paragrafo 2, TFUE e della disciplina UE SIEG.
(281)
Conformemente al secondo e al terzo criterio Altmark, un aiuto ai sensi della disciplina UE SIEG è da considerarsi compatibile con l’articolo 106, paragrafo 2, TFUE soltanto qualora sussista un atto di affidamento che stabilisca i metodi di calcolo delle compensazioni (sezione 2.3) e l’importo degli aiuti non ecceda i costi netti dell’obbligo di servizio pubblico (sezione 2.8).
(282)
Come sostenuto nella sezione 9.2, per il periodo dal 1979 al 2009 non è soddisfatto il secondo criterio Altmark e per l’intero periodo non è soddisfatto il terzo criterio Altmark. Ne consegue che non sono soddisfatte nemmeno le disposizioni di cui alle sezioni 2.3 (per il periodo 1979-2009) e 2.8 (per tutto il periodo) della disciplina UE SIEG.
(283)
Pertanto i contributi non possono essere considerati aiuti per la costituzione della riserva per epizoozie nel territorio di competenza del consorzio ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, TFUE e della disciplina UE SIEG.
12. VALUTAZIONE DELLA COMPATIBILITÀ IN QUANTO AIUTI PER IL FINANZIAMENTO DEI COSTI DI SMALTIMENTO DI CAPI MORTI E RIFIUTI DEI MACELLI AI SENSI DELL’ARTICOLO 107, PARAGRAFO 3, LETTERA c), TFUE
(284)
I contributi qui in esame costituiscono aiuti alle imprese, che sono in linea di principio vietati (64). L’onere di dimostrare la compatibilità di tali aiuti spetta perciò allo Stato membro.
(285)
Gli orientamenti comunitari sulle TSE e gli orientamenti sugli aiuti agricoli 2007-2013 vietano in linea di principio la concessione di aiuti a copertura dei costi di smaltimento dei rifiuti dei macelli e permettono la concessione di aiuti per i costi di smaltimento dei capi morti solo a condizione che tali aiuti vadano a esclusivo vantaggio degli allevatori. I soggetti economici operanti a valle della produzione - come macelli o imprese di smaltimento - non possono in alcun caso beneficiare di aiuti (65).
(286)
Gli aiuti per i costi di smaltimento dei capi morti possono essere versati direttamente alle imprese di smaltimento, per semplificare l’iter amministrativo, ma deve essere dimostrato che l’intero importo degli aiuti viene poi trasferito agli allevatori (66).
(287)
Nel caso in esame, tuttavia, come emerso dall’esame di cui alla sezione 9, i contributi procurano allo ZT vantaggi economici e non vanno affatto a beneficio degli allevatori operanti nel territorio di competenza dello ZT, i quali devono addirittura pagare tariffe per lo smaltimento dei capi morti che sono più alte di quelle, ad esempio, dell’Assia settentrionale e centrale. La Germania, quindi, non può dimostrare che i contributi vengono trasferiti interamente agli allevatori.
(288)
Inoltre, la decisione della Commissione N 15/04, del 6 luglio 2004, che adotta le norme sugli aiuti concessi a titolo di compensazione agli allevatori nel territorio di competenza dello ZT per i costi di smaltimento dei capi morti nel periodo 1998-2013, vieta il cumulo degli aiuti di cui alle norme citate con altri aiuti.
(289)
Per gli aiuti illegalmente concessi prima del 1o gennaio 2003 il capitolo VI degli orientamenti comunitari sulle TSE prevede disposizioni diverse:
a)
possono essere approvati aiuti per i costi di smaltimento dei capi morti fino alla concorrenza del 100 % di tali costi anche se gli aiuti sono stati concessi al livello della produzione, della lavorazione e della commercializzazione;
b)
inoltre, in casi eccezionali gli aiuti concessi per lo smaltimento dei rifiuti dei macelli sono compatibili con il mercato interno se sono state considerate la breve durata e la necessità di tener conto del principio «chi inquina paga» sul lungo periodo.
(290)
Queste deroghe non sono applicabili al caso in questione perché né i contributi sono limitati ai costi di smaltimento dei capi morti, i quali peraltro sono già in gran parte finanziati dagli orientamenti sugli aiuti agricoli, né i contributi per i rifiuti dei macelli costituiscono una misura transitoria e di breve durata.
(291)
Va infine rilevato ancora che la Germania non ha indicato alcun motivo a sostegno della compatibilità dei contributi ai sensi degli orientamenti comunitari sulle TSE e degli orientamenti comunitari sugli aiuti agricoli 2007-2013.
(292)
Posto che i contributi avvantaggiano lo ZT, non possono essere considerati aiuti compatibili con il mercato interno ai sensi degli orientamenti comunitari sulle TSE e degli orientamenti comunitari sugli aiuti agricoli 2007-2013, in conformità dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), TFUE.
13. VALUTAZIONE DELLA COMPATIBILITÀ DEI CONTRIBUTI IN QUANTO AIUTI PER LA TUTELA AMBIENTALE A NORMA DELL’ARTICOLO 107, PARAGRAFO 3, LETTERA c), TFUE
(293)
I contributi in parola costituiscono aiuti alle imprese, che in linea di principio sono vietati (67). L’onere di dimostrare la compatibilità di tali aiuti spetta pertanto allo Stato membro. La Germania ha fatto presente che i contributi costituiscono aiuti per la tutela ambientale.
(294)
Ai sensi del punto 132 della disciplina comunitaria degli aiuti di Stato per la tutela ambientale, gli aiuti agli investimenti a favore delle imprese che rimediano ai danni ambientali mediante il risanamento di siti contaminati sono considerati compatibili con il mercato interno a norma dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), TFUE purché ne risulti un livello superiore di tutela ambientale. Al riguardo, però, va considerato anche il principio «chi inquina paga» di cui all’articolo 191, paragrafo 2, TFUE e alla disciplina comunitaria degli aiuti per la tutela ambientale. In conformità del punto 132 della disciplina comunitaria degli aiuti per la tutela ambientale, l’inquinatore deve finanziare il risanamento senza beneficiare di alcun aiuto di Stato. In questo contesto, per «inquinatore» si intende il responsabile secondo l’ordinamento di ciascuno Stato membro.
(295)
Il momento rilevante ai fini della determinazione della responsabilità secondo l’ordinamento nazionale dipende dalle norme vigenti nel momento in cui viene emanata la decisione dell’autorità competente.
(296)
Come peraltro la Germania stessa non contesta, la delibera sul risanamento del 21 aprile 1997 relativa al sito dismesso di Sohrschied e quella del 31 marzo 1998 relativa al sito dismesso di Sprendlingen-Gensingen obbligano lo ZT a risanare interamente detti siti in quanto inquinatore ai sensi del diritto nazionale allora vigente. Pertanto, secondo l’ordinamento tedesco lo ZT deve sostenere, nella sua veste di inquinatore, i costi di smaltimento dei contaminanti presenti nel terreno di entrambi i siti citati. La Germania rileva che, in forza della sentenza della Corte costituzionale federale del 16 febbraio 2000 (68), il finanziamento mediante contributi dei costi di risanamento eccedenti il limite della responsabilità va considerato come un aiuto compatibile, posto che detta sentenza limita la responsabilità dei soggetti privati al valore commerciale del terreno.
(297)
Tale argomentazione della Germania, però, è errata. Innanzi tutto, la sentenza della Corte costituzionale tedesca ha validità solo inter partes, cioè soltanto per le parti del procedimento. Ma soprattutto, un mutamento della giurisprudenza del tribunale di massima istanza non comporta alcun cambiamento della situazione giuridica e, dunque, non costituisce neppure un motivo di revisione ai sensi dell’articolo 51, paragrafo 1, punto 1, del codice di procedura amministrativo in riferimento ad atti amministrativi già definitivi.
(298)
Conformemente alla prassi giurisprudenziale tedesca, la sentenza della Corte costituzionale federale nulla toglie al fatto che, al momento della decisione sul risanamento, tutti i soggetti responsabili dell’inquinamento erano tenuti a sostenere l’intero ammontare dei costi di risanamento. Pertanto, dopo la sentenza della Corte costituzionale federale del 16 febbraio 2000 nessun inquinatore si sarebbe potuto sottrarre alle proprie responsabilità in quanto soggetto pienamente responsabile sulla base di una decisione adottata e divenuta definitiva precedentemente alla sentenza.
(299)
Ne consegue che la responsabilità dello ZT è confermata anche tenendo conto della sentenza, citata dalla Germania, della Corte costituzionale tedesca del 16 febbraio 2000 nel caso dei siti dismessi di Sprendlingen-Gensingen e Sohrschied.
(300)
Dato che lo ZT non ha impugnato le decisioni di risanamento, le stesse sono diventate definitive e inappellabili. Se ora la Germania, a posteriori, contesta in linea di principio la responsabilità dello ZT nel caso del sito dismesso di Sohrschied, tale argomentazione deve essere respinta. Spettava allo ZT impugnare la decisione di risanamento del 21 aprile 1997 ed evitare che essa diventasse definitiva. Peraltro non è compito della Commissione sottoporre a revisione una decisione definitiva di un’autorità nazionale in materia di responsabilità ai sensi delle norme nazionali secondo il principio «chi inquina paga».
(301)
A ciò si aggiunge l’ammissione da parte della Germania stessa che la decisione della Corte costituzionale federale del 16 febbraio 2000 vale soltanto per le persone fisiche, non per le persone giuridiche di diritto pubblico. Ciò si evince dal fatto che la limitazione della responsabilità ha come base giuridica il diritto di proprietà, che le persone giuridiche di diritto pubblico non possono invocare. È dunque incontestato che, ai sensi dell’ordinamento nazionale, lo ZT è pienamente responsabile dei siti contaminati.
(302)
Una possibile disparità di trattamento tra le persone giuridiche di diritto privato e le persone giuridiche di diritto pubblico nell’ordinamento dello Stato membro non può essere fatta valere nell’ambito della disciplina comunitaria degli aiuti di Stato per la tutela ambientale, posto che, sul punto della responsabilità per i siti contaminati, detta disciplina rimanda esclusivamente al diritto nazionale.
(303)
Considerato che lo ZT, conformemente al diritto tedesco, deve sostenere la totalità dei costi di risanamento di entrambi i siti dismessi, i contributi non possono essere considerati aiuti compatibili con il mercato interno ai sensi della disciplina comunitaria degli aiuti di Stato per la tutela ambientale, a norma dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), TFUE.
14. CONCLUSIONI
(304)
I contributi versati allo ZT a partire dal 1979 costituiscono un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE. La Germania li ha concessi in violazione dell’articolo 108, paragrafo 3, TFUE.
(305)
Detti contributi non possono essere dichiarati compatibili con il mercato interno né sulla base dell’articolo 106, paragrafo 2, TFUE né sulla base dell’articolo 107, paragrafi 2 e 3, TFUE.
(306)
A norma dell’articolo 1, lettera b), punto iv), del regolamento (CE) n. 659/1999, in combinato disposto con l’articolo 15, paragrafo 3, dello stesso regolamento, gli aiuti per i quali è scaduto il periodo limite per il loro recupero sono considerati aiuti esistenti. Ai sensi dell’articolo 15 del citato regolamento, i poteri della Commissione in materia di recupero degli aiuti sono soggetti a un periodo limite di dieci anni. Il periodo per il recupero degli aiuti inizia il giorno in cui l’aiuto illegale viene concesso al beneficiario e si interrompe per effetto di qualsiasi azione intrapresa dalla Commissione nei confronti dell’aiuto illegale. Ogni interruzione fa ripartire il periodo da zero.
(307)
I tribunali dell’Unione hanno stabilito sia che il periodo per il recupero degli aiuti può essere interrotto da un procedimento formale, sia che anche una richiesta di informazioni costituisce un procedimento idoneo a interrompere il periodo limite (69).
(308)
Il denunciante ha presentato denuncia contro i contributi a favore dello ZT nel gennaio 2008, e il 26 maggio 2008 la Germania ha ricevuto una richiesta di informazioni. Tale richiesta ha interrotto il periodo per il recupero degli aiuti; pertanto, tutti i contributi percepiti dallo ZT prima del 26 maggio 1998 sono considerati aiuti esistenti. Per contro, tutti i contributi che lo ZT ha percepito dopo il 26 maggio 1998 costituiscono nuovi aiuti.
(309)
A norma dell’articolo 14, paragrafo 1, del regolamento (CE) n. 659/1999, la Commissione non deve chiedere la restituzione di un aiuto qualora ciò comporti una violazione di un principio generale del diritto dell’Unione europea. Nel caso in esame si pone l’interrogativo se la sentenza del BVerwG del 16 dicembre 2010 abbia fatto sorgere nello ZT fondate aspettative sul fatto che i contributi non costituiscono aiuti di Stato.
(310)
La Commissione constata innanzi tutto che la sentenza del BVerwG si riferiva esclusivamente ai contributi del 2010. Ne consegue che, eventualmente, le fondate aspettative potrebbero riguardare solo i contributi del 2010 (e quelli degli anni successivi, se il regolamento del consorzio restasse invariato).
(311)
Ma nemmeno per il 2010 (né, ove del caso, per gli anni successivi) la sentenza del BVerwG ha fatto sorgere fondate aspettative nello ZT. Secondo una giurisprudenza consolidata, possono invocare il principio della tutela del legittimo affidamento solo i soggetti nei confronti dei quali un’istituzione dell’Unione abbia fatto sorgere fondate aspettative fornendogli assicurazioni precise (70). Informazioni precise, incondizionate e concordanti costituiscono assicurazioni in tal senso, indipendentemente dalla forma con cui vengono comunicate (71).
(312)
Nel caso in esame, però, la Commissione non ha dato allo ZT nessuna assicurazione in tal senso, anzi, al contrario: il 20 luglio 2010 ha emesso la decisione di avvio del procedimento.
(313)
Il BVerwG non è un’istituzione dell’Unione. Secondo una giurisprudenza consolidata, i giudici nazionali e la Commissione hanno ruoli complementari e distinti per quanto attiene al controllo dell’osservanza, da parte degli Stati membri, degli obblighi loro incombenti in forza degli articoli 107 e 108 TFUE (72). Mentre la valutazione della compatibilità di misure di aiuto con il mercato interno rientra nella competenza esclusiva della Commissione, che agisce sotto il controllo della Corte, i giudici nazionali provvedono alla salvaguardia dei diritti dei singoli in caso di violazione dell’obbligo di comunicare anticipatamente alla Commissione gli aiuti di Stato, ai sensi dell’articolo 108, paragrafo 3, TFUE (73).
(314)
Nel caso in esame, il BVerwG ha emesso una sentenza su una misura riguardo alla quale la Commissione aveva già avviato una procedura d’indagine formale. Secondo una giurisprudenza consolidata, la decisione di avviare il procedimento deve indurre lo Stato membro a sospendere i pagamenti (74). Inoltre, il BVerwG ha emesso la sentenza, che ha motivato tra l’altro con la presunta non applicabilità del quarto criterio Altmark, senza sottoporre il caso alla Corte di giustizia dell’Unione europea per una pronuncia in via pregiudiziale.
(315)
In considerazione di queste circostanze, la Commissione è del parere che la sentenza del BVerwG non costituisca un’informazione precisa, incondizionata e concordante.
(316)
Ne consegue che la richiesta di recupero dei contributi non viola principi generali del diritto dell’Unione in relazione alla tutela del legittimo affidamento.
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
I contributi che la Germania ha illegalmente concesso a partire dal 1o gennaio 1979 allo Zweckverband Tierkörperbeseitigung in Renania-Palatinato, Saarland, nel circondario Rheingau-Taunus e nel circondario Limburg-Weilburg (in prosieguo «il beneficiario») in violazione dell’articolo 108, paragrafo 3, TFUE costituiscono aiuti di Stato e non sono compatibili con il mercato interno.
Articolo 2
1. La Germania chiede la restituzione immediata da parte del beneficiario degli aiuti di cui all’articolo 1 che sono stati erogati a partire dal 26 maggio 1998.
2. L’importo da restituire comprende gli interessi calcolati dal momento in cui le somme erogate di cui al paragrafo 1 erano a disposizione del beneficiario fino al momento della loro effettiva restituzione.
3. Gli interessi sono calcolati a norma del capo V del regolamento della Commissione (CE) n. 794/2004 secondo il regime dell’interesse composto (75).
4. Alla data della notifica della presente decisione la Germania sospende tutti i pagamenti ancora previsti a titolo degli aiuti di cui al paragrafo 1.
Articolo 3
La Germania garantisce che gli aiuti di cui all’articolo 2, paragrafo 1, saranno restituiti entro quattro mesi dalla notifica della presente decisione.
Articolo 4
1. La Germania trasmetterà alla Commissione entro due mesi dalla notifica della presente decisione:
a)
informazioni sull’importo complessivo (credito principale più interessi) che deve essere richiesto al beneficiario;
b)
un’esauriente descrizione delle misure già adottate o previste per ottemperare alla presente decisione;
c)
una documentazione da cui risulti che il beneficiario ha ricevuto un ordine di recupero.
2. La Germania informerà la Commissione sullo stato di avanzamento delle proprie misure di attuazione della presente decisione fino ad avvenuta conclusione della restituzione degli aiuti di cui all’articolo 2, paragrafo 1. Su richiesta della Commissione, la Germania trasmetterà sollecitamente informazioni sulle misure già adottate o previste per ottemperare alla presente decisione. Inoltre, la Germania trasmetterà informazioni esaurienti sull’importo degli aiuti e sugli interessi già rimborsati dal beneficiario.
Articolo 5
La presente decisione è destinata alla Repubblica federale di Germania.
Fatto a Bruxelles, il 25 aprile 2012