ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 25. ledna 2012
o opatření SA.14588 (C 20/09), které provedla Belgie ve prospěch společnosti De Post - La Poste (nyní „bpost“)
(oznámeno pod číslem C(2012) 178)
(Pouze francouzské a nizozemské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2012/321/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy (1),
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s těmito články (2), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
1.1 ROZHODNUTÍ KOMISE Z ROKU 2003 ZRUŠENÉ SOUDEM PRVNÍHO STUPNĚ
(1)
Dne 3. prosince 2002 oznámily (3) belgické orgány Komisi navýšení kapitálu ve prospěch belgického poskytovatele poštovních služeb De Post - La Poste (dále jen „DPLP“, nyní „bpost (4)“). Po předběžném přezkumném řízení Komise dne 23. července 2003 (5) rozhodla, že proti oznámenému opatření nevznese námitky. Komise ve svém rozhodnutí prokázala, že tento vklad kapitálu, stejně jako ostatní opatření ve prospěch DPLP zjištěná během předběžného přezkumného řízení, nevedl k nadměrnému vyrovnání čistých nákladů, které měl podnik při plnění úkolů veřejné služby v období 1992-2002.
(2)
Dne 27. listopadu 2003 bylo rozhodnutí Komise zpochybněno u Soudu prvního stupně společností Deutsche Post AG a její belgickou dceřinou společností DHL International (6). Dne 10. února 2009 Soud prvního stupně rozhodnutí Komise zrušil se závěrem, že Komise dospěla k rozhodnutí o nevznesení námitek přesto, že existovaly závažné problémy, které měly Komisi vést k zahájení formálního vyšetřovacího řízení.
(3)
V dubnu roku 2009 podala Belgie u Evropského soudního dvora odvolání (7) (C-148/2009) proti rozsudku Soudu prvního stupně, kterým se zrušuje rozhodnutí Komise ze dne 23. července 2003 o nevznesení námitek.
(4)
Dne 22. září 2011 Soudní dvůr odvolání Belgie zamítl a uvedl, že Soud prvního stupně rozhodnutí Komise z roku 2003 zrušil oprávněně.
1.2 STÍŽNOST TÝKAJÍCÍ SE PODPORY NA DISTRIBUCI TISKU
(5)
V roce 2005 několik soukromých belgických distributorů tisku podalo jak podle antimonopolních předpisů, tak pravidel o státních podporách stížnost (8) proti dohodě o distribuci tisku, kterou uzavřely belgické orgány a společnost DPLP. Tato dohoda pověřuje DPLP úkolem veřejné služby v oblasti distribuce tisku po celé Belgii a stanoví jak sazebník za tuto službu, tak vyrovnání, na které má DPLP nárok z důvodů dodatečných nákladů vyvolaných plněním tohoto úkolu. Stížnost se týká hlavně sazeb za služby navrhovaných DPLP, o nichž stěžovatelé tvrdí, že jsou tak nízké, že ve skutečnosti vylučují jakoukoliv snahu o hospodářskou soutěž.
(6)
Pokud se jedná o pravidla státní podpory, útvary Komise stížnost zamítly, protože předběžné přezkumné řízení umožnilo zjistit, že neexistuje žádné nadměrné vyrovnání za dodatečné čisté náklady vyvolané plněním této veřejné služby. V květnu 2009 stěžovatelé ovšem vyjádřili s tímto předběžným stanoviskem nesouhlas, předložili dodatečné informace a požádali Komisi, aby provedla hlubší šetření.
1.3 ČTVRTÁ „SMLOUVA O SPRÁVĚ“ („CONTRAT DE GESTION“) NA OBDOBÍ 2005-2010
(7)
Přezkum stížnosti ohledně vyrovnání poskytnutého za distribuci tisku umožnil Komisi zjistit, že Belgie v roce 2005 uzavřela s DPLP neoznámenou „smlouvu o správě“, která stanovila vyplacení vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu (SOHZ). Komise tudíž z moci úřední případ otevřela (9) a v dubnu 2007 zaslala Belgii žádost o poskytnutí informací.
(8)
V prosinci roku 2007 belgické orgány odpověděly, že se domnívají, že vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu nepředstavuje státní podporu, protože je splněna každá ze čtyř podmínek uvedených v rozsudku ve věci Altmark (10). Později poskytly informace o čtvrtě smlouvě o správě, a to zejména o systému analytického účetnictví používaném k výpočtu vyrovnání vypláceného státem.
(9)
Následně byla opatření, jichž se týkalo řízení z moci úřední, stejně jako stížnosti zahrnuta do formálního vyšetřovacího řízení C20/09 zahájeného dne 23. července 2009.
1.4 ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(10)
Vzhledem ke zrušení rozhodnutí Komise ze dne 23. července 2003 Soudem prvního stupně a po přezkumu informací poskytnutých belgickými orgány o předmětných opatřeních se Komise dne 13. července 2009 rozhodla zahájit formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU (11).
(11)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie. Komise vyzvala zúčastněné strany, aby jí oznámily své připomínky.
1.5 PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ K ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(12)
Belgické orgány oznámily své připomínky dne 13. srpna 2009 a doplnily je dalšími dne 10. září 2009, 12. října 2009, 23. dubna 2010, 26. dubna 2010, 19. října 2010, 19. listopadu 2010, 21. prosince 2010, 18. ledna 2011, 17. února 2011, 2. března 2011, 29. března 2011, 11. dubna 2011, 10. května 2011, 27. května 2011, 14. června 2011, 10. srpna 2011, 26. srpna 2011, 7. října 2011, 14. prosince 2011, 19. prosince 2011, 20. prosince 2011 a 26. prosince 2011. Uvedly, že dne 22. dubna 2009 podaly odvolání proti rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 10. února 2009, a podaly upřesnění ohledně vyrovnání za veřejné služby a dalších opatření ad hoc ve prospěch DPLP.
1.6 PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH STRAN K ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ A PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ K PŘIPOMÍNKÁM TŘETÍCH STRAN
(13)
Společnosti Deutsche Post AG a DHL International N.V./S.A. předložily připomínky dne 28. srpna 2009.
(14)
Vlaamse Federatie van Persverspreiders (dále jen „VFP“ - „Vlámská federace distributorů tisku“) a Prodipresse („Union des professionnels de la diffusion de la presse“ - „Profesní unie distribuce tisku“) předložily své připomínky dne 28. srpna 2009.
(15)
Belgische Distributiedienst B.V.B.A (dále jen „BD“ - konkurent DPLP na trhu distribuce tisku) předložila své připomínky dne 28. srpna 2009.
(16)
Belgické sdružení vydavatelů deníků A.S.B.L. předložilo své připomínky dne 28. srpna 2009.
2. PODROBNÝ POPIS PODPORY
2.1 PRÁVNÍ STATUS A ČINNOSTI DPLP
(17)
Belgická pošta byla státní agenturou („agenturou pošt“) až do roku 1992, kdy byla legálně ustavena jako samostatná právnická osoba („entreprise publique autonome“ - „autonomní veřejnoprávní podnik“). V roce 2000 se její právní status změnil na „veřejnoprávní akciovou společnost“ („société anonyme de droit public“).
(18)
V roce 2010 dosáhla společnost DPLP provozního příjmu ve výši 2 318 milionů EUR a provozního zisku ve výši 319 milionů EUR. Na konci roku 2010 zaměstnávala 33 616 osob. V roce 2002 zaměstnávala pro srovnání 42 000 osob. Mzdové náklady představují 65 % celkových provozních nákladů.
(19)
Menšinovou účast ve výši 50 % bez jedné akcie drží soukromý investor CVC Capital Partners. Většinovým akcionářem je belgický stát.
2.2 SHRNUTÍ PŘEDMĚTNÝCH VEŘEJNÝCH OPATŘENÍ
2.2.1 Úkoly veřejné služby během období 1992-2010
(20)
Během celého období, jež je předmětem šetření, tj. od roku 1992 do roku 2010, byla společnost DPLP pověřena plněním úkolů veřejné služby na základě poštovního zákona (12) a čtyř po sobě následujících smluv o správě.
2.2.1.1 Povinnosti veřejné služby stanovené ve smlouvách o správě
(21)
Smlouvy o správě stanoví pravidla a způsoby plnění úkolů vykonávaných DPLP v rámci provádění jejích činností veřejného zájmu a určují finanční zásah belgického státu.
(22)
Od svého ustavení v roce 1992 podepsala DPLP s belgickým státem čtyři smlouvy o správě, které zahrnují tato období (13):
1.
první smlouva: od 14. září 1992 do 31. prosince 1996;
2.
druhá smlouva: od 1. ledna 1997 do 23. září 2002;
3.
třetí smlouva: od 24. září 2002 do 23. září 2005;
4.
čtvrtá smlouva: od 24. září 2005 do 23. září 2010; u této smlouvy došlo k jejímu prodloužení do doby, než bude uzavřena nová smlouva.
(23)
Smlouvy o správě obsahují seznam úkolů veřejné služby. Úkoly veřejné služby stanovené belgickým státem v současné smlouvě o správě jsou tyto (14):
Poštovní služby
i)
Všeobecná poštovní služba
ii)
Distribuce novin
iii)
Distribuce časopisů
iv)
Distribuce volebních tiskovin
v)
Zvláštní sazby pro nevýdělečná sdružení
vi)
Zásilky dopisů podléhajících režimu osvobození od poštovních poplatků (královská korespondence a další zvláštní korespondence)
vii)
Mezinárodní poštovní služby
viii)
Mezinárodní balíková přeprava
Finanční služby
ix)
Příjem hotovostních vkladů na běžný poštovní účet
x)
Vystavování poštovních poukázek
xi)
Vyplácení v bydlišti starobních, pozůstalostních a invalidních důchodů
xii)
Vyplácení odměny za volební účast
xiii)
Vedení účetnictví u blokových pokut v oblasti silniční dopravy a jejich hrazení
xiv)
Služby v oblasti rybářských povolení
Prodej poštovních známek
xv)
Prodej poštovních známek
Další veřejné služby
xvi)
Sociální úloha poštovního doručovatele
xvii)
Přiměřené informování veřejnosti
xviii)
Tisk a dodávání elektronické pošty
xix)
Certifikační služby u zpráv
xx)
Služby vykonávané pro účetní státní pokladny
xxi)
Prodej kolků a pokutových kolků
xxii)
Spolupráce při distribuci sad volebních lístků
2.2.2 Veřejná opatření, jež jsou předmětem šetření
(24)
Od roku 1992 do roku 2010 využívala DPLP veřejné pomoci v podobě různých opatření:
1.
hrazení důchodů: následkem reformy důchodového systému, k níž došlo v roce 1997, stát zbavil DPLP závazků nahromaděných v oblasti důchodů ve výši 3,8 miliardy EUR;
2.
každoroční vyrovnání nákladů spojených s prováděním povinností veřejné služby (15) v celkové částce 5,2 miliardy EUR za období 1992-2010;
3.
vklady kapitálu: dva v roce 1997 (62 milionů EUR), jeden v roce 2003 (297,5 milionu EUR) a jeden v roce 2006 (40 milionů EUR);
4.
daňová osvobození: osvobození od daně z příjmů právnických osob, pozemkové daně a dalších nepřímých a místních daní;
5.
převod budov: v roce 1992 bylo na DPLP převedeno 63 budov v celkové hodnotě 112,2 milionu EUR;
6.
záruka poskytnutá státem v roce 2004 u půjčky ve výši 100 milionů EUR oproti uhrazení záruční prémie ve výši 0,25 %.
2.2.2.1 Hrazení důchodů
(25)
V roce 1992 byla agentura pošt změněna zákonem na autonomní veřejnoprávní podnik (EPA - „entreprise publique autonome“) s názvem „De Post - La Poste“. Jako právní nástupce agentury pošt převzala DPLP její aktiva a zaměstnance. Pokud jde o podnikový model, představovala tato změna důležitý zlom:
1.
na rozdíl od agentury pošt, jež byla spravována v rámci pravomocí a pod vedením příslušného ministra, byla DPLP řízena svou správní radou a správním výborem, přičemž vláda si ponechala pouze pravomoc dohledu za účelem dodržování právních předpisů a smlouvy o správě (16);
2.
DPLP byla v zásadě odpovědná za vlastní finanční rovnováhu, zatímco každoroční rozpočet agentury pošt byl dosud vypracováván příslušným ministrem, který ho předkládal ke schválení parlamentu v příloze rozpočtu vlastního ministerstva.
(26)
V roce 1992 tak DPLP převzala 43 747 státních zaměstnanců spolu s jejich právní ochranou v oblasti zajištění zaměstnání, důchodu a odměny (článek 33 zákona ze dne 21. března 1991).
(27)
V roce 2008 zaměstnávala DPLP stále přibližně 23 500 statutárních zaměstnanců (jejichž status byl podobný jako status státních zaměstnanců), kteří představovali téměř dvě třetiny celkového počtu jejích zaměstnanců, jak je uvedeno níže.
Tabulka 1
Režimy zaměstnání u DPLP
(28)
Mezi rokem 1972 a 1996 byly důchody vypláceny na základě průběžně financovaného důchodového systému. Podle tohoto systému DPLP vracela státu celkovou částku důchodů, které stát vyplatil bývalým státním zaměstnancům v důchodu (17) na základě důchodových nároků, které nashromáždili od roku 1972, během nějž se belgická pošta stala v rámci státu oddělenou účetní jednotkou (agenturou pošt).
(29)
Až do reformy důchodového systému v roce 1997 nebyla v systému financování důchodů provedena žádná změna. Tato reforma spočívala ve sladění důchodového systému prvního pilíře, který platil pro statutární zaměstnance DPLP, se systémem soukromého sektoru: od roku 1997 byla DPLP povinna hradit ONSS (Office national de sécurité sociale - Národní úřad sociálního zabezpečení) dávku na důchodové zabezpečení ve výši 8,86 % mzdy.
(30)
Stát souběžně souhlasil s převzetím závazků nahromaděných DPLP v oblasti důchodů, které dosáhly částky 3,8 miliardy EUR.
2.2.2.2 Roční vyrovnání nákladů spojených s prováděním závazků veřejné služby
(31)
Každá smlouva stanovila, že stát zaplatí roční vyrovnání za provádění úkolů veřejné služby vymezených v dané smlouvě.
(32)
V prvních třech smlouvách bylo vyrovnání stanoveno na základě skutečného rozdílu mezi výdaji a příjmy u úkolů veřejné služby. Čtvrtá smlouva o správě stanoví vyplacení paušálního vyrovnání, jež se vypočítává na základě očekávaného rozdílu mezi náklady DPLP a příjmy vytvářenými uživateli veřejných služeb, přičemž vyrovnání podléhá stropu stanovenému ve smlouvách o správě (18).
(33)
Veřejné služby, za které je DPLP podle současné smlouvy (19) oprávněna dostávat od státu vyrovnání, jsou tyto:
Poštovní služby
ii)
Distribuce novin
iii)
Distribuce časopisů
iv)
Distribuce volebních tiskovin
v)
Zvláštní sazby pro nevýdělečná sdružení
vi)
Zásilky dopisů podléhajících režimu osvobození od poštovních poplatků (královská korespondence a další zvláštní korespondence)
Finanční služby
ix)
Příjem hotovostních vkladů na běžný poštovní účet
x)
Vystavování poštovních poukázek
xi)
Vyplácení v bydlišti starobních, pozůstalostních a invalidních důchodů
xiii)
Vedení účetnictví u blokových pokut v oblasti silniční dopravy a jejich hrazení
xiv)
Služby v oblasti rybářských povolení
Prodej poštovních známek
xv)
Prodej poštovních známek
Další veřejné služby
xvi)
Sociální úloha poštovního doručovatele
xx)
Služby vykonávané pro účetní státní pokladny
xxi)
Prodej kolků a pokutových kolků
(34)
Je nutno poznamenat, že podle posledních tří smluv o správě se za všeobecnou poštovní službu nemůže vyplácet žádné vyrovnání (20). Ačkoli distribuce tisku může v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (21) obvykle spadat do rámce všeobecné služby, belgické orgány vymezily zvláštní úkoly (distribuce novin a časopisů), za něž se vyplácí podle smluv o správě vyrovnání, podle kritérií, která je odlišují od všeobecné poštovní služby. Těmito kritérii jsou 1) cíle úkolu, které přesahují cíle všeobecné služby, 2) zvláštní podmínky stanovené v uvedených smlouvách a 3) zvláštní ustanovení v oblasti stanovení sazeb, jež se liší od stanovení sazeb u všeobecné služby.
(35)
Cíle úkolu: belgické orgány považují za mimořádně důležité, aby se zajistilo široké šíření tištěných médií po celém belgickém území za účelem zvýšení informovanosti a názorové rozmanitosti a povzbuzení účasti veřejnosti na politické diskuzi.
(36)
Smlouva stanoví zvláštní provozní podmínky: zvláštní služba distribuce tisku, kterou musí DPLP vykonávat a za níž dostává vyrovnání, přesahuje obvyklou distribuci tisku zahrnutou do všeobecné služby. Podléhá řadě přísných podmínek v oblasti kvality a výsledků, které se týkají doby distribuce (např. dodání před půl osmou), četnosti, distribučních variant pro vydavatele, flexibility poskytnuté vydavatelům, pokud jde o objem, a také nepřerušenosti poskytování služby (včetně přesné definice případů vyšší moci).
(37)
Zvláštní sazby: sazby úkolu distribuce tisku, které mají za následek vyrovnání, jsou určovány v rámci tripartitních jednání (belgický stát/DPLP/odvětví tisku) a na rozdíl od sazeb všeobecné veřejné služby nemusí být schváleny regulačním orgánem. Zatímco sazby všeobecné veřejné služby vycházejí z nákladů, sazby zvláštního úkolu distribuce tisku, které mají za následek vyrovnání, jsou značně nižší, aby bylo možno dosáhnout sledovaných cílů.
(38)
Veřejné služby uvedené 33. bodě odůvodnění mohou být předmětem vyrovnání za veřejnou službu. Částky skutečně vyplacené jako vyrovnání za veřejnou službu za každý hospodářský rok jsou tyto:
První smlouva o správě
Rok
Částka (v EUR)
1992 (22)
91 720 000
1993
351 327 000
1994
322 138 000
1995
368 308 000
1996
314 205 000
Druhá smlouva o správě
Rok
Částka (v EUR)
1997
208 934 000
1998
228 629 000
1999
213 788 000
2000
216 282 000
2001
224 269 000
2002
194 559 000
Třetí smlouva o správě
Rok
Částka (v EUR)
2003
175 554 000
2004
247 606 000
2005
254 825 000
Čtvrtá smlouva o správě
Rok
Částka (v EUR)
2006
299 729 000
2007
306 396 000
2008
315 683 000
2009
321 244 000
2010
325 735 000
2.2.2.3 Vklady kapitálu
(39)
Kapitálové vklady v roce 1997: DPLP byla příjemcem dvou neoznámených kapitálových vkladů v celkové částce 62 milionů EUR. Belgické orgány ale následně uvedly, že tyto finanční prostředky ve skutečnosti představují odložená vyrovnání za veřejnou službu, která nebyla DPLP vyplacena včas.
(40)
Kapitálové vklady v roce 2003: belgické orgány přistoupily ke kapitálovému vkladu ve prospěch DPLP v celkové výši 297,5 milionu EUR. Podle nich tento vklad proběhl za podmínek přijatelných pro soukromého investora vykonávajícího svou činnost za běžných podmínek tržního hospodářství, a tak v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství nepředstavuje údajně státní podporu.
(41)
Kapitálové vklady v roce 2006: belgické orgány přistoupily k novému kapitálovému vkladu v celkové výši 40 milionů EUR. Podle nich byl tento vklad v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství, protože proběhl za stejných podmínek, jaké platí pro soukromé investory (pari passu).
2.2.2.4 Daňová osvobození
(42)
Až do 31. prosince 2005 byla DPLP osvobozena od daně z příjmů právnických osob.
(43)
Během šetřeného období byla osvobozena od pozemkové daně u budov, jež využívala v rámci provádění veřejných služeb, což představovalo zvýhodnění ve výši od […] (23) do […] EUR za rok. Pokud by tuto daň platila, byly by náklady u produktů (veřejná služba a komerční produkty), u nichž se tyto budovy používaly, příslušně vyšší.
(44)
DPLP je rovněž osvobozena od dalších nepřímých a místních daní. Belgické orgány nejsou schopny odhadnout přesnou výši tohoto zvýhodnění, ale uvádějí, že toto opatření spadá do oblasti působnosti pravidel de minimis.
(45)
Daňová osvobození pocházejí z doby před vstupem v platnost Smlouvy o ES v roce 1958 a byla zachována bez podstatnějších změn. Zatímco osvobození od daně z příjmů právnických osob bylo zrušeno ke dni 31. prosince 2005, poslední dvě opatření jsou stále v platnosti.
2.2.2.5 Převod budov
(46)
V roce 1992 převedl belgický stát na DPLP bez protiplnění 63 budov (24). Tato společnost jich již využívala, i když právně patřily státu. Celková hodnota tohoto majetku byla odhadnuta na 112,2 milionu EUR (25). Tyto budovy byly odlišné od původních aktiv, ke kterým byly přidány a která byla oddělena od státního majetku, když se belgická pošta stala v roce 1971 oddělenou státní agenturou („agenturou pošt“). Agentura pošt již právně vlastnila aktiva, která byla zanesena do její rozvahy. Tyto dodatečné budovy převedené v roce 1992 měly naopak vyrovnat náklady představované důchody, které nadále příslušely DPLP v okamžiku, kdy společnost přešla ze statusu agentury na status autonomního veřejnoprávního podniku.
(47)
Belgické orgány zdůrazňují, že převod těchto budov spadá výlučně do rámce vnitřní reorganizace státního majetku a že nepředstavuje zvýhodnění. Podle nich belgická pošta využívala těchto budov již předtím, než byla v roce 1992 přeměněna na DPLP (a využívala jich tak již agentura pošt).
2.2.2.6 Státní záruka
(48)
DPLP bylo umožněno požádat o veřejnou záruku u svých půjček oproti uhrazení záruční prémie ve výši 0,25 %.
(49)
Během šetřeného období bylo této záruky využito pouze jednou, a to u půjčky ve výši 100 milionů EUR získané od Evropské investiční banky (EIB). Dohoda podepsaná mezi DPLP a EIB dne 22. prosince 2004 umožňovala DPLP využívat úvěrovou facilitu EIB až do 10. června 2008. DPLP využila této možnosti a dne 8. listopadu 2007 požádala o částku 100 milionů EUR, kterou dne 5. prosince 2007 skutečně obdržela. DPLP se zavázala splatit půjčku v 11 stejných ročních splátkách ve výši přibližně 9,09 milionu EUR. První splátka má být uhrazena dne 5. prosince 2012 a poslední dne 5. prosince 2022. Úroky se platí čtvrtletně (5. prosince, 5. března, 5. června a 5. září). Úroková míra je stanovena na základě tříměsíční sazby EURIBOR snížené o 37 bazických bodů.
3. POPIS DŮVODŮ, KTERÉ VEDLY K ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ V ROCE 2009
(50)
Na základě rozsudku ve věci Altmark (26) se Komise domnívala, že vyrovnání za veřejnou službu vyplacená od roku 1992 stejně jako výše uvedená daňová osvobození, vklady kapitálu, státní záruka a převod budov mohou představovat podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(51)
Státní podpory spočívající ve vyrovnání nákladů spojených se závazky všeobecné služby lze prohlásit za slučitelné podle čl. 106 odst. 2 SFEU, pokud jsou nezbytné pro provedení těchto služeb a neovlivňují obchod v míře, která by byla v rozporu se zájmem Evropské unie.
(52)
V rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2009 si Komise položila otázku ohledně nezbytnosti a proporcionality opatření podpory poskytnutých DPLP za účelem plnění jejích úkolů veřejné služby.
(53)
Pokud jde o výpočet nadměrného vyrovnání podle čl. 106 odst. 2 SFEU, Komise na základě ověření nepřítomnosti nadměrného vyrovnání za úkoly veřejné služby usoudila, že byly zohledněny všechny příjmy a náklady spojené se závazky veřejné služby. Pro účely tohoto výpočtu je nutno ověřit spolehlivost účetní metody použité pro určení nákladů, které lze přičíst službám obecného hospodářského zájmu, a zohlednit také všechny čisté náklady veřejné služby a dodatečné podpory poskytnuté v jakékoliv formě.
(54)
Pokud jde o financování důchodů státních zaměstnanců státem, Komise si položila otázku, do jaké míry skutečnost, že DPLP byla zbavena svých závazků v oblasti důchodů, postavilo tuto společnost do situace srovnatelné se situací jejích konkurentů, co se týče odvodů na sociální zabezpečení.
(55)
V souladu s přístupem použitým Komisí v jejím rozhodnutí o veřejném financování nákladů na důchody státních úředníků pracujících u francouzské společnosti La Poste (27) bylo nutno přezkoumat, zda se z hlediska čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU jednalo o slučitelné opatření, a za tímto účelem zjistit, do jaké míry byly náklady na sociální zabezpečení hrazené DPLP poté, co byla zbavena těchto závazků, srovnatelné s náklady, které měli její konkurenti.
4. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
4.1 PŘIPOMÍNKY SPOLEČNOSTÍ VFP A PRODIPRESSE
(56)
Dne 28. srpna 2009 sdělily společnosti VFP a Prodipresse své připomínky k systému distribuce tisku prováděnému společností DPLP.
(57)
V souladu se stížností, kterou podaly dříve, VFP a Prodipresse zdůraznily narušení hospodářské soutěže, které vyplývá z nízkých sazeb uplatňovaných DPLP u distribuce tisku, což znemožňuje jakoukoliv hospodářskou soutěž ze strany ostatních subjektů na trhu.
(58)
Uvedly, že ceny používané DPLP se určují během tripartitního jednání mezi DPLP, vydavateli a státem. Ztráty, které DPLP vznikají v důsledku těchto cen, jež jsou pod úrovní cen tržních, jsou podle nich vyrovnávány státem v rámci vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu. DPLP je sice přímým příjemcem této podpory, ale nepřímý prospěch z ní mají také vydavatelé novin.
(59)
VFP a Prodipresse se domnívají, že DPLP by mohla dostávat za systém distribuce tisku nadměrné vyrovnání, které údajně využívá na financování svých jiných činností.
4.2 PŘIPOMÍNKY BELGICKÉHO SDRUŽENÍ VYDAVATELŮ NOVIN (ASSOCIATION BELGE DES ÉDITEURS DES JOURNAUX)
(60)
Dne 28. srpna 2009 sdělilo své připomínky Belgické sdružení vydavatelů novin. Při této příležitosti zdůraznilo význam z hlediska demokracie a rovnosti účinného systému distribuce novin na celém belgickém území za přiměřené a jednotné ceny, jenž umožňuje předplatitelům dostávat noviny časně ráno.
4.3 PŘIPOMÍNKY SPOLEČNOSTÍ DEUTSCHE POST AG A DHL INTERNATIONAL
(61)
Dne 28. srpna 2009 sdělily své připomínky společnosti Deutsche Post AG a DHL International. Trvaly na nutnosti přezkoumat převzetí závazků příslušejících DPLP v oblasti důchodů a ověřit zejména slučitelnost tohoto opatření s předchozí praxí, na nutnosti zkontrolovat slučitelnost vkladů kapitálu s trhem, ověřit slučitelnost rozdělení nákladů s rozsudkem ve věci Chronopost a přezkoumat převod budov.
4.4 PŘIPOMÍNKY SPOLEČNOSTI BELGISCHE DISTRIBUTIEDIENST NV/BELGIQUE DIFFUSION SA
(62)
Dne 28. srpna 2009 sdělila své připomínky společnost Belgische Distributiedienst NV/Belgique Diffusion SA (dále jen „BD“), která je součástí skupiny TNT. Na trhu distribuce novin a časopisů je BD konkurentem společnosti DPLP, a to zejména její dceřiné společnosti Deltamedia, která je pověřena distribucí tisku. V souladu se stížností podanou dříve BD zdůraznila, že DPLP uplatňuje u distribuce novin ceny nižší, než jsou její náklady. Ztráty, které DPLP vznikají, jsou podle ní financovány veřejnými dotacemi. Nevysoké ceny údajně ztěžují jakoukoliv hospodářskou soutěž vůči DPLP.
(63)
Podle BD společnost DPLP údajně porušila směrnici Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (28) a také článek 7 směrnice 97/67/ES. BD si rovněž kladla otázky ohledně existence podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU a ohledně slučitelnosti vyrovnání nákladů spojených se službami obecného hospodářského zájmu podle čl. 106 odst. 2 SFEU.
(64)
Kladla si otázku, zda lze distribuci novin označit za službu obecného hospodářského zájmu vzhledem ke skutečnosti, že ve většině členských států je tato činnost otevřena hospodářské soutěži, aniž by do ní byl zapojen poskytovatel poštovních služeb.
(65)
BD si rovněž kladla otázku, zda dotace vyhrazená výlučně poskytovateli poštovních služeb je tím nejvhodnějším prostředkem, jak podporovat distribuci novin, ve srovnání s podporou poskytnutou vydavatelům, kteří by si tak mohli zajistit distribuční služby na volném trhu, čímž by různí poskytovatelé mohli mezi sebou soutěžit.
(66)
BD položila otázku nezbytných nákladů, a to i v případě, pokud by měl být schválen úkol distribuce novin, jímž byla DPLP pověřena. Podle této společnosti má DPLP značně vyšší náklady než ostatní hospodářské subjekty, čímž se zvyšuje nutná míra dotací. V tomto smyslu nejsou dotace ani přiměřené, ani oprávněné.
(67)
BD se konečně domnívá, že by náklady DPLP převzaté státem mohly zahrnovat investiční náklady, které by nebyly nezbytně nutné pro plnění služby obecného hospodářského zájmu vzhledem k tomu, že DPLP údajně mohla využívat infrastruktur zavedených pro jiné služby. Z veřejné dotace mohly být údajně financovány také reklamní kampaně ve prospěch komerčních produktů.
5. PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ
5.1 PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ K PŘEVZETÍ DŮCHODŮ
(68)
Belgické orgány zdůrazňují, že v souladu s přístupem použitým v rozsudku ve věci Combus (29) nepředstavuje převzetí závazků v oblasti důchodů státní podporu, protože zbavuje belgickou poštu neobvyklých výdajů a ne výdajů, které běžně zatěžují rozpočet podniku.
(69)
Neobvyklé výdaje údajně vyplývají z vyšších mzdových nákladů kvůli statutárním zaměstnancům a nedostatečné provozní flexibility, které brání DPLP snížit mezi jejími zaměstnanci počet státních zaměstnanců podle jejího přání.
(70)
Belgické orgány vymezují tři příčiny nedostatečné flexibility:
1.
definitiva státních zaměstnanců;
2.
neexistující vnitřní mobilita;
3.
nemožnost využívat dočasné nezaměstnanosti.
(71)
Definitiva státních zaměstnanců: DPLP zdůrazňuje, že její statutární zaměstnanci jsou de facto najímáni na dobu neurčitou. DPLP nemůže vypovědět pracovní smlouvy svých statutárních zaměstnanců kromě vážného důvodu nebo opakujících se špatných výsledků. Dokonce i v tomto případě podléhá propouštěcí řízení mimořádně obtížným požadavkům.
(72)
Státní rada (belgické správní soudnictví pravomocné pro statutární zaměstnance, zatímco smluvní zaměstnanci spadají pod pravomoc pracovních soudů) k tomu projevila sklon upřednostňovat statutární zaměstnance tím, že stanovila přísnou normu pro prokázání „platného důvodu“. Z uvedeného vyplývá, že DPLP nemůže propouštět své statutární zaměstnance ať už jednotlivě či hromadně a ať už z hospodářských či technických důvodů.
(73)
Vypovězení pracovní smlouvy tak nepředstavuje nástroj řízení, který by umožnil měnit složení zaměstnanců podle skutečných provozních potřeb. Nemožnost přistoupit k propuštění z hospodářských důvodů rovněž značně omezuje prostředky, které má DPLP na řešení obtíží, jako je nedostatečná mobilita nebo mzdy a výhody statutárních zaměstnanců, které převyšují mzdy a výhody uplatňované na trhu. Statutární zaměstnanci k tomu nejsou oprávněni požadovat automatické převedení do veřejné správy a ani DPLP takové převedení nemůže prosazovat.
(74)
Uvedené znamená, že se snižování počtu statutárních zaměstnanců omezuje v zásadě na nepočetné dobrovolné odchody a na odchody přirozené.
(75)
Neexistence vnitřní mobility: vedle neschopnosti DPLP snížit počet statutárních zaměstnanců v oblastech, ve kterých došlo ke snížení poptávky po službách, podléhají možnosti, které má při přesunu svých statutárních zaměstnanců v rámci organizace podle svých potřeb, přísným omezením.
(76)
Ohledy jako jazyková příslušnost, kvalifikace, odpracované roky a funkční zařazení jsou příčinou stavu, kdy je DPLP v široké míře neschopna přesouvat své zaměstnance z oblastí, v nichž požadavky na počet zaměstnanců klesají, a to např. kvůli ústupu tradiční korespondence, do odvětví, v nichž existují nedostatečné stavy pracovníků kvůli odchodům do důchodu nebo zvýšené poptávce.
(77)
Řečeno jinými slovy, kvůli nepružnému „statusu“ je DPLP v široké míře neschopna přesouvat statutární zaměstnance podle svých potřeb nebo vyrovnávat nevyváženost mezi oblastmi činností s nadměrným počtem pracovníků a oblastmi, kde je jich nedostatek. Kvůli uspokojení potřeb v odvětvích s nedostatečným počtem pracovníků tak DPLP musí paradoxně najímat brigádníky nebo smluvní zaměstnance a přitom si ponechat nadbytečné statutární zaměstnance v odvětvích s nadbytkem pracovníků.
(78)
Nevyužívání dočasné nezaměstnanosti: DPLP k tomu nemůže své statutární zaměstnance dočasně propustit („nezaměstnanost z hospodářských důvodů“), jak to mohou učinit v případě, kdy není dostatek práce, hospodářské subjekty soukromého sektoru.
(79)
Vyšší mzdové náklady: když se agentura pošt stala v roce 1992 autonomním veřejnoprávním podnikem a byla přejmenována na DPLP, dostávali statutární zaměstnanci značně vyšší mzdy a měli značně vyšší výhody než smluvní zaměstnanci v soukromém sektoru. Od roku 1992 automatické zvyšování mezd podle odpracovaných roků a značný vliv odborových organizací při vyjednávání přispěly k tomu, že mzdy a výhody zůstaly na srovnatelně vyšší úrovni.
(80)
Vedle mezd a výhod, které jsou vyšší než mzdy a výhody smluvních zaměstnanců, mají statutární zaměstnanci nárok na 4 až 11 dnů dodatečné placené dovolené (30), což zvyšuje náklady DPLP. Tyto skutečnosti, které jsou příznačné pro statutární zaměstnance, ztížily DPLP správu jednotkového nákladu u statutárních zaměstnanců, který značně převyšuje jednotkový náklad u smluvních zaměstnanců v soukromém sektoru.
(81)
Od převzetí statutárních zaměstnanců agentury pošt v roce 1992 vedoucí pracovníci DPLP uznali, že tito zaměstnanci s vyššími mzdovými náklady a provozní nepružností představují strukturální nevýhodu, která je s postupující liberalizací poštovního trhu stále více obtížněji udržitelná. DPLP proto počínaje rokem 1998 přestala statutární zaměstnance najímat. Přirozené odchody, u nichž se jedná hlavně o odchody do důchodu, vedly ke snížení počtu zaměstnanců v absolutních hodnotách a stav zaměstnanců dosáhl v roce 2008 počtu 23 538 osob.
(82)
Jelikož snižování počtu statutárních zaměstnanců závisí hlavně na míře přirozených odchodů v souvislostech současné věkové pyramidy, probíhalo pomalu a jak ukazuje níže uvedená tabulka, mělo by s největší pravděpodobností zůstat pomalé až do roku 2030, to znamená dlouho po úplné liberalizaci poštovního trhu.
Tabulka 2
Vývoj počtu statutárních zaměstnanců DPLP
(83)
Belgické orgány se proto domnívají, že statutární zaměstnanci DPLP představují vážnou nevýhodu z provozního hlediska a z hlediska nákladů v porovnání se soukromými hospodářskými subjekty a že stát zbavil DPLP neobvyklých výdajů, které její konkurenty nezatěžují.
(84)
Opatření podle nich nepředstavuje státní podporu, a proto přístup, který Komise zaujala v rozhodnutí o zahájení řízení, není údajně vzhledem k předchozím případům, které se týkaly důchodových systémů (EDF (31), La Poste (Francie) (32), Royal Mail (33)), v záležitosti DPLP nutný.
(85)
Belgické orgány přesto zdůrazňují, že případné uplatnění takovéto metody na DPLP by údajně vedlo k závěru, že podíl nákladů na sociální zabezpečení vyjádřený procentním podílem na mzdových nákladech, který zatěžuje DPLP, je stejný jako u jejích konkurentů.
5.2 PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ K ROČNÍMU VYROVNÁNÍ NÁKLADŮ VEŘEJNÉ SLUŽBY
(86)
Belgické orgány sdělily účetní údaje (34) společnosti DPLP a vysvětlily zásady analytického účetnictví, které DPLP uplatňuje.
(87)
Předně tvrdí, že ročně vyplácené vyrovnání za veřejnou službu nepředstavuje podporu, protože je v souladu s judikaturou Altmark.
(88)
Dále zdůrazňují, že v případě, pokud vyrovnání za veřejnou službu podporu představuje, jedná se o podporu slučitelnou, protože nepředstavuje nadměrné vyrovnání čistých nákladů, které zatěžují DPLP v rámci plnění jejich úkolů veřejné služby. Výpočty předložené belgickými orgány podle nich dokládají, že vyrovnání nákladů DPLP je dokonce nedostatečné.
(89)
Belgické orgány nakonec uvádějí, že některá opatření představují existující podporu. V tomto ohledu se odkazuje na část věnovanou existujícím podporám (bod odůvodnění 6.3.2 a následující).
5.3 PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ KE VKLADŮM KAPITÁLU
5.3.1 Kapitálové vklady v roce 1997
(90)
V dopise zaslaném Komisi dne 12. srpna 2009 belgické orgány uvádějí, že je nutno posuzovat kapitálové vklady z roku 1997 v celkové výši 62 milionů EUR jako odložené vyrovnání za závazky veřejné služby.
5.3.2 Kapitálové vklady v roce 2003 a 2006
(91)
Podle belgických orgánů spočívala obě navýšení kapitálu provedená v roce 2003 a v roce 2006 na strategickém plánu (35), jehož konečným cílem bylo zlepšit konkurenceschopnost a ziskovost podniku v souvislostech postupné liberalizace poštovního trhu.
(92)
Tento strategický plán sledoval dva hlavní cíle:
1.
zlepšit produktivitu za účelem zajištění konkurenceschopnosti a ziskovosti ve více liberalizovaném tržním prostředí;
2.
otevřením kapitálu soukromým investorům postupně rozvíjet DPLP směrem k tržnímu uvažování, tj. dosáhnout a zachovat míry návratnosti kapitálu nutné pro přilákání soukromých investorů a uvolnit potenciál podniku z hlediska ziskovosti.
(93)
Kapitálové vklady v roce 2003: podle belgických orgánů bylo cílem navýšení kapitálu v roce 2003 posílit vlastní kapitál DPLP vzhledem ke značných finančním závazkům, které na sebe společnost vzala zejména za účelem výstavby čtyř nových poštovních uzlů, modernizace jednoho stávajícího poštovního uzlu, optimalizace roznášky dopisních zásilek a automatizace.
(94)
Belgické orgány k tomu zdůraznily, že vložené finanční prostředky rovněž kryly výdaje spojené se zaměstnanci v důsledku snížení počtu pracovníků ve spojení se systémem předčasného odchodu do důchodu, zkrácení pracovní doby a zvýšení mezd nových zaměstnanců.
(95)
Tato opatření údajně poskytla přiměřené záruky ohledně zvýšení ziskovosti během období 2003-2007, což uspokojilo očekávání soukromých investorů. Když se belgický stát rozhodl ke kapitálové investici, byl jako jediný akcionář společnosti DPLP v roce 2003 údajně veden výhledy na ziskovost a uvažoval při plném dodržení zásady soukromého investora v tržním hospodářství.
(96)
Dne 5. srpna 2009 belgické orgány mimoto sdělily, že výhledy ziskovosti dokládají, že kapitálový vklad byl proveden za podmínek, které byly v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, protože očekávaná návratnost kapitálu přesahuje návratnost, již by požadoval soukromý investor. Tyto výhledy byly realistické, protože skutečná ziskovost zaznamenaná mezi rokem 2003 a rokem 2008 značně přesáhla ziskovost očekávanou.
(97)
Belgické orgány upřesnily, že mezi kapitálovým vkladem z roku 2003 a zrušením pohledávek státu v účtech společnosti DPLP v roce 2005 neexistovalo žádné spojení. K tomuto zrušení došlo v jiném časovém okamžiku a jednalo se o běžný účetní úkon, protože stát jasně prohlásil, že tyto pohledávky nebudou společnosti DPLP uhrazeny. Konečné částky, které byly zrušeny v rámci konsolidace rozvahy za rok 2005, se lišily od částek kapitálového vkladu z roku 2003 a ztrát nahromaděných na konci roku 2002.
(98)
Kapitálové vklady v roce 2006: belgické orgány zdůraznily, že tento vklad byl v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství, protože byl proveden za stejných podmínek (pari passu) jako u soukromého investora, tj. společnosti Post Invest Europe SA, která investovala částku 300 milionů EUR. Upsání nových akcií státem a soukromým investorem umožnilo, že nový investor získal podíl ve výši 50 % bez jedné akcie a stát si zachoval podíl ve výši 50 % s jednou akcií navíc (36).
(99)
Při určování ceny nových vydaných akcií ocenila investiční banka, na kterou se belgické orgány obrátily, celkovou hodnotu společnosti DPLP mezi […] a […] EUR. Stát se nakonec rozhodl pro částku […] EUR za celý podnik, a to před kapitálovými vklady. Belgické orgány uznávají, že pozdější výsledky DPLP přesáhly předpoklady, se kterými se pracovalo v okamžiku ocenění.
(100)
Podle belgických orgánů provedení strategického plánu zřejmě umožnilo učinit z DPLP jednoho z nejúčinnějších evropských provozovatelů. DPLP údajně dosáhla zásadního pokroku v oblasti ziskovosti, účinnosti (37) a kvality, a to při zachování přiměřených cen účtovaných zákazníkům.
5.4 PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ K DAŇOVÝM OSVOBOZENÍM
(101)
Ve svém prohlášení ze dne 12. srpna 2009 belgické orgány připouštějí, že DPLP nepodléhala dani z příjmů právnických osob, ale až do 27. prosince 2005 podléhala dani ze zisku (tj. zdanění právnických osob). Zdůrazňují nicméně, že během období 2003-2005 tohoto systému zdanění nevyužívala: kdyby totiž podléhala dani z příjmů právnických osob, měla by nárok na převedení ztrát zaznamenaných v minulosti a během tohoto období by nemusela daň z příjmů právnických osob platit.
(102)
Kromě toho tvrdí, že DPLP během období 2003-2005 musela zaplatit daň ze svých zisků ve výši 2 milionů EUR.
(103)
Počínaje hospodářským rokem 2006 musela DPLP platit daň z příjmů právnických osob, aniž by mohla převést své předchozí ztráty. Belgické orgány odhadují ušlý daňový odpočet k tomuto dni na částku 51,87 milionu EUR.
(104)
Na základě uvedeného dospívají k názoru, že DPLP neměla z osvobození od daně z příjmů právnických osob před rokem 2006 žádný čistý zisk.
(105)
Belgické orgány upřesňují, že DPLP je osvobozena od pozemkové daně u příjmů z nemovitého majetku, který je využíván za účelem plnění služby veřejného zájmu.
(106)
Provedly odhad čisté výhody, kterou DPLP takto získává a která podle nich představuje jen omezenou část dodatečných nákladů, jež jí vznikají s ohledem na její povinnost udržovat poštovní síť, pro niž je příznačná přesně stanovená územní hustota, což je povinnost, za kterou nedostává žádné vyrovnání.
(107)
Belgické orgány vysvětlují, že DPLP je osvobozena od některých přímých a místních daní. Zdůrazňují, že tato osvobození mají čistý dopad de minimis.
5.5 PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ K PŘEVODU BUDOV
(108)
Ve svém prohlášení ze dne 12. srpna 2009 belgické orgány potvrdily, že v době přeměny DPLP na autonomní veřejnoprávní podnik byl na tuto společnost převeden určitý počet budov. DPLP tyto budovy využívala již od roku 1971 a byly nutné pro plnění jejího úkolu poštovní služby.
(109)
Belgické orgány zdůrazňují, že převod budov neposkytl DPLP žádnou výhodu, protože je již využívala v rámci svého úkolu veřejné služby. Jinými slovy, jednalo se pouze o reorganizaci veřejného majetku.
5.6 PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ KE STÁTNÍ ZÁRUCE NA PŮJČKY
(110)
Ve svém prohlášení ze dne 12. srpna 2009 belgické orgány zdůrazňují, že DPLP není na její půjčky poskytována státní záruka automaticky. Pokud by DPLP o takovou záruku požádala, musela by získat souhlas belgických orgánů a hradit státní pokladně roční prémii ve výši 0,25 %.
(111)
Během zvažovaného období se DPLP uchýlila k veřejné záruce pouze jednou.
(112)
Belgické orgány se domnívají, že záruční prémie ve výši 0,25 % je odpovídající vzhledem k finanční situaci DPLP a nízké pravděpodobnosti, že by DPLP půjčku nevrátila. Ostatně odhadují, že by úrokové sazby poskytnuté trhem v případě podobné půjčky bez státní záruky byly až o 40 bazických bodů vyšší.
5.7 PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ K PŘIPOMÍNKÁM ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(113)
Ve svém prohlášení ze dne 12. října 2009 belgické orgány zdůrazňují, že pouze prohlášení společností BD a FVP/Prodipresse obsahují rozhodující skutečnosti. Tyto skutečnosti se týkají zejména distribuce novin a časopisů s velmi časným dodáním.
(114)
Belgické orgány tvrdí, že na rozdíl od názoru BD nespadá přidělování nevyhrazených poštovních služeb (jako je distribuce tisku) do oblasti působnosti právních předpisů Unie o zadávání veřejných zakázek (směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES (38)).
(115)
K tomu zdůrazňují, že distribuce novin a časopisů, jež představuje službu obecného hospodářského zájmu, neporušuje ustanovení Unie o liberalizaci poštovního trhu.
(116)
Belgické orgány rovněž uvádějí, že toto přidělení nevyplývá ze svévolného rozhodnutí. Podle nich je DPLP jediným podnikem, který je schopen splnit podmínky a povinnosti uložené poskytovateli tohoto typu služeb.
(117)
Belgické orgány zdůrazňují, že na rozdíl od tvrzení společnosti BD se DPLP během období 2002-2008 nedostalo nadměrného vyrovnání nákladů spojených s plněním její služby distribuce novin a časopisů.
(118)
Nesdílejí názor FVP/Prodipresse, podle nějž DPLP úmyslně navýšila své investice a nadnáklady spojené s rozšířením celostátního pokrytí distribuce s velmi časným dodáním, které údajně zvýšila z 82 na 100 %. Jelikož se uvedených 18 % týká hlavně vzdálených oblastí, náklady DPLP na zaměstnance neúměrně vzrostly a DPLP si musela pořídit dopravní vozidla na dlouhé vzdálenosti, pro které jsou příznačné vysoké odpisové náklady.
(119)
Belgické orgány nakonec zdůrazňují, že při výpočtu vyrovnání, které společnost dostala od státu za distribuci tisku s velmi časným dodáním, nebyly zohledněny náklady na její reklamní kampaň.
(120)
Společnost BD uvádí, že z hlediska nákladů není DPLP zjevně účinná. Belgické orgány toto tvrzení odmítají a zdůrazňují, že plně nezohledňuje vysoké nadnáklady spojené s distribucí tisku s velmi časným dodáním a že pomíjí značné úsilí vyvinuté DPLP za účelem zvládnutí svých nákladů a zvýšení své produktivity.
(121)
Podle BD jsou náklady Deltamedia nižší než náklady DPLP. Tento stav lze podle belgických orgánů přičíst těmto skutečnostem:
a)
Deltamedia nenabízí celostátní pokrytí;
b)
Deltamedia pracuje s nezávislými distributory;
c)
služba poskytovaná společností Deltamedia je zjednodušena, protože pracuje pouze s omezeným počtem vydavatelů sdružených v jediné tiskové skupině;
d)
vydavatelé dodávají noviny okamžitě do distribučních center.
5.8 PŘIPOMÍNKY BELGICKÝCH ORGÁNŮ K EXISTUJÍCÍ PODPOŘE
(122)
Ve svém prohlášení ze dne 21. prosince 2010 belgické orgány uvádějí, že některá z opatření, jež jsou předmětem šetření, představují existující podpory.
(123)
Zaprvé, belgické orgány zdůrazňují, že daňová osvobození, jichž využívala DPLP, pocházejí z doby před přistoupením Belgie k Evropské unii, a proto představují existující podpory.
(124)
Zadruhé, belgické orgány tvrdí, že roční dotace vyplácená DPLP pochází z doby před rokem 1999, to znamená před liberalizací poštovního trhu, a představuje tak existující podporu. Stejně tak by vklady kapitálu provedené před rokem 1999 měly být považovány, pokud by představovaly státní podporu, za podporu existující.
(125)
Zatřetí, belgické orgány tvrdí, že z důvodu desetileté promlčecí lhůty představují údajně všechna opatření přijatá před 13. červencem 1999 (tj. deset roků před zahájením formálního vyšetřovacího řízení v tomto konkrétním případě) existující podpory, protože v případě, že by ke zrušení Soudem prvního stupně došlo dříve, mělo by to za následek zrušení všech předchozích vyšetřovacích úkonů Komise. Tvrdí naopak, že vzhledem ke skutečnosti, že Komise provedla první vyšetřovací akt v prosinci 2002, je nutno nezahrnovat do vyšetřování opatření provedená před prosincem 1992. Mělo by se to týkat převodu budov a první roční dotace vyplacené v roce 1992.
6. POSOUZENÍ
6.1 PŘEDBĚŽNÉ POZNÁMKY TÝKAJÍCÍ SE SYSTÉMU ANALYTICKÉHO ÚČETNICTVÍ DPLP
(126)
Článek 14 směrnice 97/67/ES ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/6/ES ze dne 20. února 2008, kterou se mění směrnice 97/67/ES s ohledem na úplné dotvoření trhu poštovních služeb Společenství (39) (třetí poštovní směrnice) vyžaduje od poskytovatelů poštovních služeb vedení analytického účetnictví, ve kterém jsou jasně odlišeny na jedné straně služby a produkty, které jsou součástí všeobecných služeb, a na druhé straně služby a produkty, které jejich součástí nejsou. Jejich účetnictví musí přiřazovat přímo náklady, které lze přímo přiřadit produktům, a přiřazovat přímo nebo nepřímo společné náklady, a to zejména přiřazovat vhodným způsobem společné náklady nutné pro zajištění jak všeobecných služeb, tak služeb nevšeobecných. Analytické účetnictví DPLP spočívá v metodě stanovování nákladů podle činností (activity based costing - ABAC), při níž se přiřazují všechny provozní náklady až po úroveň provozního zisku před úroky a zdaněním (EBIT) jednotlivým produktům, a to v souladu s metodou úplného přidělování nákladů (FDC). Analytické účetnictví pokrývá všechny provozní náklady a všechny organizační jednotky DPLP. V roce 2009 představovaly komerční produkty […] % obratu DPLP v porovnání s […] % u produktů spojených s veřejnou službou.
(127)
Metoda analytického účetnictví obsahuje tři úrovně: prostředky, činnosti a produkty. Jejím cílem je určit podíl nákladů přiřaditelných každému produktu.
(128)
Náklady se dělí na 398 typů různých nákladů a 3 954 středisek odpovědnosti. Pro účely účetnictví jsou tyto náklady seskupeny do 34 stanic zdrojů („pools“) a 108 skupin kódů. Existuje 986 různých činností.
(129)
Náklady zdrojů jsou přiřazovány činnostem podle jejich povahy: „přímé prostředky“ jsou přímo přiřazovány konkrétní činnosti, zatímco „nepřímé prostředky“ přispívají k provádění několika činností a musí být přiřazovány pomocí přerozdělovacího klíče, který vyjadřuje stupeň využívání dotyčného prostředku každou z činností. Všeobecný příspěvek k provozování činnosti potom zahrnuje všeobecné náklady, které nelze přiřadit konkrétním činnostem; tyto náklady jsou přiřazovány rovnoměrně všem produktům na základě navýšených pořizovacích nákladů.
(130)
986 různých činností tvoří základní prvky hodnotového řetězce každého produktu. Část nákladů spojená s danou činností je přiřazována produktům v závislosti na využívání dotyčné činnosti u každého produktu. Náklady neprovozních činností jsou napřed přiřazeny provozním činnostem, které přispívají přímo produktům.
(131)
V poslední etapě postupu jsou náklady činností nakonec přiřazeny ke každému produktu podle přerozdělovacího klíče, který je obvykle založen na objemu. Jinými slovy, všechny produkty, které využívají určité činnosti, jsou zaúčtovány s částí nákladů této činnosti a tato část je úměrná objemu, s jakým tuto činnost využívají.
(132)
Komise soudí, že metoda analytického účetnictví, kterou v současné době DPLP používá, je uspokojivá, protože všechny náklady přiřazuje správně a s dostatečnou odpovídající mírou. Komise ale konstatuje, že DPLP vypracovala tuto metodu postupně, a lze se proto domnívat, že účetní údaje z počátku období, jež je předmětem šetření, jsou sice celkově důvěryhodné, ale ne tak podrobné jako údaje současného systému účetnictví.
(133)
V březnu roku 2011 belgické orgány seznámily Komisi se změnou metody analytického účetnictví DPLP, která měla být provedena se zpětnou platností s cílem odlišného rozdělení některých nákladů mezi komerční činnosti a činnosti veřejné služby. Změna plánovaná belgickými orgány se týká poslední etapy přiřazování nákladů, kdy jsou produkty zúčtovávány s náklady, které jsou úměrné objemu využití každé činnosti.
(134)
Změnou se mění metoda přiřazování provozních nákladů produktům, kterou DPLP dosud používala. Po podobné změně by některé náklady spojené s komerčními produkty přešly do oblasti veřejných služeb, čímž by se rozšířil základ nákladů veřejných služeb. Veřejné služby by tím nesly za rok v průměru […] EUR nákladů, které jsou v současné době přiřazovány komerčním produktům. Ostatní součásti metody analytického účetnictví by zůstaly beze změn.
(135)
Belgické orgány uvádějí, že náklady některých činností jsou již ze své podstaty určovány na určité úrovni, kterou stanoví potřeby veřejné služby. Jinými slovy, náklady těchto činností využívaných pro účely veřejných služeb by zůstaly stejné, i kdyby jich nevyužíval žádný komerční produkt. Jelikož daný komerční produkt nevyvolal dotyčnou činnost, neměl by nést provozní náklady spojené s touto činností ani v případě, kdy ji využívá.
(136)
Ačkoliv belgické orgány zdůrazňují, že je revidovaná metoda slučitelná se směrnicí 97/67/ES, rozsudkem ve věci Chronopost (40) a rámcem Unie pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (41) (dále jen „rámec pro SOHZ“), protože přiděluje produktům přímo přiřaditelné náklady a část společných nákladů, a že tato metoda lépe odráží skutečné náklady spojené se závazky veřejné služby, Komise soudí, že toto nové tvrzení nelze přijmout z formálních, ekonomických a právních důvodů.
(137)
Pokud jde o formální hledisko, není navrhovaná metoda ve skutečnosti v interním účetnictví DPLP používána, ale spočívá spíše ve změně ex post předchozích údajů. Revidovaná metoda nezískala souhlas regulačního orgánu jako základu pro stanovení sazeb a nepoužívá ji ani stát za účelem výpočtu vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu. Revidovaná metoda se tak jeví jako teoretická konstrukce vypracovaná pro účely tohoto řízení v oblasti státní podpory. Pokud jde o stanovení ceny převodu prováděného uvnitř podniku, nelze z ekonomického hlediska předpokládat, že by komerčním produktům neměla být přiřazována část nákladů prostředků, které využívají (podle této metody by např. komerční produkty nepřispívaly na náklady spojené s roznáškou poštovních doručovatelů, i když doručovatelé roznášejí také tyto produkty). Z právního hlediska se taková změna nejeví jako slučitelná s čl. 14 odst. 3 písm. b) iv) směrnice 97/67/ES, rozsudkem ve věci Chronopost (42) a rámcem pro SOHZ (43) z roku 2005, které všechny vyžadují, aby společné náklady byly vhodným způsobem přiřazovány komerčním činnostem.
(138)
Komise nepostaví své posouzení na změněných účtech ale na údajích analytického účetnictví potvrzených v souladu se směrnicí 97/67/ES Belgickým institutem poštovních služeb a telekomunikací (IBPT - Institut belge des services postaux et des télécommunications, tj. regulačním orgánem belgického poštovního odvětví (44)), které byly sděleny původně a které jsou založeny na metodě analytického účetnictví, kterou DPLP úředně používá.
6.2 POSOUZENÍ PŘEVZETÍ DŮCHODOVÝCH NÁKLADŮ
6.2.1 Existence podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
(139)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak“.
(140)
Aby určité opatření představovalo státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí být splněny tyto kumulativní podmínky: opatření musí
i)
poskytnout příjemci výhodu,
ii)
narušovat nebo moci narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňuje určité podniky,
iii)
představovat zásah státu nebo být poskytnuto ze státních prostředků,
iv)
ovlivňovat obchod mezi členskými státy.
6.2.1.1 Výhoda a selektivita
(141)
Na základě přístupu použitého v rozsudku ve věci Combus (45) belgické orgány zdůrazňují, že závazky v oblasti důchodů představovaly neobvyklé výdaje, které konkurenti nemuseli financovat, a tím pádem jejich převzetí státem nepředstavuje podporu.
(142)
Zdůrazňují zejména, že kvůli nedostatečné pružnosti, která je příznačná pro status statutárních zaměstnanců, nemohla DPLP snížit podíl představovaný touto kategorií zaměstnanců, ačkoliv je tato kategorie značně nákladnější než případní zaměstnanci s méně výhodnými pracovními smlouvami.
(143)
Nejprve je nutno obecně připomenout, že rozsudek ve věci Combus nebyl Soudním dvorem potvrzen. Judikatura Soudního dvora naopak vyvrací předpoklad, podle kterého by vyrovnání za strukturální nevýhodu vylučovalo jakékoli označení za podporu. Z ustálené judikatury Soudního dvora tak vyplývá, že existenci podpory je nutno posuzovat z hlediska důsledků a ne z hlediska příčin nebo cílů státního zásahu (46). Soudní dvůr rovněž rozhodl, že pojem podpory zahrnuje výhody poskytnuté veřejnými orgány, které v různých formách snižují výdaje běžně zatěžující rozpočet podniku (47).
(144)
Soudní dvůr kromě toho uvedl, že náklady spojené s odměnami zaměstnanců zatěžují již ze své podstaty rozpočet podniků, a to bez ohledu na to, zda tyto náklady vyplývají či nevyplývají ze zákonných povinností nebo kolektivních smluv (48). V tomto ohledu Soudní dvůr stanovil, že skutečnost, že státní opatření mají za cíl vyrovnat nadnáklady, nebrání možnosti, aby byly označeny za podporu (49).
(145)
K tomu je možno poznamenat, že souvislosti hospodářské soutěže, do nichž spadal případ Combus, byly odlišné od souvislostí, které se týkají DPLP. Společnost Combus musela vyvíjet svou dopravní činnost na obchodním základě a působit na trhu za podmínek hospodářské soutěže, jež byly srovnatelné s podmínkami soukromých společností autobusové dopravy. Společnosti veřejné dopravy postupují po nabídkovém řízení svou činnost v oblasti autobusové přepravy soukromým a veřejnoprávním podnikům. V souladu s pravidly zadávání zakázek jsou zakázky přidělovány „hospodářsky nejvýhodnější nabídce“, a to bez ohledu na to, zda je uchazeč soukromý nebo veřejný subjekt. Během celého posuzovaného období měla společnost DPLP značný monopol a hospodářské tlaky se projevovaly zcela odlišným způsobem. Na rozdíl od věci Combus k tomu Belgie v tomto případě nepřijala žádné právní opatření s cílem zrušit nebo přizpůsobit zvláštní systém zaměstnaneckého poměru platný pro státní zaměstnance pracující pro DPLP, nebo způsob, jakým jim vzniká nárok na důchod.
(146)
Komise proto soudí, že skutkové rozdíly mezi případem Combus a předmětným případem odůvodňují odlišný závěr v této věci.
(147)
Za účelem posouzení, zda předmětná opatření obsahují prvky státní podpory, je nutno zjistit, zda tato opatření poskytují DPLP hospodářské zvýhodnění v tom, že jí umožňují nenést náklady, které by měly běžně zatěžovat její vlastní finanční prostředky, a tím zabránily, aby síly přítomné na trhu působily obvyklým způsobem. Podpora spočívá ve snížení nákladů, které zpravidla zatěžují rozpočet podniků vzhledem k povaze nebo struktuře předmětného režimu nákladů. Obráceně by bylo možno definovat pojem „zvláštní zatížení“ jako dodatečné náklady vůči nákladům obvyklým. Odstranění podobného zvláštního zatížení právním opatřením by příjemci neposkytlo zvýhodnění, a nepředstavovalo by proto státní podporu.
(148)
Podle judikatury Soudního dvora v oblasti analýzy selektivity, jež obsahuje pro určení slučitelnosti či neslučitelnosti odlišného zacházení s některými podniky nebo výrobami v tržní situaci, která je ze strukturálního hlediska obvyklá, srovnání s referenčním rámcem, označení zatížení za „běžné“ nebo za „zvláštní“ znamená, že je nutno vymezit referenční či srovnávací rámec s cílem zjistit podniky, které by se z hlediska cíle sledovaného dotyčnými opatřeními nacházely ve srovnatelné právní a skutkové situaci.
(149)
Nezdá se ovšem, že lze vypracovat nezávislý srovnávací rámec, který by umožnil stanovit „běžný“ příspěvek, který zatěžuje podniky, které se z hlediska cíle sledovaného dotyčným opatřením nacházejí v právní a skutkové situaci srovnatelné se situací DPLP. U konkurentů DPLP se zejména jedná o soukromoprávní podniky, které provozují své činnosti na konkurenčních trzích, zatímco DPLP měla během posuzovaného období zákonný monopol, a to až do úplné liberalizace, k níž došlo v roce 2011.
(150)
Za účelem zjištění výhody ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy musí Komise proto posoudit situaci DPLP a porovnat odvody na sociální zabezpečení před a po převzetí důchodových nákladů.
(151)
Od zákona ze dne 6. července 1971 až do reformy důchodového systému v roce 1997 nesla DPLP všechny důchodové náklady a náklady na sociální zabezpečení u svých státních zaměstnanců. Za těchto okolností se Komise domnívá, že tyto náklady jsou součástí běžných výdajů, které DPLP musela financovat ze svých vlastních prostředků s ohledem na její právní a skutkové postavení na belgickém poštovním trhu.
(152)
Jelikož převzetí důchodových nákladů, k němuž došlo v roce 1997 a jež je předmětem šetření, umožnilo DPLP, aby nemusela nést náklady, které by za běžných podmínek musela financovat ze svých vlastních prostředků, předmětná opatření poskytují tomuto subjektu výhodu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy.
(153)
Dotyčná výhoda je selektivní, protože se týká pouze DPLP.
6.2.1.2 Státní prostředky
(154)
Hrazení důchodů bylo financováno státem, který v oblasti důchodů převzal pravomoci DPLP.
(155)
Vzhledem k tomu, že stát hradí důchodcům DPLP důchody přímo ze svého vlastního rozpočtu, jsou zcela zjevně používány státní prostředky.
6.2.1.3 Narušení hospodářské soutěže a ovlivnění obchodu mezi členskými státy
(156)
Výše popsaná opatření mohou ovlivnit obchod mezi členskými státy, protože DPLP působí na trzích otevřených hospodářské soutěži, jako jsou služby dodávání balíků, pro něž je příznačná výrazná přeshraniční výměna. Na trhu zasílání balíků čelí konkurenci podniků, které vyvíjejí činnost v jiných členských státech, jako jsou společnosti UPS, FedEx nebo TNT Express. DPLP vyvíjí rovněž činnost na trhu distribuce tisku, kde působí či mohou působit podniky z jiných členských států. Distribuce balíků nebyla nikdy DPLP vyhrazena zcela a již na počátku devadesátých let minulého století nabízely další podniky některé služby v oblasti distribuce balíků (50) nebo jiné zvláštní poštovní služby (51). DPLP kromě toho působí na trhu finančních odvětví (běžné poštovní účty, spořicí účty a platební služby), kde čelí konkurenci subjektů, které nabízejí finanční produkty, jako jsou banky a finanční subjekty. Poštovní běžné a spořicí účty, které se používají jak k platbám, tak ke spoření, konkurují bankovním běžným a spořicím účtům. Bankovní odvětví bylo otevřeno hospodářské soutěži již před rokem 1992 a vyznačovalo se rozsáhlými obchody mezi členskými státy. Banky různých členských států se v Belgii usadily již před rokem 1992: v té době působilo na území Belgie více než 70 zahraničních finančních společností (52).
(157)
Vzhledem k výše uvedeným odůvodněním je zjevné, že každé státní opatření, které DPLP poskytuje hospodářské zvýhodnění, může ovlivnit obchod mezi členskými státy.
(158)
Z důvodů uvedených v 141. až 157. bodě odůvodnění Komise soudí, že převzetí hrazení důchodů představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
6.2.2 Posouzení slučitelnosti převzetí hrazení důchodů s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. c)
(159)
V rámci reformy důchodového systému v roce 1997 bylo hrazení ročních čistých nákladů na důchody společností DPLP státu nahrazeno přímým příspěvkem, čímž došlo ke srovnání důchodových nákladů hrazených DPLP s náklady jejích konkurentů. Bez této reformy by úroveň důchodových nákladů v následujících letech výrazně vzrostla, a to zejména kvůli zhoršení poměru mezi pracovně činnými státními zaměstnanci (přispěvatelé) a pracovně nečinnými (příjemci) v důsledku rozhodnutí DPLP státní zaměstnance nadále do zaměstnání nepřijímat.
(160)
Vzhledem k tomu, že odchylky stanovené v čl. 107 odst. 2 a v čl. 107 odst. 3 písm. a) a b) SFEU nejsou zjevně použitelné a že Belgie na podporu slučitelnosti převzetí hrazení důchodů ve prospěch DPLP nezmínila čl. 106 odst. 2 SFEU, Komise přezkoumá, zda lze toto převzetí prohlásit za slučitelné podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, který stanoví, že podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, lze považovat za slučitelné s vnitřním trhem, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(161)
Komise nejprve přezkoumá, do jaké míry převzetí všech nákladů spojených s důchody splňuje cíl společného zájmu a je pro něj nutné, a potom přiměřenost této míry a zváží pozitivní a negativní důsledky podpory.
6.2.2.1 Liberalizace poštovního odvětví představuje společný zájem
(162)
Právo Unie podporovalo od roku 1992 stále větší liberalizaci poštovního odvětví tím, že přijalo zelenou knihu, která následně vedla k přijetí tří směrnic, a to i) směrnice 97/67/ES, ii) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/39/ES ze dne 10. června 2002, kterou se mění směrnice 97/67/ES s ohledem na další otevření hospodářské soutěže poštovních služeb Společenství (53), a iii) směrnice 2008/6/ES. Uznává se rovněž, že liberalizace poštovních trhů na úrovni EU má důležitou úlohu v Lisabonské strategii pro dosažení růstu a vytvoření pracovních příležitostí.
(163)
Je proto důležité nejenom zajistit poskytování základních poštovních služeb, jak se projevuje v pojmu závazku všeobecné služby, ale také zavést rovné podmínky hospodářské soutěže pro tradičního provozovatele, již existující konkurenty a nové subjekty.
(164)
Již v rozhodnutí, které se týkalo francouzské společnosti La Poste, Komise uznala, že zavedení stejných podmínek v oblasti odvodů na sociální zabezpečení pro tradičního provozovatele a jeho konkurenty představuje klíčovou podmínku pro spravedlivou hospodářskou soutěž v odvětví poštovních služeb. Usoudila, že převzetí závazků financování důchodů státních zaměstnanců pracujících ve francouzské společnosti La Poste je slučitelné s vnitřním trhem, přičemž veřejné dotace zaručují stejnou výši odvodů na sociální zabezpečení pro francouzskou La Poste a její konkurenty. Komise má v úmyslu použít v tomto konkrétním případě stejné uvažování jako v kapitole 6.3 tohoto rozhodnutí, které je nutno považovat za použitelné v tomto konkrétním případě v míře, v jaké je relevantní.
6.2.2.2 Nezbytnost převzetí hrazení důchodů
(165)
Komise soudí, že přeměna DPLP v roce 1992 byla nutná pro podpoření hospodářské soutěže na poštovním trhu: toto opatření totiž postavilo DPLP a její konkurenty na stejnou úroveň, pokud jde o právní formu (a tím zrušilo neomezenou záruku, již dosud DPLP měla jakožto veřejnoprávní jednotka).
(166)
Ani belgický stát a ani agentura pošt ovšem nenashromáždily rezervy odpovídající nahromaděným závazkům v oblasti důchodů. Při svém vzniku v roce 1992 DPLP nadále plnila závazky v oblasti důchodů, aniž by byla na jejich krytí zanesena do jejího účetnictví odpovídající aktiva.
(167)
Vyplácení důchodů by proto pro DPLP postupně začalo představovat příliš velkou zátěž, protože četní státní zaměstnanci se blížili věku odchodu do důchodu. Ačkoliv byla za účelem zlepšení tohoto stavu přijata opatření (zlepšení produktivity, postupné snižování počtu zaměstnanců díky přirozeným odchodům, indexace mezd), k zajištění trvalé finanční rovnováhy DPLP by to nestačilo (viz níže tabulka č. 1).
(168)
Může za to zejména skutečnost, že přeměna na soukromoprávní podnik znamenala pro DPLP také nepřijímat nadále do zaměstnání státní zaměstnance a najímat pouze smluvní zaměstnance (na něž se vztahuje obecná pracovní smlouva a ustanovení pracovního práva). DPLP by proto po roce 1997 musela financovat ze svých vlastních příjmů jak výdaje na důchody státních zaměstnanců v důchodu, tak sociální odvody na důchodové zabezpečení svých pracovně činných smluvních zaměstnanců.
(169)
Negativní vývoj peněžních toků DPLP se postupem let zhoršoval a nadále zhoršuje, protože vyšší platby na důchody přesáhly a stále přesahují příjmy vytvářené jejími činnostmi (viz tabulka č. 3).
Tabulka 3
Simulace penežních toku DPLP provedená belgickými orgány v roce 1996
(170)
DPLP by nepochybně čelila mnohem vyšším nákladům, pokud by po roce 1997 musela financovat důchody všech svých státních zaměstnanců z vlastních prostředků. Je zřejmé, že bez podpory by byl ohrožen přechod z právního statusu veřejné správy na právní status soukromého podniku.
(171)
Kromě toho by úplné refinancování důchodových nákladů zvýšením příjmů z regulovaných dopisních zásilek vedlo k velmi vysokým sazbám za odeslání dopisů a k takovému potenciálně výraznému snížení počtu odesílaných dopisů, že by to ohrozilo nabídku všeobecných služeb dopisních zásilek.
(172)
Komise vedle toho zastává názor, že předmětná opatření jsou přizpůsobena cíli zájmu Společenství, který sledují. Žádný jiný nástroj by nemohl řešit tuto záležitost účinnějším způsobem. V odvětvích, v nichž existuje služba obecného hospodářského zájmu, by samozřejmě mohla být poskytnuta vyrovnání za veřejnou službu, ovšem podobný přístup by nebyl dlouhodobě udržitelný z důvodu zvláštní strukturální povahy této záležitosti.
(173)
S ohledem na cíle liberalizace poštovních trhů, které spočívají zejména v zaručené nabídce všeobecných poštovních služeb dobré kvality za dostupné ceny, a vzhledem k cíli prosazování poctivé hospodářské soutěže představovalo převzetí hrazení důchodů nezbytné opatření.
6.2.2.3 Proporcionalita převzetí hrazení důchodů
(174)
Rozhodnutí ve věci francouzské společnosti La Poste uvádí posouzení Komise, pokud jde o proporcionalitu opatření podpory ve spojení s převzetím nákladů na důchody, které mají tradiční provozovatelé poštovního odvětví, kteří nadále zaměstnávají státní zaměstnance za podmínek domluvených v době, kdy měli monopolní postavení. Proporcionalitu je nutno posuzovat s ohledem na zavedení spravedlivých podmínek na trzích otevřených hospodářské soutěži (např. dopisy, balíky a finanční služby). Tradiční provozovatel musí platit stejné sazby odvodů na sociální zabezpečení jako jeho konkurenti.
(175)
Jelikož se smluvní zaměstnanci DPLP na rozdíl od statutárních, kteří mají podobný status jako státní zaměstnanci, nacházejí z právního hlediska ve stejné situaci jako zaměstnanci jakéhokoli soukromého podniku, umožňuje porovnání odvodů na sociální zabezpečení placených DPLP pro každou kategorii zaměstnanců ověřit, zda společnost od doby, kdy byla zbavena hrazení důchodů, plní podmínku týkající se placení stejné sazby odvodů na sociální zabezpečení jako její konkurenti.
(176)
Níže uvedená souhrnná tabulka uvádí zevrubný přehled nákladů na sociální zabezpečení placených DPLP pro své statutární a smluvní zaměstnance:
Náklady na sociální zabezpečení nesené a hrazené DPLP
Statutární zaměstnanci
Smluvní zaměstnanci
Odvody DPLP do systému sociálního zabezpečení, z nichž 8,86 % připadá na důchody
[…] %
[…] %
Náklady přímo nesené DPLP
[…] %
[…] %
Nemocenské a invalidní pojištění
[…] %
[…] %
Rodinné přídavky
[…] %
-
Příspěvek k vyplácení vyrovnání (54)
[…] %
Strukturální snížení (55)
[…] %
PŘÍSPĚVEK HRAZENÝ ZAMĚSTNAVATELEM Celkem
[…] %
[…] %
PŘÍSPĚVEK HRAZENÝ ZAMĚSTNANCI
[…] %
[…] %
Příspěvek zaměstnance do všeobecného systému sociálního zabezpečení
[…] %
[…] %
(177)
Jak dokládá výše uvedená tabulka, je míra příspěvku DPLP do belgického systému sociálního zabezpečení (nominální procentní podíl mzdových nákladů) zřetelně nižší než příspěvek soukromých subjektů ([…] % oproti […] %).
(178)
Pokud se ovšem pro účely srovnání skutečných sazeb odvodů na sociální zabezpečení zohlední náklady přímo nesené zaměstnavatelem, oba podíly jsou téměř stejné a v případě statutárních zaměstnanců DPLP dokonce mírně vyšší ([…] % oproti […] %).
(179)
Lze také pozorovat, že odvody placené zaměstnanci jsou v obou případech výrazně stejné ([…] % oproti […] %).
(180)
Důvodem nižší nominální sazby odvodů na sociální zabezpečení placených DPLP pro své statutární zaměstnance je osvobození od některých poplatků na sociální zabezpečení, které se nevztahují na pracovníky se statusem státních zaměstnanců (např. nemoc z povolání, nezaměstnanost, pracovní úraz). Sama DPLP ovšem přímo nese náklady na sociální zabezpečení, na které se vztahuje osvobození z důvodu zvláštního statusu jejích statutárních zaměstnanců. Tento přístup má pro DPLP za následek vysoké přímé náklady.
(181)
Pokud jde o příspěvek samotných zaměstnanců, který je nutno také zohlednit, protože zaměstnanci musí platit tento příspěvek ze své mzdy, již jim platí zaměstnavatel (pro něhož tudíž tento příspěvek představuje také náklad), je u statutárních zaměstnanců oproti smluvním mírně vyšší.
(182)
Belgické orgány a DPLP sdělily informace, z nichž vyplývá, že přímé odvody zůstaly během času celkově stabilní.
(183)
Ačkoliv se u přímých nákladů přímo nesených DPLP ([…] %) nejedná v přesném slova smyslu o odvody na sociální zabezpečení, je nutno zohlednit skutečnost, že se nejedná o dobrovolné náklady, ale že vyplývají přímo ze zvláštního statusu statutárních zaměstnanců a že byly tudíž DPLP uloženy. Zdá se proto logické považovat je z hlediska původu a určení za další povinné náklady na sociální zabezpečení.
(184)
Pro výpočet skutečných odvodů na sociální zabezpečení placených DPLP je proto nutno tyto přímé náklady zohlednit. Celková míra odvodů na sociální zabezpečení, která z toho vyplývá, je zřejmě mírně vyšší v případě statutárních zaměstnanců DPLP ([…] %) než v případě zaměstnanců podniků soukromého sektoru ([…] %).
6.2.2.4 Kritérium pro zjištění vyváženosti převzetí hrazení důchodů
(185)
Reforma důchodového systému použitelná na DPLP představovala zásadní etapu přizpůsobení podniku postupné liberalizaci a s výhledem na úplnou liberalizaci belgického poštovního trhu, která hraje důležitou úlohu v rámci Lisabonské strategie pro dosažení růstu a vytvoření pracovních příležitostí.
(186)
V rozhodnutí o společnosti La Poste Komise uvedla, že liberalizace poštovního odvětví by mohla být ztížena, pokud nebudou schváleny projekty reformy důchodového systému (srovnatelné s reformou provedenou v Belgii).
(187)
Komise se rovněž domnívá, že i když se předmětná opatření netýkají, pokud jde o dávky vyplácené důchodcům, zvláštního režimu, mohou učinit mechanizmus financování, který se v důsledku historického vývoje stal zastaralým, trvale udržitelným. Soudí, že tato opatření proto zapadají do obecnějšího rámce reformy důchodových systémů členských států, již si přeje jak Rada, tak Komise.
(188)
Negativní důsledky opatření se jeví jako omezené, protože vzhledem k minulosti DPLP a jejích činností je zřejmé, že většina jejích závazků v oblasti důchodů se týká činností ve vyhrazeném odvětví, kde je narušení hospodářské soutěže již svou podstatou omezené.
(189)
Předmětné opatření by teoreticky mohlo umožnit DPLP zachovat si dominantní postavení. Komise ovšem považuje toto riziko za nízké, protože se opatření omezují na sladění sociálních odvodů placených DPLP s odvody jejích konkurentů.
(190)
Z předchozího vyplývá, že v porovnání s pozitivními důsledky opatření jsou negativní důsledky podpory poskytnuté DPLP omezené.
(191)
Vzhledem k tomu, že se opatření omezují na míru nutnou k vytvoření rovných podmínek v oblasti odvodů na sociální zabezpečení a že odstraňují narušení hospodářské soutěže, jež znevýhodňovalo DPLP, neovlivňují podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(192)
Komise proto zastává názor, že lze opatření převzetí hrazení důchodů přijaté v roce 1997 považovat za podporu slučitelnou s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, protože nestaví DPLP oproti ostatním subjektům do výhodnějšího postavení, pokud jde o náklady na sociální zabezpečení jejích statutárních zaměstnanců.
6.3 POSOUZENÍ VYROVNÁNÍ ZA VEŘEJNOU SLUŽBU A DALŠÍ OPATŘENÍ
6.3.1 Existence podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
6.3.1.1 Výhoda a selektivita
(193)
Pokud jde o vyrovnání nákladů veřejné služby, rozsudek ve věci Altmark (56) stanoví kritéria, jež veřejný zásah musí splnit, aby mohl být považován za vyrovnání závazků veřejné služby a nebyl označen za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(194)
V tomto konkrétním případě nejsou tato kritéria splněna, a to zejména kritérium čtvrté: DPLP nebyla vybrána v rámci řízení o zadání veřejné zakázky. Belgické orgány navíc neprokázaly, že míra vyrovnání byla stanovena na základě analýzy nákladů, které by měl průměrně velký a dobře spravovaný podnik vybavený odpovídajícími prostředky, aby mohl uspokojit požadované potřeby veřejné služby, a Komise nemá k dispozici žádné náznaky či informace, aby se mohla domnívat, že je čtvrté kritérium splněno.
(195)
Protože příjemcem každoročních vyrovnání byl pouze jeden podnik a protože tato vyrovnání dala tomuto podniku k dispozici dodatečné prostředky, opatření poskytlo DPLP selektivní zvýhodnění.
(196)
Kapitálové vklady v roce 1997: belgické orgány přiznaly, že se u kapitálových vkladů provedených v roce 1997 v celkové výši 62 milionů EUR ve skutečnosti jednalo o odložené vyplacení dlužného vyrovnání za službu obecného hospodářského zájmu z roku 1996. Tyto vklady je proto nutno posuzovat na stejném základě jako každoroční vyrovnání. Jelikož nejsou splněny různé podmínky stanovené v rozsudku ve věci Altmark, opatření poskytlo DPLP selektivní zvýhodnění.
(197)
Kapitálové vklady v roce 2003: belgické orgány prohlásily, že při vkladu kapitálu provedeném v roce 2003 (297,5 milionu EUR) byla dodržena zásada investora v tržním hospodářství, a že tento vklad proto nepředstavuje státní podporu. Podle nich měl tento vklad za cíl posílit vlastní kapitál DPLP za účelem výstavby a modernizace poštovních uzlů, optimalizace roznášky dopisních zásilek a automatizace. Vložené finanční prostředky měly rovněž pokrýt výdaje spojené se zaměstnanci v důsledku snížení počtu pracovníků ve spojení se systémem předčasného odchodu do důchodu, zkrácení pracovní doby a zvýšení mezd nabízených novým zaměstnancům.
(198)
Na prokázání, že tento vklad kapitálu byl v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, belgické orgány vypracovaly v rámci svého strategického plánu výhledy ziskovosti, které vedly k úrovni ziskovosti přesahující kapitálové náklady, kterou by požadoval soukromý investor.
(199)
Výhledy a výpočet zisku provedené belgickými orgány mají povahu prognózy, jsou velmi podrobné a v souladu s metodou, již by použil soukromý investor:
1.
ziskovost je vypočítána pomocí metody budoucích realizovaných peněžních toků, jež zohledňuje budoucí růst podniku a schopnosti investic přinášet zisk a peněžní toky pro jeho akcionáře;
2.
počítalo se s třemi různými scénáři: scénářem optimistickým, pesimistickým a nejpravděpodobnějším, který byl nakonec zvolen pro posouzení citlivosti výhledů;
3.
výhledy uváděly zvýšení ziskového rozpětí na […] % v roce 2007 (viz tabulka č. 4) a očekávanou míru návratnosti kapitálu během období 2003-2012 na úrovni […] %, což je míra přesahující […] % uváděných nezávislým znalcem (Banque Degroof) jako ziskové rozpětí, jež by soukromí investoři v poštovním odvětví považovali za přiměřené.
Tabulka č. 4
Výhledy ex ante zisku během období 2003-2007 vypracované belgickými orgány
(…)
Zdroj: belgické orgány.
Tabulka č. 5
Výpočet míry návratnosti kapitálu ex ante provedený belgickými orgány pro nejpravděpodobnější scénář
(…)
Zdroj: belgické orgány.
(200)
Lze rovněž poznamenat, že spolehlivost výhledů byla obecně potvrzena finančními výsledky dosahovanými během následujících roků (viz tabulka č. 6). V důsledku tohoto zvýšení ziskovosti začala DPLP od roku 2007 vyplácet dividendy.
Tabulka č. 6
Zisk ex post během období 2003-2007
(…)
Zdroj: belgické orgány.
(201)
Hospodářské výsledky zaznamenané během období deseti let jsou rovněž v souladu s výhledy z roku 2003, protože míra návratnosti kapitálu ex post by se měla pohybovat na úrovni […] %, tudíž přesáhnout úroveň […] %, s níž se počítalo v roce 2003.
(202)
Ačkoliv se návratnost investice provedené belgickým státem jeví jako dostatečná pro potvrzení, že u této investice byla dodržena zásada soukromého investora v tržním hospodářství, je nutno poznamenat, že očekávané příjmy, které sloužily jako základ pro posouzení této návratnosti, zahrnovaly státní podpory, a to zejména každoroční vyrovnání vyplácená společnosti DPLP.
(203)
Tato opatření státní podpory ovšem zjevně sledují odlišné cíle a nemají žádnou chronologickou vazbu na kapitálový vklad provedený v roce 2003.
(204)
Nejistota, kterou by soukromému investorovi mohla způsobit neoznámená podpora ve prospěch DPLP, byla zmírněna formálním povolením kapitálového vkladu poskytnutým Komisí v jejím rozhodnutí z roku 2003. V okamžiku provedení investice by každý soukromý investor s příznivými výhledy návratnosti následkem přijetí kladného rozhodnutí Komise pravděpodobně podstoupil riziko a tuto investici provedl, i když toto rozhodnutí nebylo ještě konečné. Soukromý investor by se svým rozhodnutím nečekal několik let až do vynesení rozsudků Soudu prvního stupně a Soudního dvora. Pozdější zrušení tohoto rozhodnutí proto představuje událost, se kterou se v okamžiku provedení investice nedalo počítat a která se musela jevit jako málo pravděpodobná, protože rozhodnutí Komise se považují za právoplatná, dokud nebyla zrušena.
(205)
Komise proto zastává názor, že kapitálový vklad provedený v roce 2003 lze považovat za vklad v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství a že nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(206)
Kapitálové vklady v roce 2006: belgické orgány prohlásily, že při vkladu kapitálu provedeném v roce 2006 (40 milionů EUR) byla dodržena zásada investora v tržním hospodářství, a že tento vklad proto nepředstavuje státní podporu.
(207)
Tento vklad byl proveden za stejných podmínek, jaké platí pro soukromého investora: navýšení kapitálu DPLP bylo upsáno státem (ve výši 40 milionů EUR) a společností Post Invest Europe (ve výši 300 milionů EUR), a to za stejnou cenu za akcii (pari passu). Společnost Post Invest Europe byla v té době vnějším investorem bez jakékoliv vazby na DPLP nebo belgický stát.
(208)
Emisní cena akcií byla kromě toho stanovena správně. Za účelem určení ceny nových vydaných akcií odhadla investiční banka, na kterou se belgické orgány obrátily, že se celková hodnota společnosti DPLP pohybuje mezi […] a […] EUR. Stát se nakonec rozhodl pro částku […] EUR za celý podnik, a to před kapitálovými vklady. Předpoklady ohledně míry návratnosti kapitálu a rizika na základě společného obchodního plánu spočívaly jako takové na ohledech spojených s optimalizací zisků v dlouhodobém výhledu. Také hospodářské výsledky zaznamenané později společností DPLP následkem navýšení kapitálu v roce 2006 (viz níže) potvrzují spolehlivost předpokladů a parametrů zohledněných v době přijímání rozhodnutí o investici.
Tabulka č. 7
Hospodářské výsledky DPLP mezi rokem 2006 a rokem 2010
(…)
Zdroj: belgické orgány.
(209)
Komise soudí, že kapitálový vklad ve výši 40 milionů EUR provedený v roce 2006 je zjevně v souladu s chováním investora v tržním hospodářství, a proto nepředstavuje státní podporu.
(210)
Osvobození od daně z příjmů právnických osob, které by mohlo poskytnout DPLP výhodu tím, že by snížilo výši daně, již by jinak tato společnost musela uhradit, nevedlo k žádnému konkrétnímu zvýhodnění: od roku 1992 do roku 2005, v němž bylo toto osvobození zrušeno, byl totiž kumulovaný hospodářský výsledek DPLP po zdanění záporný. Ačkoliv byl čistý hospodářský výsledek v některých letech kladný, převedení daňového odpočtu z jednoho roku na druhý by DPLP umožnilo daň neplatit, a to i kdyby režimu daně z příjmů právnických osob podléhala. Toto osvobození není proto v tomto rozhodnutí podrobněji přezkoumáváno.
(211)
Osvobození od pozemkové daně a od místní daně staví naopak DPLP do výhodnějšího postavení než ostatní podniky, protože zmírňují závazky, které by měla za běžných okolností plnit. Poskytují jí proto selektivní zvýhodnění.
(212)
Belgické orgány zdůrazňují, že převod budov spadal do vnitřní reorganizace státního majetku, protože DPLP patřila v té době zcela státu. Převodem budov ale DPLP dostala k dispozici nová aktiva, jež předtím patřila státu. DPLP sice tyto budovy využívala již v době, kdy patřily státu, nebyla ale jejich právoplatným vlastníkem. Převodem právního aktu vlastnictví získala DPLP, tedy podnik oddělený od státu, vlastnická práva k budovám. DPLP tedy obdržela v poměru ke stavu před převodem dodatečné prostředky. Toto opatření jí proto poskytlo selektivní zvýhodnění.
(213)
Bez státní záruky by DPLP nemohla získat půjčku za stejných podmínek. Belgické orgány soudily, že tržní sazby by byly vyšší až o 40 bazických bodů, zatímco záruční prémie hrazená státu představovala 25 bazických bodů.
(214)
Podle sdělení Komise o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na státní podpory ve formě záruk (57) (bod 3.2 písm. d)) „by se za riziko obvykle měla zaplatit příslušná prémie z částky záruky nebo protizáruky. Pokud je cena zaplacená za záruku nejméně stejně vysoká jako odpovídající záruční prémie, kterou lze nalézt na finančních trzích, neobsahuje záruka podporu. Nelze-li na finančních trzích nalézt odpovídající záruční prémii, kterou by bylo možno použít pro srovnání, je třeba porovnat celkové finanční náklady zaručené půjčky, včetně úrokové sazby půjčky a záruční prémie, s tržní cenou podobné nezaručené půjčky“. Jelikož záruční prémie není zřejmě v souladu s trhem, umožnila státní záruka DPLP získat financování za nižší cenu, než by měla v zásadě platit.
(215)
Opatření proto poskytlo DPLP selektivní zvýhodnění, jež se rovná rozdílu mezi úrokovou sazbou, již by DPLP musela platit, pokud by státní záruka neexistovala, a skutečnou úrokovou sazbou navýšenou o záruční prémii. Získaná výhoda představovala každý rok 15 bazických bodů z kapitálového závazku. Zvýhodnění lze tedy odhadnout na 1,5 milionu EUR za celou dobu trvání půjčky.
6.3.1.2 Existence státních prostředků
(216)
Každoroční vyrovnání za službu obecného hospodářského zájmu bylo financováno z rozpočtu belgického státu v souladu s na sebe navazujícími smlouvami o správě uzavřenými mezi DPLP a belgickým státem. Podle informací sdělených belgickým státem představovaly kapitálové vklady provedené v roce 1997 ve skutečnosti vyrovnání za službu obecného hospodářského zájmu, a jsou proto zahrnuty do této části rozhodnutí.
(217)
Daňová osvobození vedla k omezení příjmů státu z daní kvůli snížení příjmů, které by stát měl, pokud by tato osvobození neexistovala. Znamenají proto převod státních prostředků, který spočívá ve ztrátě fiskálních příjmů pro belgický stát.
(218)
Budovy převedené na DPLP patřily předtím státu. Stát postoupil jejich vlastnictví DPLP, čímž snížil svá vlastní aktiva a zvýšil aktiva DPLP. Opatření proto představuje převod státních prostředků.
(219)
Záruka týkající se půjčky byla poskytnuta státem, který za ni nesl rizika z vlastního rozpočtu bez protiplnění; představuje proto státní prostředek ve formě zřeknutí se příjmů.
(220)
Příjmy vytvářené službami distribuce dopisních zásilek nepředstavují v souladu s rozsudkem ve věci Preussen Elektra (58) státní příjmy, protože ceny placené uživateli jsou financovány z jejich vlastních finančních prostředků, které se vymykají kontrole státu.
(221)
Pro účely posouzení slučitelnosti jsou tyto příjmy přesto uvedeny přímo do souvislosti s poskytováním služby obecného hospodářského zájmu v poštovním odvětví, a musí být proto v souladu s bodem č. 17 rámce pro SOHZ a článku 7 směrnice 97/67/ES zohledněny za účelem určení nezbytnosti a proporcionality vyrovnání.
6.3.1.3 Narušení hospodářské soutěže a ovlivnění obchodu mezi členskými státy
(222)
Opatření mohou ovlivnit obchod mezi členskými státy ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené ve 156. bodě odůvodnění.
6.3.1.4 Shrnutí opatření podpory
(223)
Z důvodů uvedených ve 193. až 222. bodě odůvodnění představují následující opatření státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU:
a)
každoroční vyrovnání za službu obecného hospodářského zájmu (1992-2010);
b)
kapitálové vklady provedené v roce 1997;
c)
osvobození od pozemkové daně (1992-2005);
d)
převod budov v roce 1992;
e)
záruka poskytnutá státem v roce 2004.
6.3.2 Existující podpora ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU
(224)
Některá opatření zkoumaná v tomto konkrétním případě by mohla být považována za existující podpory ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU.
6.3.2.1 Osvobození od daně z příjmů právnických osob a pozemkové daně
(225)
DPLP byla osvobozena od daně z příjmu právnických osob a pozemkové daně, když byla stále veřejnou správou, tj. před rokem 1971, a tato osvobození pocházejí z doby před přistoupením Belgie k EHS. Od té doby u nich nedošlo k žádné změně. Tato opatření proto představují existující podpory.
(226)
Osvobození od daně z příjmů právnických osob bylo zrušeno v roce 2005, zatímco osvobození od pozemkové daně zůstává stále v platnosti.
6.3.2.2 Liberalizace poštovního trhu
(227)
Podle belgických orgánů by za existující podporu měla být považována všechna opatření přijatá před liberalizací poštovních trhů v roce 1999. Z dotyčných opatření měly ovšem prospěch všechny činnosti DPLP, která působila na konkurenčních trzích (jako jsou trhy distribuce balíků a finančních služeb) již před vstupem v platnost směrnice 97/67/ES v roce 1999. V souladu s rozsudkem ve věci Alzetta (59) nelze proto takovou podporu považovat za podporu, která se stala existující z důvodu vývoje vnitřního trhu: lze ji považovat za existující podporu pro daného příjemce jen tehdy, pokud tento příjemce vyvíjel v době zavedení podpory činnosti pouze na trzích, které nebyly otevřeny hospodářské soutěži.
(228)
Komise proto tento argument nemůže přijmout.
6.3.2.3 Desetiletá promlčecí lhůta
(229)
Nelze rovněž přijmout tvrzení, podle nějž by se desetiletá promlčecí lhůta měla počítat od zahájení tohoto formálního vyšetřovacího řízení v roce 2009. Rozsudek vynesený Soudem prvního stupně v roce 2009 nezrušil všechny vyšetřovací akty. Pouze naznačil, že tyto akty měly podnítit Komisi k zahájení formálního vyšetřovacího řízení (60).
(230)
Protože Komise naopak učinila svůj první vyšetřovací akt dne 23. prosince 2002, když belgickým orgánům zaslala svou první žádost o informace, je nutno považovat za existující podpory opatření, která se začala provádět před 23. prosincem 1992.
6.3.3 Slučitelnost vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu z hlediska čl. 106 odst. 2 SFEU
(231)
Slučitelnost vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu je posuzována z hlediska čl. 106 odst. 2 SFEU a rámce pro SOHZ. Rámec pro SOHZ je použitelný od svého vstupu v platnost dne 29. listopadu 2005. Vzhledem k tomu, že v zásadě spočívá v kodifikaci pravidel, která existovala již před jeho vstupem v platnost, bude na něj odkazováno i při posuzování opatření, která předcházela jeho vstupu v platnost.
6.3.3.1 Rozsah posouzení stanovený na základě pověření svěřených smlouvami o správě
(232)
Ve svých připomínkách se belgické orgány a DPLP rozhodně postavily proti tomu, aby Komise v souladu s přístupem použitým předtím pro posouzení jiných případů týkajících se podpor protiprávně vyplacených v minulosti provedla celkovou analýzu veškeré podpory poskytnuté DPLP za celé období, což předpokládá, že tato podpora financovala bez rozdílu všechny úkoly veřejné služby, které byly podniku svěřeny. Belgické orgány a DPLP zdůraznily, že v tomto konkrétním případě a na rozdíl od toho, co lze pozorovat v jiných případech, smlouvy o správě, které uzavřely, vymezují přísně oblast činností DPLP, které by měly být příjemci podpory, a stejně tak částky podpory, na které mohou mít tyto činnosti nárok (61).
(233)
Komise soudí, že předmětné smlouvy o správě definují přesným způsobem práva a povinnosti státu a příjemce podpory tím, že stanoví ukazatele výpočtu vyrovnání, o které se příjemce může ucházet u konkrétních činností, jež jsou zde vyjmenovány, a za období, jež jsou zde uvedena. Komise proto založí své posouzení na ustanoveních jednotlivých smluv o správě.
(234)
Služby obecného hospodářského zájmu, u nichž je nutno ověřit slučitelnost podpory, jsou definovány v pověřeních vystavených členským státem. Úkoly veřejně služby, které DPLP musí plnit, jí jsou svěřovány postupnými správními akty, kterými se schvalují smlouvy o správě, jež podepisuje se státem přibližně každých pět let. Tyto smlouvy rozvíjejí a doplňují ustanovení vnitrostátního poštovního zákona.
(235)
Každá z po sobě následujících smluv o správě představuje odlišné pověření, popisuje úkoly veřejné služby, které musí DPLP plnit, stanoví dobu trvání pověření a rovněž ukazatele, na jejichž základě se vypočítává vyrovnání, které má stát zaplatit. Smlouvy o správě upřesňují činnosti, jež jsou zohledněny ve výpočtu výše finančního vyrovnání poskytovaného státem.
(236)
Slučitelnost opatření podpory je nutno posuzovat z hlediska čl. 106 odst. 2 SFEU, protože vyrovnání bylo poskytnuto na financování nákladů vyvolaných plněním úkolů veřejné služby. Vyrovnání by bylo slučitelné, a to včetně přiměřeného zisku, pokud nevyrovnává nadměrně dodatečné náklady, které DPLP vznikají při plnění úkolů veřejné služby, které jsou jí svěřeny smlouvami o správě. Jakékoliv nadměrné vyrovnání bude muset být vráceno.
(237)
Rozsah posouzení nadměrného vyrovnání zahrnuje služby obecného hospodářského zájmu, u nichž ustanovení smluv o správě počítají s vyrovnáním.
(238)
Je nutno poznamenat, že ustanovení jednotlivých smluv o správě vykazují několik odlišností. Nadměrné vyrovnání je proto nutno vypočítávat na základě konkrétních ukazatelů stanovených v každé ze smluv.
(239)
V první smlouvě o správě (1992-1996) pokrývá vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu všechny veřejné služby. Ustanovení této první smlouvy o správě nerozdělují vyrovnání mezi různé veřejné služby podle toho, zda mají či nemají na vyrovnání podle této smlouvy nárok.
(240)
Je proto oprávněné soudit, že vyrovnání stanovené v této smlouvě pokrývá bez rozlišení dodatečné náklady vzniklé při plnění všech úkolů veřejné služby. U tohoto období se proto ověření případného nadměrného vyrovnání bude týkat všech opatření veřejné služby: všeobecné poštovní služby (závazek všeobecné služby - ZVS) stejně jako distribuce tisku a dalších úkolů svěřených DPLP.
(241)
Na rozdíl od první smlouvy o správě vyhrazuje druhá, třetí a čtvrtá smlouva o správě podpory určitým službám obecného hospodářského zájmu, které jsou zde definovány. Služby obecného hospodářského zájmu, které mohou uplatnit nárok na vyrovnání, jsou: distribuce novin a časopisů a rovněž další veřejné služby vyjmenované ve 33. bodě odůvodnění. Doložky, které určují služby, jež jsou příjemci určité podpory, jsou uvedeny ve smlouvách o správě: v článku 7 druhé smlouvy o správě, v článku 15 třetí smlouvy o správě a v článcích 12 a 13 čtvrté smlouvy o správě.
(242)
S výjimkou první smlouvy není naopak všeobecná poštovní služba na základě smluv o správě příjemcem žádného vyrovnání.
(243)
Náklady a příjmy všeobecné poštovní služby nejsou proto ve výpočtu nadměrného vyrovnání zohledněny, kromě případných přebytků pocházejících z vyhrazeného odvětví (62).
6.3.3.2 Výpočet nadměrného vyrovnání
(244)
Z důvodu odlišností mezi pověřeními veřejnou službou, které jsou uvedeny v 239. až 243. bodě odůvodnění, je případné nadměrné vyrovnání vypočítáváno odděleně pro první smlouvu o správě a pro tři další, které jí následovaly.
(245)
Kromě pokrytí nákladů vyvolaných plněním závazků veřejné služby, rámec pro SOHZ stanoví rovněž vyrovnání přiměřené míry odměny (63).
(246)
Bod č. 18 rámce pro SOHZ stanoví, že přiměřeným ziskem „je nutno rozumět míru návratnosti vlastního kapitálu, která zohledňuje riziko nebo nepřítomnost rizika vyplývající pro dotčený podnik ze zásahu členského státu, zejména pokud mu stát udělil výhradní nebo zvláštní práva. Tato míra nesmí běžně přesáhnout průměrnou míru, jež byla v dotčeném odvětví platná v posledních letech. V odvětvích, kde neexistuje podnik srovnatelný s podnikem, jemuž bylo svěřeno poskytování služby obecného hospodářského zájmu, může být toto srovnání učiněno s podniky umístěnými v jiných členských státech nebo, pokud je to nezbytné, v rámci jiných odvětví za předpokladu, že budou zohledněny zvláštnosti každého podniku. Při určování výše přiměřeného zisku může členský stát zavést pobídková kritéria, která se budou mimo jiné týkat kvality poskytované služby a přírůstků produktivity“.
(247)
Příslušnou míru přiměřeného zisku je proto nutno zvolit při zohlednění různých ukazatelů, a to zejména průměrnou míru v dotčeném odvětví, riziko spojené s činnostmi podniku a případně pobídková kritéria spojená s dotyčnou společností.
(248)
Pro stanovení míry přiměřeného zisku Komise vycházela z řady znaleckých studií, které jsou podrobněji rozvedeny níže. Na základě studií a úrovně rizika každé smlouvy o správě Komise stanovila pro DPLP širokou škálu míry přiměřeného zisku, která se pro každou ze čtyř smluv o správě týká na jedné straně distribuce dopisních zásilek a na druhé straně distribuce tisku. Tyto studie mají společné, že se snaží vymezit skupiny podniků dostatečně srovnatelných s dotyčným tradičním poštovním provozovatelem, pokud jde o činnosti a profil rizika, a stanovit pro něj referenční míru zisku založenou na ziscích zaznamenaných u těchto srovnatelných podniků.
(249)
Pokud jde zejména o riziko, Komise by ráda zdůraznila, že DPLP čelila po celé zkoumané období slabé či neexistující konkurenci u drtivé většiny svých činností, protože buď požívala právně chráněného monopolního postavení (to platí pro většinu služeb distribuce dopisních zásilek), nebo byla v dominantní pozici, která se projevovala velmi vysokými podíly na trhu a zábranami při vstupu na něj, jež tvořilo dotování cen, které byly nižší než náklady (např. distribuce tisku). Podle názoru Komise je nutno tento aspekt zohlednit ve všech srovnávacích studiích prováděných se společnostmi, které sice zajišťovaly podobné služby jako DPLP, ale vyvíjely své činnosti v konkurenčním prostředí.
(250)
Kromě toho stupeň vystavení riziku tradičního poštovního provozovatele závisí hlavně na vlastnostech regulačního mechanizmu zavedeného orgány veřejné moci.
(251)
Pokud jde o distribuci dopisních zásilek, tedy odvětví, v němž byl závazek všeobecné služby DPLP financován hlavně díky cenám poštovních známek (64), Komise se domnívá, že riziko se značně lišilo podle toho, zda ceny poštovních známek byly regulačním orgánem přizpůsobovány více či méně často (např. na začátku každého roku nebo prostě jen tehdy, kdy to bylo nutné), aby kryly čisté náklady závazku všeobecné služby stálým způsobem, či zda ceny poštovních známek (65) byly určovány předem na dlouhé období (např. na čtyři nebo pět let) v rámci dlouhodobé smlouvy (66). První způsob regulace cen vede k celkem nízkému riziku pro dotyčný podnik, protože ceny poštovních známek jsou přizpůsobovány v určitých intervalech tak, aby byla zachována stálá finanční vyváženost mezi příjmy a náklady. Tento typ regulace chrání zisková rozpětí společnosti před nejistotami. Druhý způsob vyvolává riziko větší, protože vystavuje provozovatele důsledkům dlouhodobého kolísání nákladů a příjmů.
(252)
Pokud jde o distribuci tisku (závazek všeobecné služby financovaný finančními vyrovnáními), je rozdíl stejně tak výrazný podle toho, zda je vyrovnání založeno na skutečných čistých nákladech (čisté náklady skutečně vzniklé) nebo na čistých nákladech plánovaných za dlouhé období. Vyrovnání vyplácené formou paušální částky a pokrývající očekávané čisté náklady za dlouhé období vystavuje provozovatele veškerému kolísání příjmů a nákladů. Provozovatel tak čelí většímu riziku než v případě úplného vyrovnání na základě následného určení nákladů a příjmů.
(253)
Pokud je smlouva, kterou je vázán provozovatel a veřejné orgány, taková, že veřejnou službu provází určitý stupeň rizika, a to např. protože vystavuje tradičního provozovatele výraznému kolísání příjmů a nákladů, musí být přiměřený zisk, na nějž má tradiční provozovatel nárok, úměrný odpovídající míře rizika, jemuž je vystaven. Pokud je smlouva mezi tradičním provozovatelem a veřejnými orgány naopak taková, že veřejnou službu neprovází žádné zásadní riziko, musí být přiměřený zisk rovněž skromný.
(254)
Komise kromě toho bere na vědomí, že mezi úrovní rizika, kterému je vystavena společnost, a úrovní vyrovnání, na něž má nárok za přírůstky účinnosti, existuje úzká vazba. Veřejné orgány tak mohou předem stanovit úroveň pevného vyrovnání, které předpokládá a zahrnuje přírůstky účinnosti, kterých by podnik měl za běžných okolností dosáhnout během trvání pověření. Vystavením společnosti veškerému kolísání nákladů a příjmů ji smlouva podněcuje k větší výkonnosti a ke zlepšení poměru mezi náklady a účinností. Zároveň ji vystavuje většímu riziku. Do určité míry jdou riziko a podnícení k účinnosti ruku v ruce. Stejně tak stropní cena stanovená předem na dlouhé období podněcuje běžně více k větší účinnosti, ale zároveň pro dotčenou společnost představuje také větší riziko.
(255)
Při přezkumu otázky míry přiměřeného zisku DPLP vychází Komise z několika znaleckých studií:
(256)
Studie WIK: v rámci případu C 36/07, tedy řízení o státní podpoře týkající se německého poštovního provozovatele Deutsche Post AG (dále jen „DP“), Komise požádala WIK Consult o vypracování studie o odpovídající úrovni přiměřeného zisku pro tradiční poštovní provozovatele (67) (dále jen „studie WIK“). Relevantní aspekty studie WIK byly sděleny Belgii dne 25. března 2010 a 7. února 2011. Komise obdržela připomínky Belgie ke studii WIK dne 23. dubna 2010 a 1. března 2011.
(257)
Studie Deloitte: dne 23. dubna 2010 Komise obdržela studii agentury Deloitte (68) (dále jen „studie Deloitte“), ve které tato agentura uvedla svůj názor na úroveň přiměřeného zisku, která by měla být přijata pro všeobecné služby poskytované DP. Tato studie byla předána Belgii dne 9. prosince 2011. Komise obdržela připomínky Belgie ke studii Deloitte dne 26. prosince 2011.
(258)
Studie CRA: Dne 1. března 2011 Belgie předložila studii vypracovanou kanceláří Charles Rivers Associates (69) (dále jen „CRA“), která popírá studii WIK.
(259)
V této studii WIK stanoví referenční přiměřený zisk pro DP. Konkrétně WIK nejprve analyzuje úkoly a riziko, které jsou vlastní DP, a dospívá k závěru, že tato společnost plní hlavně běžné úkoly a čelí jen omezenému podnikatelskému riziku (70). Na základě této analýzy přistupuje WIK k výběru podniků, které budou sloužit pro srovnání, tedy vymezuje složení referenčních skupin, jež umožní odvodit referenční přiměřený zisk. WIK obecně zdůrazňuje, že zvolený postup hodnocení přebírá zásady typizované metodiky používané pro referenční hodnoty ziskovosti v cenách převodů (71). Taková metodika se používá nejenom ve vnitrostátních předpisech v oblasti cen převodů, ale také v zásadách OECD v této oblasti (dále jen „zásady OECD“) (72).
(260)
WIK volí několik nástrojů pro měření ziskovosti a rozlišuje mezi interní mírou návratnosti (IMN), jež je založena na peněžních tocích a je považována za teoreticky správný nástroj měření ziskovosti dané činnosti, a ostatními ukazateli získanými z účetních údajů (míra odměny), jako je návratnost použitého kapitálu (NPK), návratnost vlastního kapitálu (NVK), výnosnost aktiv (VA) a provozní ziskové rozpětí (PZR) (73). Jak je vysvětleno v kapitole č. 5 studie, WIK navrhuje v tomto konkrétním případě používat jako ukazatel ziskovosti PZR. Jednou z předností tohoto nástroje je, že závisí pouze na účetních údajích o ziscích (EBIT (74)) a prodejích, tedy na dvou položkách, které lze v účetnictví společnosti jednoduše zjistit. Použitím PZR se lze k tomu vyhnout ocenění a přidělování aktiv mezi různé služby, což by bylo nezbytné u referenčního ukazatele založeného na kapitálu, jako je NVK a NPK, a což je obvykle nesnadný úkol. WIK rovněž uvádí, že se referenční ukazatel založený na PZR doporučuje v případě, kdy podniky sloužící pro srovnání a společnost, jež je předmětem srovnávací studie, patří ke stejnému druhu podniků nebo ke stejnému průmyslovému odvětví, což zajišťuje stejnorodost struktury EBIT a prodejů.
(261)
Pokud jde o složení referenční skupiny, WIK dospívá k závěru o nutnosti nalézt kompromis mezi srovnatelností podniků, které jsou součástí vzorku, a velikostí tohoto vzorku. WIK odmítá zahrnutí evropských tradičních poštovních provozovatelů do vzorku, protože jejich ceny byly po celou dobu zkoumaného období ve většině zemí regulovány, a to na trhu uzavřeném hospodářské soutěži. Ze stejného důvodu je celkem omezen počet společností, které tradičním poštovním provozovatelům přímo konkurují. Jedná se hlavně o malé společnosti. Za účelem získání vyvážené skupiny srovnatelných podniků, WIK zahrnuje jak přímé konkurenty na vnitrostátních trzích, tak velké nadnárodní subjekty, jako jsou mezinárodní společnosti balíkové kurýrní služby (UPS, FedEx, DHL), které vyvíjejí rizikovější činnosti a mají vyšší kapitálovou náročnost než tradiční poštovní provozovatel působící na chráněném vnitrostátním trhu.
(262)
Pokud jde o otázku kompromisu mezi srovnatelností a velikostí vzorku, WIK počítá se třemi referenčními skupinami: i) referenční skupinou I, neboli omezeným odvětvím balíkových služeb, jež zahrnuje společnosti vyvíjející činnost hlavně jako poskytovatelé služeb balíkových zásilek (10 společností považovaných za vysoce srovnatelné s poskytovateli všeobecných poštovních služeb); ii) referenční skupinou II, neboli rozšířeným odvětvím balíkových služeb, jež zahrnuje společnosti, jejichž hlavní činnost by se mohla týkat jiných služeb, jako jsou dopisní zásilky (26 společností vykazujících lehce nižší míru srovnatelnosti), a iii) referenční skupinou III, která zahrnuje rovněž společnosti odvětví pozemní přepravy (1 163 společností vykazujících menší srovnatelnost) (75). Podle WIK tento přístup posiluje statistickou platnost konečné srovnávací studie.
(263)
Jedno z výběrových kritériích použitých na všechny referenční skupiny se týká velikosti společnosti: jsou zohledněny pouze společnosti, jejichž příjmy přesahují 3 miliony EUR (76). Pokud jde o období pokryté údaji, byly spolehlivé údaje dostupné pouze pro období 1998-2007 a pro období 1990-1997 byly použity zpětné interpolace (77).
(264)
Za účelem vyrovnání krajních hodnot a stanovení úrovně přiměřeného zisku, WIK kromě toho přebírá analýzu používanou v cenách převodu a vychází z konceptu mezikvartilového rozpětí (78).
(265)
Pro období 1998-2007 dochází WIK k těmto výsledkům:
a)
referenční skupina I: 25. percentil se rovná - 0,42 %, 75. percentil se rovná 6,72 % a medián (50. percentil) se rovná 3,86 %;
b)
referenční skupina II: 25. percentil se rovná 0,45 %, 75. percentil se rovná 6,77 % a medián (50. percentil) se rovná 3,48 %;
c)
referenční skupina III: 25. percentil se rovná 0,64 %, 75. percentil se rovná 5,57 % a medián (50. percentil) se rovná 2,59 %.
(266)
WIK dochází k závěru, že rozšířené odvětví balíkových služeb, neboli referenční skupina II, je referenční skupinou nejvhodnější, protože obdržené výsledky jsou poměrně stálé v čase ve srovnání s další referenční skupinou (omezeným odvětvím balíkových služeb) a protože je toto odvětví z hlediska fungování bližší činnostem poštovních a balíkových zásilek než další referenční skupina (odvětví pozemní přepravy).
(267)
Za účelem zjištění horní hranice přiměřeného zisku DP, založené na analýze podnikatelského rizika, jemuž je podnik vystaven ve srovnání s referenční skupinou, byla provedena další úprava. Na tomto základě WIK navrhuje jako horní hranici přiměřeného zisku DP hodnotu 3,48 %, která odpovídá mediánu PZR referenční skupiny II. Výběrem mediánu místo 75. percentilu jako horní hodnoty přiměřeného zisku chce WIK vyjádřit skutečnost, že společnosti ze vzorku podstupují větší riziko než tradiční poštovní provozovatelé, protože nepožívají žádná zvláštní práva.
(268)
Belgické orgány soudily, že metodika použitá ve zprávě WIK není správná, a dne 23. dubna 2010, 1. března 2011, 14. června 2011, 5. srpna 2011, 10. srpna 2011, 14. prosince 2011 a 19. prosince 2011 předložily řadu dokumentů (dopisy, stanoviska a zprávy), které odmítají postup použitý ve zprávě WIK a ve kterých předkládají svou vlastní metodu odhadu referenčního přiměřeného zisku.
(269)
Ve stanovisku zaslaném dne 5. srpna 2011 belgické orgány v podstatě zdůraznily, že vzorek použitý ve studii WIK není reprezentativní pro činnost, velikost, profil rizika a referenční období. Belgie proto tvrdí, že odůvodnit použití vzorku na základě kritérií stanovených v bodě č. 18 rámce pro SOHZ lze jen velmi obtížně.
(270)
Ve stejném stanovisku Belgie rovněž zdůraznila, že by bylo logické rozlišovat mezi ziskovými rozpětími u činností, jež vykazují značně rozdílné úrovně rizika: jsou-li distribuce tisku a distribuce dopisních zásilek činnostmi s odlišným profilem rizika, belgické orgány zdůrazňují, že by bylo záhodno používat také různé míry přiměřeného zisku.
(271)
Belgické orgány kromě toho tvrdí, že činnosti DPLP vykazují růst produktivity a že by Komise měla tuto skutečnost zohlednit při stanovení míry přiměřené odměny, jak to stanoví bod č. 18 rámce pro SOHZ. Belgické orgány zdůrazňují, že po četných reformách a dlouhém období ztrátovosti se DPLP stala ziskovou. Náklady DPLP byly sníženy, a to zejména uzavřením poštovních úřadů. Podíl ve výši 50 % v držení soukromých investorů od roku 2006 dal vzniknout nové kultuře zaměřené na účinnost. Podle belgických orgánů by měl být takový růst účinnosti zohledněn při stanovení míry přiměřené odměny, kterou lze DPLP poskytnout.
(272)
Dne 1. března 2011 zaslaly belgické orgány Komisi zprávu vypracovanou kanceláří Charles River Associates (CRA), která se staví kriticky ke studii WIK a navrhuje jinou metodu posouzení přiměřeného zisku DPLP.
(273)
Pokud jde o složení vzorku, CRA zdůrazňuje, že tři vzorky WIK zahrnují početné malé společnosti, jejichž profily rizika nejsou srovnatelné s profilem velkého poštovního provozovatele. CRA proto popírá závěry WIK, ve kterých se tvrdí, že poskytování služeb v oblasti dopisních zásilek dotyčným tradičním poštovním provozovatelem obsahuje nízké riziko a že společnosti zahrnuté do referenčních skupin umožňují provést řádná srovnání.
(274)
CRA zejména upozorňuje na vazbu mezi strukturou nákladů určitého podniku (z hlediska poměru mezi fixními a proměnlivými náklady) a obchodním rizikem, kterému je vystaven. CRA zdůrazňuje, že poštovní provozovatel plnící závazek všeobecné služby čelí výraznějším fixním nákladům, a je proto více vystaven snížení poptávky než společnost, která má fixní náklady nižší. CRA kromě toho zdůrazňuje rozdíl v PZR mezi malými a velkými společnostmi ve skupinách WIK (79), který podle ní naznačuje existenci systematických rozdílů mezi malými společnostmi zajišťujícími balíkové zásilky a většími společnostmi, jako jsou UPS a FedEx, který by šel vysvětlit rozdílnou strukturou nákladů.
(275)
CRA rovněž analyzuje podrobněji příznačné vlastnosti některých malých společností zajišťujících balíkové zásilky, jež jsou zahrnuty do vzorku referenční skupiny I studie WIK, a dochází k závěru, že jejich profil rizika nelze srovnávat s profilem velkého poštovního provozovatele. CRA se rovněž domnívá, že neexistuje důvod pro zvětšení tohoto vzorku, který je již obtížně srovnatelný, tím, že by se do něj zahrnuly podniky ještě méně srovnatelné.
(276)
CRA odmítá tvrzení WIK, podle nějž by do vzorku neměli být zahrnuti tradiční evropští poštovní provozovatelé, protože jejich zisk nebyl určen hospodářskou soutěží ale regulací cen, a tedy existuje riziko, že tito tradiční poštovní provozovatelé mohli díky této regulaci cen dosahovat nadměrných zisků. CRA zdůrazňuje, že odmítnutím ostatních tradičních poštovních provozovatelů pro účely srovnání vychází WIK z teoretického předpokladu, podle nějž tito tradiční provozovatelé údajně mohli uplatňovat nadměrné ceny, aniž ovšem na doložení svého tvrzení předkládá empirické důkazy. V tomto ohledu CRA zdůrazňuje, že vzhledem k mechanizmům regulace cen používaných v řadě členských států, jako je cenový strop (80), zaznamenané výrazné zisky jsou spíše důsledkem růstu produktivity než vysokých cen.
(277)
CRA zdůrazňuje, že přirozená metoda výpočtu přiměřeného ziskového rozpětí pro DPLP u jejích závazků veřejné služby údajně spočívá v tom, že se bude vycházet z dostupných údajů ohledně ziskových rozpětí dosahovaných jinými poštovními provozovateli západní Evropy u činností v oblasti dopisních zásilek. Tato metoda je o to přirozenější, že se u dotyčných veřejných služeb jedná hlavně o služby v oblasti dopisních zásilek a že údaje o ziskových rozpětích dosahovaných jinými poštovními provozovateli západní Evropy u činností spojených s dopisními zásilkami jsou přímo přístupné a nevykazují žádnou příliš vstřícnou regulaci cen.
(278)
CRA zejména zdůrazňuje, že analýza by měla spočívat na rozpětích EBIT (PZR) dosahovaných poštovními provozovateli západní Evropy u činností v oblasti dopisních zásilek, kteří sdělují odvětvové informace o rozpětích EBIT u svých činností v oblasti dopisních zásilek, nebo (pokud odvětvové informace o rozpětích EBIT nejsou sdělovány) na celkových rozpětích EBIT dosahovaných poštovními provozovateli západní Evropy, kteří mají více než 75 % příjmů ze služeb v oblasti dopisních zásilek. CRA vylučuje ze vzorku provozovatele východní Evropy kvůli jejich poměrné neúčinnosti ve srovnání s poštovními provozovateli Evropy západní.
(279)
Analýza CRA proto spočívá na vzorku 11 poštovních provozovatelů západní Evropy za období 2002-2009 (celkem 73 pozorování). Průměrné PZR tohoto vzorku dosahuje výše […] %, medián výše […] % a 75. percentil se rovná […] % (81). CRA vypočítává také upravený průměr („trimmed mean“) ([…] %) a průměr podle Winsorovy metody, které nejsou, stejně jako medián, ovlivněny krajními hodnotami (82).
(280)
Pokud jde o stanovení referenční hodnoty pro přiměřené ziskové rozpětí, CRA zdůrazňuje, že použití průměrných hodnot vyvolává metodické potíže. CRA vysvětluje, že z důvodu kolísání ziskových rozpětí zaznamenaných u vzorku by měla kritická prahová hodnota, jež definuje nadměrnou ziskovost, přesahovat průměr nebo jakékoliv jiné měřítko zaměřené na středovou hodnotu a mohla by se např. rovnat 75. percentilu. Podle CRA by takový přístup odpovídal metodě používané při výzkumech o cenách převodu, která spočívá v tom, že se vychází z určitého rozpětí (např. z mezikvartilového rozpětí nebo z jiných percentilů).
(281)
Dne 14. prosince 2011 předložily belgické orgány Komisi dokument, který přebírá stanovisko DPLP ohledně rizik, jimž jsou vystaveni poštovní provozovatelé, a navrhuje metodiku pro vypracování nástroje na měření rizikové prémie, jež by po přidání k bezrizikovému provoznímu rozpětí představovala přiměřenou míru PZR.
(282)
Dokument nevysvětluje, jak by šlo v tomto konkrétním případě určit bezrizikové provozní rozpětí (vyjádřené jako PZR), a nevyjadřuje se jasně k tomu, co by na základě navrhované metodiky mělo přiměřené PZR přesně představovat. Analýza trvá spíše na posouzení různých rizik a výpočtu rizikové prémie, jež odráží všechny typy rizik.
(283)
Belgické orgány upřednostňují zejména tři hlavní kategorie rizik (odvětvové riziko, riziko spojené se službou a smluvní riziko) a pro každou kategorii obvyklé typy rizik, jimž jsou poštovní provozovatelé vystaveni. Metodika posouzení rizikové prémie stanoví: i) definici „prémie za maximální riziko“ (83); ii) rozdělení zohledňovaného období na smluvní období za účelem zjištění rizik spojených s každou smlouvou; iii) použití jednoduché škály pro posouzení každého rizika pro každé smluvní období (nízké, střední nebo vysoké); iv) převedení známek přidělených každému riziku na celkovou známku pro každou ze tří hlavních kategorií rizik a v) přeměnu celkových známek na rizikové prémie, jejichž součet stanoví výši celkové rizikové prémie.
(284)
Na prokázání, že je DPLP vystavena nadprůměrným rizikům, jsou k tomu předloženy příklady. Belgické orgány tak trvají na tom, že je DPLP vystavena riziku ve spojení s vyššími objemy, protože výraznější podíl na jejích příjmech představují činnosti v oblasti „dopisních zásilek“ a protože vykazuje výraznější nepružnost v nákladech kvůli podílu fixních nákladů, který přesahuje průměr. Další typ rizika považovaného u DPLP za vyšší je riziko spojené s bezpečností. Podle analýzy je důvodem skutečnost, že DPLP je jedním z mála evropských poštovních provozovatelů, který doručuje přímo do bydliště důchodové dávky v hotovosti.
(285)
Na základě posouzení různých rizik dospívají belgické orgány k závěru, že čtvrtá smlouva o správě představuje vysokou míru tří typů rizik, zatímco pro první, druhou a třetí smlouvu o správě je příznačná průměrná míra rizika (s jedinou výjimkou odvětvového rizika, které je u první smlouvy považováno za nízké). Belgické orgány uvádějí další příklady způsobu přeměny výše uvedeného roztřídění různých rizik na rizikovou prémii a vycházejí při tom z různých hodnot pro „prémii za maximální riziko“.
(286)
Studie Deloitte zmíněná ve výše uvedeném 257. bodě odůvodnění se shoduje se studií WIK v několika bodech:
1.
obě studie používají stejnou metodiku vyhledání ve finančních databázích společností srovnatelných z hlediska funkcí a rizika;
2.
obě navrhují použití PZR jako nejvhodnějšího referenčního měřítka pro určení referenčního zisku (z důvodu nedostatku údajů a existenci rozdílů v účetním zpracování u různých společností);
3.
poskytovatelé všeobecné poštovní služby jsou vyloučeni ze skupiny srovnatelných podniků, protože působí hlavně na regulovaných trzích a mají výhradní práva.
(287)
Pokud jde o skupinu srovnatelných podniků, hlavní rozdíl mezi studií WIK a studií Deloitte spočívá ve velikosti společností, na které se bere ohled. Studie Deloitte zahrnuje do svého vzorku pouze společnosti, jejichž roční příjmy přesahují částku 100 milionů EUR (84). Toto omezení vysvětluje analýza studie Deloitte zvláštností činností spojených s poskytováním všeobecné služby a souvisejícími obchodními a tržními riziky (85).
(288)
Studie Deloitte se zejména domnívá, že společnosti odvětví poštovních služeb a balíkových zásilek, které provozují široké a komplexní sítě sběru a distribuce, lze s DP rozumně srovnávat. Vzhledem k úsporám z rozsahu, dosahu a hustoty, které u poštovních sítí převládají, vysokému podílu provozních nákladů v porovnání s kapitálovými náklady a také souvisejícím rizikům (jako je riziko spojené s objemy nebo riziko nahrazení elektronickou poštou) jsou pro srovnání vhodnější velké podniky odvětví poštovních služeb a balíkových zásilek zaměřené na více produktů než malé podniky zaměřené na dopisní zásilky. Společnosti, které se věnují přepravě zboží a logistice, by rovněž mohly v menším měřítku přispět ke srovnání, protože používají stejná aktiva.
(289)
Na dokreslení významu, který má velikost společností, studie Deloitte srovnává svůj vzorek se vzorkem referenční skupiny II studie WIK. Studie Deloitte poznamenává, že průměrné PZR ve vzorku studie WIK se výrazně liší podle skupin různé velikosti (která je odvozena od počtu zaměstnanců) (86). Studie Deloitte zdůrazňuje, že v jejím vzorku (založeném na větších společnostech) naopak žádná úzká vazba mezi velikostí a PZR neexistuje.
(290)
Po výběru vzorku zakládá studie Deloitte svou analýzu na 7 společnostech dopisních a balíkových zásilek, 18 logistických společnostech a 19 společnostech přepravy zboží. Pokud jde o odvětví dopisních a balíkových zásilek, malá skupina sedmi srovnatelných společností zahrnuje velké nadnárodní provozovatele balíkových kurýrních služeb, jako jsou UPS, FedEx a TNT Express, a také několik dalších provozovatelů poštovních služeb hlavně ze Spojených států a Spojeného království (87). Všechny údaje v zásadě pokrývají období 1990-2007, ale údaje za první roky jsou velmi omezené, a studie Deloitte proto považuje výsledky za tyto roky za méně důvěryhodné (88).
(291)
Studie Deloitte kromě toho zkoumá výhody a nevýhody několika dalších nástrojů pro měření ziskovosti. Odmítá v tomto konkrétním případě použití IMN kvůli praktickým potížím se získáváním odpovídajících údajů o peněžních tocích. Odmítá také použití NPK nebo NVK kvůli např. rozdílům mezi společnostmi v oblasti účetního zpracování nákladů a struktury kapitálu (tato struktura je pro NVK velmi důležitá). VA je rovněž považována za neodpovídající, protože se zaměřuje na celkovou výši aktiv. Studie Deloitte proto doporučuje zvolit PZR, ale zdůrazňuje, že vzhledem ke skutečnosti, že PZR neměří návratnost kapitálu přímo, lze jej použít pro účely srovnávací studie za podmínky, že srovnávané podniky vykazují podobnou kapitálovou náročnost.
(292)
Studie Deloitte přesto NPK (a také RCP v tržní hodnotě a VA) pro malý podvzorek šesti společností vypočítává, nicméně dospívá k závěru, že by rozpětí a kolísání NPK mohlo odrážet různé faktory, což vyžaduje opatrný výklad a je na úkor jeho užitečnosti jako referenčního ukazatele. Mezi těmito faktory studie Deloitte vyzdvihuje význam kapitálové náročnosti. Studie Deloitte zdůrazňuje, že z hlediska kapitálové náročnosti se všeobecná služba DP blíží více službě např. UPS a FedEx než službě zajišťované provozovateli přepravy zboží, jako jsou společnosti Kuehne&Nagel nebo Wincanton.
(293)
Studie Deloitte zdůrazňuje rovněž výrazné rozdíly v ziskovosti společností v průběhu doby a také v rámci různých odvětví a mezi nimi. Tyto rozdíly podle studie Deloitte údajně odůvodňují použití rozsahu přiměřeného zisku spíše než jediné průměrné hodnoty. Takový přístup by byl rovněž vhodný vzhledem k nutnosti neznevýhodňovat výsledky přesahující průměr a dosažené díky růstu účinnosti.
(294)
Výsledky, které studie Deloitte shromáždila podle odvětví a u všech odvětví, jsou shrnuty v tabulce č. 22 studie. Podle nich:
a)
dosahuje v odvětví poštovních a balíkových služeb za období 1998-2007 roční průměrné PZR výše 8,1 %, průměr ročních mediánů PZR výše 7,4 %, průměr 25. ročních percentilů výše 4,8 % a průměr 75. ročních percentilů výše 12 %;
b)
dosahuje pro všechna odvětví za období 1990-2007 roční průměrné PZR výše 6 %, průměr ročních mediánů PZR výše 5,4 %, průměr 25. ročních percentilů výše 3,6 % a průměr 75. ročních percentilů výše 8,1 % (89).
(295)
Studie Deloitte navrhuje jako referenční ukazatel hodnotu založenou na průměru ročních průměrných PZR rovnající se 7,9 % (90) a za účelem zohlednění rozdílu zaznamenaného u PZR studie odvozuje rovněž rozsah pro přiměřené PZR založené na ročních mezikvartilových rozpětích (91).
(296)
Vybrání správného vzorku srovnatelných podniků v případě tradičních poštovných provozovatelů je složitý úkol. Je samozřejmé, že mimořádná péče musí být věnována výběru skupiny podniků, které mohou sloužit jako reference pro obchodní činnosti a riziko.
(297)
Studie WIK a Deloitte mají společné, že se zaměřují na obchodní společnosti vyvíjející činnosti srovnatelné s činnostmi DPLP a vylučují ze srovnávacího vzorku tradiční poštovní provozovatele. Naopak CRA používá srovnávací vzorek složený výlučně z jiných tradičních evropských poštovních provozovatelů.
(298)
Komise sdílí názor studií WIK a Deloitte, podle nějž zisky tradičních poštovních provozovatelů (které CRA používá ve své srovnávací studii) nejsou dány běžnými tržními podmínkami ale jsou z velké části výsledkem rozhodnutí ostatních členských států v oblasti regulace. Mohly by proto neodrážet odpovídajícím způsobem referenční odměnu. Zároveň ale vzhledem k tomu, že se vzorek CRA týká tradičních poštovních provozovatelů ostatních evropských zemí, představuje zřejmě vzorek podniků, které se blíží nejvíce DPLP. Komise se proto domnívá, že je nutno vzorek CRA plně zohlednit, a to zejména pro křížové ověření referenčních úrovní přiměřeného zisku (PZR) stanovených na základě studií WIK a Deloitte.
(299)
Jak studie WIK, tak studie Deloitte uznávají, že je nutno mít k dispozici vzorek dostatečně velký, aby bylo možno pro účely srovnávací studie dospět k výstižným závěrům. Za tímto účelem vycházejí z (poměrně) omezeného vzorku podniků odvětví dopisních a balíkových zásilek a ze širších vzorků zahrnujících společnosti odvětví logistiky a přepravy zboží. Komise uznává, že pro účely statistiky je důležité mít vzorek dostatečně velký. Pokud jde o stanovisko CRA v tomto ohledu, které popírá užitečnost zvětšení vzorku přidáním méně srovnatelných společností, Komise se domnívá, že širší vzorky vymezené studií WIK, a zejména studií Deloitte, na základě přijatých metodik výběru vzorků, jsou dostatečně srovnatelné, aby mohly sloužit jako výstižné referenční skupiny pro účely posouzení zisku DPLP.
(300)
Studie WIK se pokouší stanovit referenční PZR na základě tři skupin vytvořených pro účely srovnání. Komise se ale domnívá, že studii WIK lze kritizovat ve dvou odlišných a přesto vzájemně souvisejících bodech (92): i) použití vzorků ve studii WIK, které zahrnují rovněž velký počet menších společností (93), jež nejsou zjevně srovnatelné s tradičními poštovními provozovateli, jako je DPLP; a ii) předpoklady studie WIK ohledně úrovně rizika, jemuž čelí provozovatel, jenž je předmětem šetření.
(301)
Komise soudí, že pro posouzení úrovní zisku ve srovnávací studii jsou zásadními prvky rozsah činností a také struktura nákladů tradičních poštovních provozovatelů, jako je DPLP (ve spojením se zavedeným regulačním mechanizmem).
(302)
Zaprvé, jsou-li fixní náklady vysoké (a týkají-li se např. kapitálových nákladů nebo jiných fixních nákladů ve spojení se sítí), největší podniky mají větší úspory z rozsahu a hustoty než malé podniky. Studie Deloitte-II srovnáním průměrného PZR velkých a malých podniků zahrnutých do vzorku studie WIK prokazuje, že průměrné PZR stoupá s velikostí podniků (měřeno podle počtu zaměstnanců) (94). Průměrná hodnota prvního kvartilu (K1) je skutečně ve třech vzorcích studie WIK velmi nízká (např. pouze 0,75 % u vzorku WIK II za období 1998-2007) (95), což by mohlo být projevem nadměrného zastoupení (nejmenších) podniků, které vykazují ztráty a bojují o přetrvání na trhu. Zahrnutím tak vysokého počtu malých podniků do svých vzorků (včetně hlavního vzorku referenční skupiny II) studie WIK možná podcenila referenční PZR, které by bylo vhodnější pro použití na větší a lépe zavedené podniky jako DP nebo DPLP.
(303)
Zadruhé, ačkoliv studie WIK oprávněně zmiňuje slabý profil rizika provozovatele z důvodů monopolní povahy jeho činností, nezohlednila zřejmě dostatečně výrazné fixní náklady (ve srovnání s proměnlivými náklady) vyvolané závazkem všeobecné služby a ani vývoj profilu rizika, které mohly být důsledkem změn předpisů, jimž byl provozovatel v průběhu doby vystaven, a to zejména mezi různými obdobími regulace (např. různými smlouvami o správě v případě DPLP).
(304)
Podíl fixních nákladů může být vysoký nejenom z důvodu vysoké kapitálové náročnosti určitého podniku (což je jedno z běžných vysvětlení vysokých fixních nákladů), ale také proto, že tento podnik nemůže přizpůsobovat své celkové náklady z důvodu povinnosti (spojené se závazkem všeobecné služby) zachovat rozsáhlou distribuční síť a že není schopen snížit pracovní náklady kvůli stávajícím pracovním smlouvám. Vysoký podíl fixních nákladů (96) ještě o něco více zpochybňuje zahrnutí malých společností, jejichž struktura nákladů (poměr mezi fixními a proměnlivými náklady) se zřejmě značně odlišuje (97).
(305)
Jak je uvedeno v úvodu, Komise se rovněž domnívá, že stupeň vystavení riziku tradičního poštovního provozovatele závisí z velké části na parametrech regulačního mechanizmu zavedeného veřejnými orgány za účelem financování závazku všeobecné služby. Přechod na systém dlouhodobějšího cenového stropu u cen poštovních známek (jaké zažila DPLP v roce 2006) vede zejména k podstatnému zvýšení významu rizika spojeného s objemy. Existence takového rizika oslabuje váhu předpokladu studie WIK ohledně v zásadě nízkého rizika činností DPLP, a to alespoň pro období, jež se vyznačuje systémem cenového stropu.
(306)
Vzhledem k tvrzením uvedeným v 286. až 295. bodě odůvodnění se Komise domnívá, že pro ocenění zisku DPLP představují vzorky studie Deloitte oproti vzorkům studie WIK zlepšení, protože se omezují na podniky s vyšší minimální velikostí (roční obrat přesahující 100 milionů EUR).
(307)
Zároveň je ale nutno poznamenat, že v různých aspektech vykazuje přístup studie Deloitte rovněž určité možné slabé stránky a že její závěry je nutno vykládat opatrně.
(308)
Vzorky studie Deloitte zejména zahrnují zřejmě početné společnosti, jejichž kapitálová náročnost přesahuje míru, která platí pro provozovatele dopisních zásilek (98). Z metodického hlediska vyžaduje použití PZR jako nástroje posouzení zisku srovnávací vzorek společností, jež vykazují podobné úrovně kapitálové náročnosti (definované jako poměr mezi kapitálem a prodeji). Pracovním předpokladem je, že společnosti se stejným PZR budou mít návratnost použitého kapitálu (NPK (99)) obráceně úměrnou jejich poměru mezi kapitálem a prodeji. Použití PZR jako referenčního ukazatele ziskovosti proto vyžaduje, aby společnosti, jež jsou součástí referenční skupiny, vykazovaly stejnou kapitálovou náročnost. Ačkoliv se spolehlivé odhady kapitálové náročnosti (100) získávají obtížně, vykazují zřejmě činnosti distribuce dopisních zásilek a tisku menší kapitálovou náročnost činnosti balíkové kurýrní služby velkých nadnárodních společností, jako jsou UPS, TNT, FedEx a DHL (101). Je proto možné, že ukazatel přiměřeného zisku stanovený na základě vzorků studie Deloitte přeceňuje referenční zisk, který by se měl použít na společnosti se stejnou strukturou kapitálu jako DPLP (102).
(309)
Vzhledem k četným nejistotám, jež provázejí toto hodnocení, se Komise domnívá, že je oprávněné stanovit přiměřený rozsah PZR na základě odhadů studie Deloitte mediánu PZR u širšího vzorku všech odvětví (5,4 %) a také mediánu PZR u vzorku společností činných v odvětví dopisních a balíkových zásilek (7,4 %) (103). Takto získaný rozsah [5,4 %-7,4 %] by tak podle Komise představoval „standardní rozsah“ pro přiměřený zisk, a to alespoň v obdobích, během nichž DPLP čelila, při zohlednění platné smlouvy o vyrovnání, podstatnému stupni rizika a musela reagovat na výrazná podněcující opatření, aby se stala účinnější (104).
(310)
Komise soudí, že rozsah [5,4 %-7,4 %] je jako standardní hodnota vhodný, a to jak pro činnosti distribuce dopisních zásilek DPLP, tak pro její činnosti distribuce tisku, protože se jedná o úzce propojené činnosti s velmi podobnými obchodními rysy.
(311)
Je pravda, že v dotčených oblastech činnosti (distribuce dopisů a tisku) čelila DPLP slabé nebo neexistující hospodářské soutěži. Tato skutečnost vyvolává otázku, zda je vhodné posuzovat zisk této společnosti na základě mediánu zisku vzorků společností, jež jsou skutečně vystaveny hospodářské soutěži, nebo zda by pro společnost v postavení DPLP nebylo dostatečné použít omezenější referenční hodnotu (tj. nižší), jako je první kvartil (25. percentil). Komise se přesto domnívá, že podobný přístup by dostatečně nebral na vědomí existenci výrazného kolísání úrovní zisku jak mezi jednotlivými společnostmi, tak v čase. Při uložení tak přísného stropu na PZR dosažené společností následně by kromě toho bylo nutno zabránit neodůvodněnému zrušení případného růstu účinnosti.
(312)
V předmětném případě se Komise rovněž domnívá, že není vhodné vycházet z měřítek přesahujících medián, jako je třetí kvartil (105). Vzhledem k tomu, že zvolený přístup již stanoví rozsah mezi různými vzorky, jeví se přidaná hodnota zohlednění rozsahů na jedné a druhé straně mediánu ve vzorcích kvůli statistickým potřebám (mezikvartilní rozpětí běžně používané v cenách převodu) celkem nízká (106). Komise proto bere ohled spíše na kolísání mediánu v různých referenčních skupinách než na kolísání okolo mediánu v určitém vzorku (107).
(313)
Zejména ale vzhledem k tomu, že odvětví „dopisní zásilky“ DPLP vykazuje menší kapitálovou náročnost, než je kapitálová náročnost u provozovatelů balíkových kurýrních služeb (108), zdá se, že použití mediánu tohoto posledně jmenovaného vzorku by nabízelo již samo o sobě určitý prostor umožňující podchytit kolísání úrovní zisku okolo mediánu společností, které vykazují menší kapitálovou náročnost, jako je tomu v případě DPLP, a případně dostatečně odměnit růst účinnosti.
(314)
Porovnáním standardního rozsahu uvedeného v 307. bodě odůvodnění s jinými dostupnými odhady přiměřeného zisku lze provést řadu křížových ověření ucelenosti. Jak je uvedeno na začátku tohoto pododdílu, je užitečné provést křížové ověření s mediánem PZR studie CRA, který je […] % (109). Medián PZR vypočítaný na základě vzorku referenční skupiny II studie WIK, který je omezen na společnosti s obratem přesahujícím 100 milionů EUR, představuje PZR ve výši 7,1 %. Komise dochází k závěru, že tyto číselné údaje spadají do rozsahu [5,4 %-7,4 %], což podporuje tvrzení, podle nějž lze tento rozsah považovat za přiměřený.
(315)
Komise tak obecně dospívá k závěru, že standardní míra spadající do rozsahu [5,4 %-7,4 %] představuje zřejmě odpovídající referenční míru pro zisk, a to alespoň pro období, během nichž DPLP čelila podstatnému stupni rizika a musela reagovat na výrazné podněty k účinnosti.
(316)
Komise obecně soudí, že pokud je smlouva mezi tradičním provozovatelem a orgány veřejné moci taková, že vystavuje veřejnou službu podstatnému stupni rizika, musí být přiměřený zisk poskytnutý tradičnímu provozovateli úměrný odpovídající úrovni rizika, jemuž je vystaven. A naopak, pokud smlouva vyvolává málo rizik, musí být úroveň přiměřeného zisku nízká.
(317)
V předchozí části Komise vysvětlila svůj postup při stanovení standardního rozsahu přiměřeného zisku [5,4 %-7,4 %], který je považován za vhodný u smluv představujících podstatnou úroveň rizika. V případě nízkého rizika je obtížné kvantifikovat patřičnou referenční hodnotu v podobě rozsahu přiměřeného PZR, je ale zřejmé, že by se tento rozsah PZR měl nacházet v levé části rozdělení ve vzorku zjištěných úrovní zisku. Komise se domnívá, že je oprávněné přijmout v tomto ohledu místo mediánu rozsah pro přiměřený zisk založený na prvním kvartilu (25. percentil).
(318)
Použití 25. percentilu jako referenční hodnoty u smluv s nízkým rizikem vede na základě různých vzorků studie Deloitte k rozsahu přiměřeného PZR ve výši [3,6 %-4,8 %].
(319)
Také v tomto případě může srovnání s výsledky studie CRA věnované tradičním poštovním provozovatelům představovat další užitečné křížové ověření. Průměrná hodnota ročního 25. percentilu vypočítaná Komisí se rovná […] %. Komise dochází k závěru, že tyto číselné údaje spadají do rozsahu [3,6 %-4,8 %], což přidává na váze tvrzení, podle nějž lze tento rozsah považovat za přiměřený.
(320)
Komise tak obecně dospívá k závěru, že standardní míra spadající do rozsahu [3,6 %-4,8 %] představuje zřejmě odpovídající referenční míru pro zisk, a to pro období, během nichž DPLP čelila nízkému stupni rizika.
(321)
Jak je vysvětleno v úvodu této části, riziko, jemuž byla vystavena DPLP, závisí na mechanizmu vyrovnání uplatňovaném Belgií. S tímto mechanizmem se počítá v různých smlouvách o správě uzavřených mezi DPLP a belgickým státem a v průběhu doby se mění. Pro „přiměřené PZR“ je proto rozumné zohlednit různé rozsahy v závislosti na platném mechanizmu vyrovnání, který určuje úroveň rizika, jemuž je DPLP vystavena, ale také míru, v jaké je DPLP podněcována ke zlepšení své produktivity.
(322)
V těchto souvislostech by Komise chtěla zdůraznit, že charakterizace rizika ve smlouvách nezávisí na pouhé přítomnosti rizika ve smlouvách o správě uzavřené DPLP, či na absolutním stupni rizika, a spíše na míře, v jaké je riziko vyšší nebo nižší než riziko, kterému čelí společnosti zahrnuté do stejných skupin vzorků. Stejně je tomu u míry opatření podněcujících DPLP k dosažení růstu účinnosti. Vzhledem k tomu, že se tyto skupiny vzorků skládají ze společností, jež působí v prostředí hospodářské soutěže, čelí tyto společnosti běžně výraznému riziku a jsou silně podněcovány k tomu, aby se staly účinnější.
(323)
Komise soudí, že čtvrtá smlouva o správě (2006-2010) jasně stanoví mechanizmy zahrnující dlouhodobé závazky ohledně cen a financování založeného na ukazatelích ex ante. Vztahuje se to na činnosti DPLP, které se týkají jak distribuce dopisních zásilek, tak distribuce tisku.
(324)
Pokud jde konkrétněji o distribuci tisku, článek 9 čtvrté smlouvy o správě stanoví, že se po dobu trvání smlouvy (standardní období 5 roků) nebude vážený průměr sazeb za poskytování služeb patřících do „košíku drobných uživatelů“ zvyšovat rychleji, než to umožňuje mechanizmus cenových stropů založený na indexu zdraví (zvláštní index spotřebních cen) a bonus za kvalitu, který vyjadřuje procentní podíl jednotlivých dopisů dodaných včas. Stanovení sazeb tímto způsobem pro celou dobu smlouvy vykazuje podle Komise všechny znaky podněcující smlouvy, což vystavuje společnost podstatné úrovni rizika.
(325)
Pokud jde o distribuci tisku, článek 2 čtvrté smlouvy o správě upřesňuje, že během trvání smlouvy se sazby za distribuci tisku nemohou zvyšovat rychleji než index zdraví. Na pokrytí čistých nákladů distribuce tisku a vzhledem k plánované účinnosti čl. 13 odst. 2 stanoví roční vyrovnání, na které má DPLP nárok, na částku 290 613 000 EUR (částka upravená zohledněním inflace) (110). V čl. 13 odst. 5 se uvádí, že v případě, že se změní obsah nebo podmínky služby obecného hospodářského zájmu nebo že dojde k podstatnému vývoji v nákladech, který DPLP nebude moci zvládnout, smluvní strany posoudí, zda je nutno upravit výši vyrovnání, aby odpovídala tomuto vývoji nákladů. K podobné úpravě je nutné rozhodnutí rady ministrů. Komise uznává, že by tuto posledně zmíněnou doložku bylo možno chápat jako únikovou doložku, kterou se do smlouvy zavádějí ex post některé prvky (které chrání DPLP před rizikem). Komise se přesto domnívá, že obraty použité orgány veřejné moci nejsou dostatečně jednoznačné, a že DPLP proto nemůže počítat s jejím uplatněním. Komise se obecně domnívá, že opatření přijatá pro činnosti DPLP spojené s distribucí tisku předpokládají dlouhodobý závazek ohledně míry vyrovnání.
(326)
Čtvrtou smlouvu o správě (2006-2010) proto nelze podle Komise považovat za smlouvu obsahující nízké riziko ale spíše za smlouvu vedoucí k podstatnému stupni rizika. Standardní rozsah [5,4 %-7,4 %] se obecně jeví jako vyhovující pro oba typy činností stanovených ve čtvrté smlouvě o správě.
(327)
Předchozí smlouvy o správě (až do roku 2005) byly zřejmě z velké části postaveny na mechanizmu cen a vyrovnání, který naopak obsahoval pro DPLP nízký stupeň rizika.
(328)
Pokud jde o stanovení cen poštovních známek, Komise zjišťuje, že první tři smlouvy o správě nepoužívají mechanizmus cenových stropů typu, který byl použit ve čtvrté smlouvě o správě (která stanovila dlouhodobý závazek ohledně cen). Tyto smlouvy spíše obecněji odkazují na sazby založené na skutečných nákladech stanovených na základě příslušných účetních zásad (111).
(329)
Pokud jde o distribuci tisku, Komise stejným způsobem zjišťuje, že první tři smlouvy o správě nepočítají se žádným paušálním rozpočtem, který by pokrýval dobu trvání smlouvy podobným způsobem jako v případě čtvrté smlouvy o správě (112). Tyto smlouvy spíše odkazují na vyrovnání založená na skutečných nákladech (113). Komise konstatuje, že druhá smlouva stanovila pro vyrovnání celkový strop, ovšem skutečné částky vyrovnání vykázané během období zřejmě zpochybňují skutečně omezující povahu tohoto stropu (114). První smlouva o správě rovněž stanovila roční dotaci (vyrovnání), ovšem Komise zjišťuje, že smlouva zároveň neurčila dlouhodobý strop pro sazby za distribuci tisku.
(330)
Komise proto zastává názor, že rozsah [3,6 %-4,8 %], který byl považován za přiměřený při neexistenci podstatného rizika ve spojení se smlouvu, musí být použit u období odpovídajícímu třem prvním smlouvám o správě jak na distribuci tisku, tak na distribuci dopisních zásilek.
(331)
Komise konstatuje, že belgické orgány navrhují použít přístup založený na smlouvách také v dokumentu, který předložily dne 14. prosince 2011. Ačkoliv navrhovaná metodika vyvolává řadu otázek ohledně rizikových faktorů a způsobu, jimž jsou váženy (115), je analýza podle smluvních období třídící v zásadě riziko, jemuž je DPLP vystavena, podle třístupňové škály (nízké, střední, vysoké) celkově v souladu s postupem přijatým Komisí. Příslušné třídění smluv podle daného rizika provedené DPLP se vcelku jeví v souladu s analýzou Komise, protože belgické orgány se rovněž domnívají, že čtvrtá smlouva představuje celkově větší riziko než první tři.
(332)
Komise dospěla k závěru, že standardní rozsah provozního ziskového rozpětí (PZR) v rozmezí [5,4 %-7,4 %] představuje odpovídající referenční rozsah pro stanovení přiměřeného zisku pro období, během nichž DPLP musela čelit podstatnému riziku a brát ohled na silné podněty k účinnosti.
(333)
Komise dospívá také k závěru, že rozsah PZR v rozmezí [3,6 %-4,8 %] představuje odpovídající referenční rozsah pro stanovení přiměřeného zisku pro období, během nichž nebyla DPLP podstatnému riziku vystavena.
(334)
Za účelem zohlednění úsilí, na které podle belgických orgánů DPLP přistoupila, aby dosáhla růstu účinnosti, se Komise rozhodla používat pro stanovení přiměřeného zisku, který je nutno zahrnout do nákladů veřejných služeb, horních hranic těchto obou rozsahů s opatrností. Tento postup je rovněž zdůrazněn ve studii Deloitte (viz 291. bod odůvodnění)), podle níž by použití rozsahů bylo vhodné vzhledem k nutnosti neznevýhodňovat výsledky přesahující průměr a dosažené díky růstům účinnosti.
(335)
Komise soudí, že první tři smlouvy o správě (1992-1996, 1997-2002 a 2003-2005) představují nízké riziko a že lze míru přiměřeného zisku odpovídající PZR ve výši 4,8 % uplatnit jak na distribuci dopisních zásilek, tak na distribuci tisku. Naopak soudí, že čtvrtá smlouva o správě (2006-2010) je spojena s podstatně vyšším rizikem, a že lze proto uplatnit jak na distribuci dopisních zásilek, tak na distribuci tisku míru přiměřeného zisku odpovídající PZR ve výši 7,4 %.
(336)
První smlouva o správě upřesňuje, že roční vyrovnání vyplácené státem je určeno všem úkolům veřejné služby.
(337)
Případné nadměrné vyrovnání je proto nutno vypočítat sečtením všech nákladů a příjmů všech úkolů veřejné služby.
(338)
Do příjmů se musí zahrnout roční vyrovnání vyplácené státem za úkoly veřejné služby. Roční vyrovnání obdržená DPLP v rámci první smlouvy o správě představují celkovou částku ve výši 1,5 miliardy EUR.
(339)
K tomu je nutno zohlednit níže uvedená opatření podpory:
Převod budov
(340)
První smlouva o správě stanovila rovněž převod budov státu na DPLP. Za účelem výpočtu nadměrného vyrovnání za období kryté první smlouvou o správě je nutno do příjmů DPLP zahrnout tento převod vlastnictví budov v hodnotě 112,2 milionu EUR, u nějž nedošlo k žádnému protiplnění. DPLP za používání budov v době před převodem neplatila státu žádné vyrovnání.
(341)
V roce 1997 vyplatil stát DPLP částku ve výši 62 milionů EUR a DPLP ji zaúčtovala jako kapitálový vklad. Belgické orgány poté uznaly, že tento převod ve skutečnosti odpovídá odloženému uhrazení zůstatku ročního vyrovnání, s nímž první smlouva o správě počítala v roce 1996.
(342)
Původně nebyla dotyčná částka uhrazena v roce 1996 DPLP včas, takže vyrovnání státu bylo nižší než roční částka stanovená pro dotyčný rok smlouvou o správě.
(343)
Za účelem kontroly nadměrného vyrovnání je vyplacení částky 62 milionů EUR zahrnuto do vyrovnání za službu obecného hospodářského zájmu za období kryté první smlouvou o správě.
(344)
Výpočet nadměrného vyrovnání u první smlouvy o správě lze shrnout takto:
-
Čisté náklady (náklady - příjmy) všech úkolů veřejné služby včetně závazku všeobecné služby (ZVS)
-
Přiměřený zisk povolený pro služby obecného hospodářského zájmu
+
Roční vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu
+
Převod budov
+
Kapitálový vklad v roce 1997
=
Nadměrné vyrovnání
(345)
U třech následujících smluv o správě výpočet nadměrného vyrovnání bude brát zřetel pouze na náklady a příjmy služeb obecného hospodářského zájmu, které mohly být podle ustanovení těchto smluv předmětem vyrovnání za veřejnou službu. Náklady a příjmy odpovídající ostatním službám obecného hospodářského zájmu, které podle ustanovení smluv o správě nemohly uplatňovat nárok na podporu, nejsou zohledněny. Protože všeobecná poštovní služba není součástí činností, které jsou příjemci podpory, její možné čisté náklady nebudou zohledněny a tato služba musí být plně financována DPLP z jejích vlastních prostředků v souladu s pověřením veřejnou službou stanoveným ve smlouvách o správě. Činnosti, které jsou podle smluv o správě příjemci vyrovnání ve výši v nich uvedených, zahrnují zejména distribuci tisku (novin a časopisů) a ostatní veřejné služby uvedené 33. bodě odůvodnění.
(346)
Z důvodu nízkých sazeb uplatňovaných pro distribuci tisku jsou služby obecného hospodářského zájmu, jež jsou příjemci podpory, celkově ve ztrátě.
(347)
Protože případné nadměrné vyrovnání za určitou danou službu může být použito na financování čistých nákladů vyvolaných jinými úkoly veřejné služby s nedostatečným vyrovnáním, budou všechny náklady a příjmy týkající se služeb obecného hospodářského zájmu v rámci smluv o správě pro účely výpočtu sečteny.
(348)
Roční vyrovnání obdržená DPLP v rámci těchto tří smluv o správě představují celkovou částku ve výši 3,5 miliardy EUR.
(349)
Kromě vyrovnání stanovených ve smlouvách o správě využívala DPLP po celou dobu období, jež je předmětem šetření, výlučných práv svěřených státem na poskytování vyhrazených poštovních služeb. Ačkoliv případné přebytky pocházející z tohoto vyhrazeného odvětví nepředstavují pro účely kontroly státní podpory státní prostředky, a nemohou proto být v případě nadměrného vyrovnání předmětem nařízení o vrácení, mohou a musí být v rámci provádění pravidel o státní podpoře zohledněny při posouzení nezbytnosti a proporcionality každé veřejné podpory poskytnuté tomuto provozovateli na základě vyrovnání za veřejné služby. Při posouzení slučitelnosti vyrovnání poskytnutého DPLP na základě různých smluv o správě podle čl. 106 odst. 2 SFEU budou proto přebytky vytvořené belgickým poštovním provozovatelem v tomto vyhrazeném odvětví odečteny od nákladů služeb obecného hospodářského zájmu, jež mohou uplatňovat nárok na vyrovnání za veřejnou službu podle ustanovení těchto smluv.
(350)
V tomto ohledu je nutno poznamenat, že tato zásada je zanesena v rámci pro SOHZ, který stanoví, že „jestliže byla dotčenému podniku udělena zvláštní nebo výhradní práva spojená se službou obecného hospodářského zájmu, která vytváří zisk nad rámec přiměřeného zisku, nebo požívá-li tento podnik jiných výhod udělených státem, musí být bez ohledu na své zařazení pro účely článku 87 Smlouvy o ES tato práva a tyto výhody rovněž zohledněny a připočítávají se k výnosům podniku“ (116). Tato zásada vyjadřuje podmínku nezbytnosti a proporcionality, jež je součástí čl. 106 odst. 2 SFEU. Podpora vyplacená pro určitou službu obecného hospodářského zájmu nad přebytky, jež jsou výsledkem výhradního nebo zvláštního práva poskytnutého provozovateli a které stačí samy o sobě na pokrytí nákladů jiné služby obecného hospodářského zájmu, není pro poskytování této služby obecného hospodářského zájmu nezbytná. Provozovatel, který vytváří tyto přebytky, již požívá veřejného opatření, jež mu umožňuje plnit službu obecného hospodářského zájmu v podmínkách hospodářské rovnováhy do té míry, že žádné dodatečné vyrovnání není nezbytné.
(351)
Každý přebytek ve vyhrazeném odvětví, který je výsledkem poskytnutého výlučného práva, musí být proto zohledněn při posuzování nezbytnosti předmětných vyrovnání za službu obecného hospodářského zájmu poskytnutá DPLP.
(352)
V analýze nadměrného vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu je proto zohledněn každý přebytek vytvořený ve vyhrazeném odvětví (ZVS VO), který přesahuje míru přiměřeného zisku.
(353)
Protože je ale vyhrazené odvětví určeno především na financování všeobecné služby, snižuje každá ztráta vykázaná v jiných oblastech všeobecné služby příspěvek vyhrazeného odvětví k nákladům souvisejících dalších služeb obecného hospodářského zájmu.
(354)
Pro určení přebytků skutečně vytvořených vyhrazeným odvětvím je kromě toho nutno zohlednit náklady, které jsou sice vyvolané závazkem všeobecné služby, které ale nesou činnosti, jež jsou vykonávány mimo oblast všeobecné služby. V souladu s judikaturou ve věci Chronopost jsou náklady maloobchodní sítě rozděleny v analytickém účetnictví DPLP mezi činnosti, které vyžadují využívání sítě, což zahrnuje produkty spadající do veřejné služby, ale nejen je. Řečeno konkrétněji, závazek uložený DPLP udržovat maloobchodní síť určitého rozsahu a hustoty za účelem poskytování všeobecné poštovní služby dostatečné kvality stanovené belgickými orgány vyvolává ztráty u obchodních činností, které nespadají do všeobecné služby, protože část nákladů maloobchodní sítě je v souladu s judikaturou ve věci Chronopost přiřazena obchodním produktům, které maloobchodní síť využívají.
(355)
Omezení týkající se sítě a uložené smlouvami o správě: omezení uložená státem se týkají hustoty a typu poboček poštovních služeb (poštovních úřadů a/nebo poštovních přepážek), které tvoří maloobchodní síť. Jsou stanovena v po sobě následujících smlouvách o správě. Čtvrtá smlouva o správě (2005-2010) tak stanoví:
a)
obecnou povinnost udržovat síť, jež umožní plnění všeobecné služby a dalších veřejných služeb svěřených DPLP (117);
b)
povinnost zachovat alespoň 1 300 poboček poštovních služeb (poštovních úřadů a/nebo poštovních přepážek (118));
c)
povinnost zachovat alespoň 589 poštovních úřadů;
d)
navíc maximální vzdálenost po silnici mezi každou pobočkou poštovních služeb nabízející základní sortiment služeb a poštovním úřadem nabízejícím úplný sortiment služeb nesmí přesáhnout 10 km.
(356)
Belgické orgány se domnívají, že zvláštní požadavky na počet a typ poboček poštovních služeb, které tvoří maloobchodní síť DPLP, představují zvláštní povinnost v oblasti územního pokrytí uloženou státem, jež přesahuje požadavky spojené se závazkem všeobecné služby (ZVS). Na tomto základě Belgie soudí, že by stát měl vyrovnávat všechny čisté náklady odpovídající této zvláštní povinnosti územního pokrytí.
(357)
Kvantifikace omezení týkajícího se sítě: za účelem stanovení čistých nákladů, které DPLP vznikají z povinnosti udržovat maloobchodní síť skládající se z alespoň 1 300 poboček poštovních služeb, z nichž je minimálně 589 poštovních úřadů, belgické orgány porovnaly skutečnou maloobchodní síť, jejíž hustota a typ poboček poštovních služeb je uložena státem, s teoretickou maloobchodní sítí, již by DPLP provozovala, pokud by nemusela brát ohled na tato konkrétní omezení. Jinými slovy, teoretická maloobchodní síť je síť, kterou by se DPLP rozhodla provozovat za obchodních podmínek, jestliže by jí stát neuložil závazky veřejné služby.
(358)
Belgické orgány se domnívají, že tuto teoretickou síť by tvořily pouze poštovní přepážky. Poštovní úřady by zmizely. Aby ovšem DPLP mohla nadále obsloužit stejný celkový objem zákazníků, musela by výrazně zvýšit počet poštovních přepážek.
Srovnání mezi skutečnou maloobchodní sítí DPLP a teoretickou sítí v případě neexistence povinností uložených státem
Počet poboček poštovních služeb celkem
Poštovní úřady (a) + poštovní přepážky (b)
(a)
Počet poštovních úřadů
(vyhrazené pobočky poštovních služeb spravované přímo DPLP)
(b)
Počet poštovních přepážek
(pobočky poštovních služeb umístěné v prostorách třetích subjektů)
Skutečná maloobchodní síť DPLP (stav na konci roku 2009)
1 401 =
713 +
688
Teoretická maloobchodní síť v případě neexistence omezení uložených státem (podle belgických orgánů)
[…] =
[…] +
[…]
Povinnost týkající maloobchodní sítě uložená státem
Min. 1 300
Min. 589
Žádná povinnost
(359)
Jak vyplývá z výše uvedené tabulky, skutečná maloobchodní síť DPLP odpovídá požadavkům státu: jak celkový počet poboček poštovních služeb, tak počet poštovních úřadů přesahuje požadovanou míru. Teoretická síť, již by DPLP provozovala, pokud by měla povolení zvolit si svou maloobchodní síť na základě čistě obchodních hledisek, by vypadala naopak zcela odlišně: celkový počet poboček poštovních služeb by se zvýšil, ovšem poštovní úřady spravované DPLP by zmizely.
(360)
Skutečný stav u omezení týkajícího se sítě: je nutno upřesnit, že omezení, které stát uložil DPLP, není jasně prokázáno.
(361)
Zaprvé, síť skutečně udržovaná DPLP je větší, než požaduje stát. Jak celkový počet poboček poštovních služeb, tak počet poštovních úřadů je vyšší než minimální počet požadovaný státem, což by nasvědčovalo tomu, že povinnosti, jež má plnit, DPLP nezatěžují, protože z vlastní vůle udržuje síť v současné velikosti.
(362)
Belgické orgány vysvětlují tento nadbytek poštovních úřadů podmínkou vzdálenosti 10 km, nutností určité bezpečnostní zálohy pro případ neočekávaných uzavření poštovních přepážek a jejich záměrem zvýšit v příští smlouvě o správě požadovaný minimální počet poštovních úřadů na 650, čímž by bylo kontraproduktivní uzavírat kvůli sladění se současně stanoveným počtem poštovní úřady s tím, že se budou za určitou dobu znovu otevírat. Belgické orgány zdůrazňují, že z těchto důvodů nebyla DPLP schopna snížit počet poštovních úřadů ve větší míře, a přiblížit ho tak požadovanému minimálnímu počtu 589. Podle nich je současné uspořádání sítě, jež čítá 713 poštovních úřadů, přes nominální nadbytek poboček poštovních služeb ve skutečnosti určeno požadavky státu.
(363)
Zadruhé, metoda zvolená belgickými orgány spočívá na retropolaci nákladů maloobchodní sítě od roku 2009 do roku 1992. Podobná retropolace vede nutně k metodickým nejistotám. Obchodní model poštovních přepážek neexistuje nutně od roku 1992. Zaměstnanci DPLP se navíc v minulosti skládali hlavně ze statutárních úředníků, u nichž byly mzdové náklady velmi nepružné. Jelikož poštovní přepážky nejsou spravovány zaměstnanci DPLP, platila by DPLP i nadále statutární úředníky, kteří by již nebyli přiděleni na poštovní úřady. Je proto málo pravděpodobné, že by případné uzavření poštovních úřadů na počátku období, jež je předmětem šetření, mohlo vést k přímému snížení mzdových nákladů. Tohoto typu úspor by naopak mohlo být do určité míry dosaženo v roce 2009, kdy počet smluvních pracovníků mezi zaměstnanci stoupl. Vzhledem k postupnému přechodu na zaměstnance s pružnějším statusem a vzhledem k po sobě následujícím zlepšením systému analytického účetnictví lze předpokládat, že účetní údaje z posledních hospodářských roků jsou prosty tohoto typu zkreslení. Ovšem vzhledem ke skutečnosti, že pro společnost bpost nadále pracuje 20 000 státních zaměstnanců a že je nelze ani zaměstnat na poštovních pobočkách a ani propustit, zůstává i dnes nahrazení všech poštovních úřadů poštovními pobočkami nadále teoretickou a nerealistickou možností.
(364)
Belgické orgány nicméně zdůrazňují, že v minulosti byly případné náklady spojené s propuštěním údajně vyrovnávány úsporami na provozních nákladech a prodejem budov, kterých již nebylo potřeba. Pokud jde o spolehlivost údajů za období 1992-2002, belgické orgány tvrdí, že náklady maloobchodní sítě byly ve skutečnosti zřejmě podceněny, protože některé prvky, které by bylo možno považovat za náklady sítě, byly seskupeny pod jinými nákladovými středisky. Slabé stránky metody retropolace proto údajně zmírňují jiné, opatrné předpoklady, které belgické orgány zvolily pro výpočet nákladů za předchozí hospodářské roky.
(365)
Existence zvláštní povinnosti územního pokrytí: i v případě, že by se uznala existence omezení týkajícího se sítě, nejeví se tvrzení belgických orgánů, podle nějž toto omezení provází oddělený úkol územního pokrytí, jako oprávněné. Ukazuje se totiž, že smlouvy o správě neobsahují žádná zvláštní ustanovení, která by stanovila skutečnou povinnost územního pokrytí, jež by byla oddělená a přesahovala by požadavky spojené se závazky všeobecné služby a dalšími závazky veřejné služby. Smlouvy o správě uzavřené mezi DPLP a belgickým státem naopak upřesňují, že omezení týkající se sítě má za jediný cíl zajištění všeobecné služby a dalších služeb obecného hospodářského zájmu (distribuce novin a časopisů, poštovní účty, poštovní poukázky atd.) a náklady sítě nutné pro tento účel jsou již předem zaneseny na účty těchto různých služeb (119). Smlouvy o správě kromě toho nepočítají se žádným mechanizmem na vyrovnání nákladů závazku územního pokrytí. Komise poznamenává, že povinnost stanovit ukazatele výpočtu vyrovnání předem byla vložena do rámce pro SOHZ z roku 2005 a že nadměrné vyrovnání nákladů za služby obecného hospodářského zájmu, jež měla DPLP, bylo zjištěno pro období po roce 2005 (viz 386. bod odůvodnění).
(366)
Je nutno poznamenat, že podle článku 3 směrnice 97/67/ES jsou členské státy povinny uložit svým tradičním poštovním provozovatelům povinnost poskytovat všeobecnou službu v odpovídající kvalitě, a to zejména pokud jde o zeměpisné pokrytí. Toto územní pokrytí, jež v tomto konkrétním případě týkajícím se Belgie existuje, ovšem představuje jen jeden z celé řady aspektů závazku všeobecné služby. Ve smlouvách o správě, kterými je DPLP svěřen úkol všeobecné služby, Komise nezjišťuje žádnou zmínku o dodatečném úkolu, který by nutil tradičního poštovního provozovatele k udržování větší sítě s více úřady, než je nutné pro územní pokrytí vyžadované závazkem veřejné služby a dalšími souvisejícími veřejnými službami, a který by odpovídal logice územní soudržnosti a územního rozvoje. Každý poštovní úřad provozovaný DPLP kvůli zajištění všeobecné služby k územní soudržnosti (120) nepochybně přispívá, ovšem z právního hlediska je povinnost zachovat tento poštovní úřad spojena s nutností zajistit všeobecnou poštovní služby a další související služby v dostatečné kvalitě. Aby bylo možno zmiňovat doplňkový územní úkol, bylo by podle použitelné judikatury nutno, aby DPLP byla pověřena odděleným a jasně definovaným úkolem zachovat přebytečné úřady poštovní sítě, jejíž velikost byla stanovena pro všeobecnou službu. Toto pověření by muselo upřesňovat závazky, náklady z nich vyplývající a také systém financování čistých nákladů dodatečného územního úkolu.
(367)
Komise žádný z těchto prvků ve smlouvách o správě uzavřených mezi státem a DPLP nenalézá. Belgické orgány a DPLP se snaží opravňovat existenci odděleného územního úkolu následně a uměle, když tvrdí, že územní pokrytí stanovené ve smlouvách o správě má dvojí důvod: vyplývá jak z úkolu všeobecné služby, tak z údajného územního úkolu, který závazek všeobecné služby přesahuje. Odpovídající smlouvy ovšem neobsahují žádné ustanovení, které by se zmiňovalo o údajném odděleném územním úkolu, který by DPLP nutil k udržování větší sítě, než jaká je stanovena pro účely poskytování všeobecné služby.
(368)
Je nutno poznamenat, že umělá povaha tvrzení belgických orgánů a DPLP vystupuje rovněž z jejich vlastního uvažování. Aby snížily míru případného nadměrného vyrovnání, by si belgické orgány přály, aby Komise považovala za náklady vyvolané dodatečným územním úkolem, který přesahuje závazek všeobecné služby, rozdíl mezi skutečnými náklady plnohodnotného poštovního úřadu a náklady teoretické poštovní přepážky, jež by jej nahradila. Toto uvažování se neopírá o větší teoretickou síť, kterou by DPLP udržovala kvůli dosažení územních cílů. Omezuje se na zdůraznění nadnákladů vyvolaných pokrytím všeobecné služby, která podle smluv o správě nemá nárok na žádnou podporu. Tuto neexistenci územního cíle potvrzuje skutečnost, že by belgické orgány musely pro poskytování všeobecné služby výrazně zvýšit počet poštovních přepážek, protože tuto službu není možno zajistit s jejich stejným počtem.
(369)
Přesto je možno konstatovat, že, ačkoliv není zřejmě možné přijmout tvrzení belgických orgánů, které zmiňují skutečnou a oddělenou povinnost územního pokrytí, se omezení ohledně sítě uložené belgickým státem, který požaduje udržování sítě umožňující zajistit všeobecnou službu a další veřejné služby, netýká pouze těchto služeb; znamená totiž také dodatečné náklady pro obchodní služby.
(370)
Jak je vysvětleno v 354. bodě odůvodnění, přispívají podle účetnictví podle činností a v souladu s judikaturou ve věci Chronopost ke společným nákladům všechny činnosti, jež maloobchodní síť používají. K nákladům sítě proto přispívají všechny produkty včetně produktů obchodních. Náklady vyplývající z povinnosti uložené státem udržovat poštovní úřady zatěžují obchodní produkty, které zřejmě vykazují neustále ztrátu, a to i když jsou prodávány za tržní cenu. DPLP nabízí své obchodní služby přes síť, protože financují část jejích fixních nákladů, a přispívají tak nepřímo na všeobecnou službu.
(371)
Z hospodářského hlediska by bylo při posuzování nadměrného vyrovnání DPLP smysluplné zohlednit ztráty vykazované obchodními produkty a vyvolané závazky všeobecné služby a dalších veřejných služeb. Má-li DPLP hospodářský zájem využívat maloobchodní síť pro prodej obchodních produktů, vede to z hlediska analytického účetnictví k tomu, že je část nákladů sítě, které by byly jinak přiřazeny veřejné službě, přiřazována obchodním produktům, které jsou kvůli tomu zřejmě ztrátové.
(372)
Výpočet nadměrného vyrovnání v tomto konkrétním případě lze proto shrnout takto:
-
Čisté náklady (náklady - příjmy) služeb obecného hospodářského zájmu
-
Přiměřený zisk povolený pro služby obecného hospodářského zájmu
+
Roční vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu
+
Přebytky navíc pocházející z vyhrazeného odvětví všeobecné služby (po financování všeobecné služby včetně nadnákladů sítě, které tato služba vyvolá u obchodních služeb)
=
Nadměrné vyrovnání
(373)
Slučitelnost kapitálového vkladu z roku 1997 je nutno posoudit níže v rámci posouzení slučitelnosti ročních vyrovnání za služby obecného hospodářského zájmu, protože se nejedná o zvláštní navýšení kapitálu, ale o platbu související s vyrovnáním přiznaným za úkoly veřejné služby za období 1992-1996.
(374)
Jelikož kapitálový vklad z roku 2003 nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, je otázka slučitelnosti podpory bezpředmětná.
(375)
Jelikož kapitálový vklad z roku 2006 nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, je otázka slučitelnosti podpory bezpředmětná.
(376)
Je nutno poznamenat, že se státní záruka neobjevuje ve smlouvě o správě jako vyrovnání za závazky veřejné služby, takže její slučitelnost nelze posuzovat podle čl. 106 odst. 2 SFEU. Protože belgické orgány neuvedly žádný jiný právní základ, ze kterého by se mohlo vycházet pro prokázání slučitelnosti, a protože Komise žádný nenašla, představuje opatření provozní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem, která proto musí být vrácena.
(377)
Jak již bylo uvedeno, osvobození od daně z příjmů právnických osob neposkytlo DPLP žádnou výhodu, a nepředstavuje proto státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(378)
Osvobození od pozemkové daně a od místních daní představují státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, je ale nutno je považovat za existující podpory, protože byly zavedeny před vstupem v platnost Smlouvy. Je ostatně nutno poznamenat, že tato daňová opatření nejsou ve smlouvách o správě uvedena jako vyrovnání za závazky veřejné služby.
(379)
Daňová osvobození proto nemají vliv na výpočet nadměrného vyrovnání, který je založen na nákladech skutečně nesených DPLP (které již zahrnují důsledky těchto daňových osvobození).
(380)
Daňová osvobození budou proto řešena v rámci odděleného řízení věnovaného existujícím podporám v souladu s články 17, 18 a 19 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (121).
6.3.3.3 Výpočet výše nadměrného vyrovnání
(381)
Výši nadměrného vyrovnání lze vypočítat na základě posouzení uvedeného v pododdílu 6.3.3.2. V souladu s mechanizmem financování veřejné služby zavedeným belgickými orgány ve smlouvách o správě bude nadměrné vyrovnání vypočítáno odděleně pro každé období pověření.
První smlouva o správě: 1992-1996
(v tisících EUR)
-
Čisté náklady veřejné služby
:
-
[…]
-
Vyvolané náklady sítě
:
-
[…]
-
Povolený přiměřený zisk
:
-
[…]
(provozní ziskové rozpětí 4,8 %)
+
Vyrovnání vyplacená státem
:
+
[…]
+
Kapitálový vklad (1997)
:
+
62 000
(odložené vyrovnání za SOHZ)
+
Převod budov
:
+
112 209
=
Nadměrné vyrovnání
=
[…]
Druhá smlouva o správě: 1997-2002
Výpočet přebytků navíc pocházejících z vyhrazeného odvětví všeobecné služby (ZVS VO)
(v tisících EUR)
+
Přebytky ZVS VO
:
+
[…]
(zisk ZVS VO přesahující provozní ziskové rozpětí 4,8 %)
Náklady sítě vyvolané ZVS
:
[…]
Čisté náklady ZVS NO
:
[…]
(ZVS NO ve ztrátě)
Přiměřený zisk ZVS NO
:
[…]
(provozní ziskové rozpětí 4,8 %)
=
Náklady všeobecné služby, které mají být financovány vyhrazeným odvětvím
=
[…]
Přebytky navíc vytvořené vyhrazeným odvětvím a snižující čisté náklady SOHZ
=
[…]
Výpočet nadměrného vyrovnání:
(v tisících EUR)
-
Čisté náklady veřejné služby
:
-
[…]
-
Povolený přiměřený zisk
:
-
[…]
(provozní ziskové rozpětí 4,8 %)
+
Vyrovnání vyplacená státem
:
+
1 286 461
+
Přebytky ZVS VO
+
[…]
=
Nadměrné vyrovnání
=
[…]
Třetí smlouva o správě: 2003-2005
Výpočet přebytků navíc pocházejících z vyhrazeného odvětví všeobecné služby (ZVS VO)
(v tisících EUR)
+
Přebytky ZVS VO
:
+
[…]
(zisk ZVS VO přesahující provozní ziskové rozpětí 4,8 %)
Náklady sítě vyvolané ZVS
:
[…]
Čisté náklady ZVS NO
:
-
[…]
(ziskový ZVS NO)
Přiměřený zisk ZVS
:
[…]
(provozní ziskové rozpětí 4,8 %)
=
Náklady vyvolané ZVS, které je nutno financovat vyhrazeným odvětvím
=
[…]
(žádné ztráty k financování)
Přebytky navíc vytvořené vyhrazeným odvětvím a snižující čisté náklady SOHZ
=
[…]
Výpočet nadměrného vyrovnání:
(v tisících EUR)
-
Čisté náklady veřejné služby
:
-
[…]
-
Povolený přiměřený zisk
:
-
[…]
(provozní ziskové rozpětí 4,8 %)
+
Vyrovnání vyplacená státem
:
+
677 985
+
Přebytky ZVS VO
:
+
[…]
=
Nadměrné vyrovnání
=
[…]
Čtvrtá smlouva o správě: 2006-2010
Výpočet přebytků navíc pocházejících z vyhrazeného odvětví všeobecné služby (ZVS VO)
(v tisících EUR)
+
Přebytky ZVS VO
:
+
[…]
(zisk ZVS VO přesahující provozní ziskové rozpětí 7,4 %)
Náklady sítě vyvolané ZVS
:
[…]
Čisté náklady ZVS NO
:
[…]
(ziskový ZVS NO)
Přiměřený zisk ZVS
:
[…]
(provozní ziskové rozpětí 7,4 %)
=
Náklady vyvolané ZVS, které mají být financovány vyhrazeným odvětvím
=
[…]
(žádné ztráty k financování)
Přebytky navíc vytvořené vyhrazeným odvětvím a snižující čisté náklady SOHZ
=
[…]
Výpočet nadměrného vyrovnání:
(v tisících EUR)
-
Čisté náklady veřejné služby
:
-
[…]
-
Povolený přiměřený zisk
:
-
[…]
(provozní ziskové rozpětí 7,4 %)
+
Vyrovnání vyplacená státem
:
+
1 568 787
+
Přebytky ZVS VO
:
+
[…]
=
Nadměrné vyrovnání
=
[…]
Ostatní opatření
Státní záruka
(v tisících EUR)
Záruka poskytnutá státem v roce 2004:
1 500
=
1 500
(382)
Podle dohody s belgickými orgány (122) je „nejvyváženější a nejobjektivnější“ metodou pro stanovení časového úseku, který je nutno zohlednit pro výpočet celkového nadměrného vyrovnání v tomto konkrétním případě, přístup „smlouva po smlouvě“. Komise nemá námitek proti přijetí žádosti belgických orgánů. Tato metoda nabízí stranám skutečně větší předvídatelnost a právní jistotu, a omezuje tak riziko nadměrného vyrovnání. Každé období bude proto zkoumáno odděleně a z jednoho období na druhé nebude převáděno žádné nedostatečné nebo nadměrné vyrovnání.
(383)
Belgické orgány ovšem zdůrazňují, že před vstupem v platnost rámce pro SOHZ z roku 2005 uplatňovala Komise ustáleným způsobem celkovou metodu výpočtu nedostatečného nebo nadměrného vyrovnání. Na tomto základě belgické orgány konkrétně požádaly, aby se za účelem celkového výpočtu nedostatečného nebo nadměrného vyrovnání seskupily roky předcházející roku 2005 (123).
(384)
Komise upozorňuje, že seskupení všech roků by nemělo pro výši nadměrného vyrovnání, které je nutno vrátit, žádné důsledky, protože u tří smluv o správě použitelných před rokem 2005 bylo prokázáno nedostatečné vyrovnání.
(385)
Komise kromě toho poznamenává, že od přijetí rámce pro SOHZ z roku 2005 musí být „ukazatele pro výpočet, kontrolu a přezkoumání vyrovnávací platby“ předem stanoveny v úředním aktu nebo aktech udělujících pověření (124). Jelikož čtvrtá smlouva o správě nestanovila žádné vyrovnání za jakékoliv náklady vzniklé mimo období své platnosti (2006-2010), nelze nedostatečné vyrovnání zjištěné u období nekrytých touto smlouvou vyrovnat případným nadměrným vyrovnáním vyplaceným DPLP.
(386)
Komise dospívá k závěru, že DPLP získala nadměrné vyrovnání ve výši 415 milionů EUR za plnění svého úkolu veřejné služby, a to zejména během období platnosti čtvrté smlouvy o správě. Protože nadměrné vyrovnání představuje neslučitelnou podporu, musí být vráceno.
7. ZÁVĚR
(387)
Převzetí hrazení důchodů, roční převody veřejných prostředků, převod budov, kapitálový vklad v roce 1997, daňová osvobození a státní záruka představují opatření podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, protože zbavila DPLP nákladů, které běžně zatěžují soukromé podniky.
(388)
Kapitálové vklady v roce 2003 a 2006 nepředstavují podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, protože stát jednal v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství.
(389)
Komise konstatuje, že Belgie provedla opatření protiprávně a porušila tím čl. 108 odst. 2 SFEU, s výjimkou kapitálového vkladu z roku 2003, který byl Komisi před provedením řádně oznámen, a daňových osvobození, která představují existující podpory.
(390)
Převzetí hrazení důchodů nepostavilo DPLP do výhodnějšího postavení než její konkurenty, pokud jde o odvody na sociální zabezpečení. Opatření lze proto prohlásit za slučitelné z hlediska čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
(391)
Roční vyrovnání poskytnutá v rámci čtvrté smlouvy o správě představují neslučitelné podpory z hlediska čl. 106 odst. 2 SFEU, protože se DPLP dostalo nadměrného vyrovnání.
(392)
Záruka poskytnutá státem je neslučitelnou podporou.
(393)
Osvobození od pozemkové daně a osvobození od místních daní představují existující podpory a budou řešeny odděleně v rámci řízení věnovaného existujícím podporám v souladu s články 17, 18 a 19 nařízení (ES) č. 659/1999.
(394)
V souladu s bodem č. 5 rámce pro SOHZ nejsou tímto rozhodnutím dotčena platná ustanovení Unie v oblasti zadávání veřejných zakázek a hospodářské soutěže,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora ve formě převzetí hrazení důchodů poskytnutá společnosti De Post-La Poste (DPLP, nyní bpost) a provedená Belgií je slučitelná s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 2
Státní podpora ve formě vyrovnání nákladů veřejné služby poskytnutá společnosti De Post-La Poste (DPLP, nyní bpost) a provedená protiprávně Belgií porušením čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 3
Kapitálové vklady do společnosti De Post-La Poste (DPLP, nyní bpost) provedené Belgií v roce 2003 a v roce 2006 nepředstavují podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 4
Státní podpora ve formě státní záruky poskytnutá společnosti De Post-La Poste (DPLP, nyní bpost) a provedená protiprávně Belgií porušením čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 5
1. Belgie získá zpět neslučitelné podpory poskytnuté v rámci opatření uvedených v článcích 2 a 4.
2. Z částek, které je nutno vrátit, běží úroky počínaje dnem, kdy byly dány k dispozici příjemci, až do jejich skutečného vrácení.
3. Úroky se počítají ze základu složeného v souladu s kapitolou V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (125) a nařízením (ES) č. 271/2008, kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004.
4. Belgie zruší všechny neprovedené platby podpor poskytnutých v rámci opatření uvedených v článcích 2 a 4 počínaje dnem přijetí tohoto rozhodnutí.
Článek 6
1. Navrácení podpor poskytnutých v rámci opatření uvedených v článcích 2 a 4 se provede s okamžitým účinkem.
2. Belgie zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 7
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Belgie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky), kterou má příjemce vrátit;
b)
podrobný popis již přijatých nebo plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady prokazující, že příjemci již bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Belgie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného navrácení podpor poskytnutých v rámci opatření uvedených v článcích 2 a 4. Na pouhou žádost Komise předloží neprodleně informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již příjemce navrátil.
Článek 8
Toto rozhodnutí je určeno Belgickému království.
V Bruselu dne 25. ledna 2012.
DECISIONE DELLA COMMISSIONE
del 25 gennaio 2012
relativa alla misura SA.14588 (C 20/09) alla quale il Belgio ha dato esecuzione a favore di De Post - La Poste (attualmente «bpost»)
[notificata con il numero C(2012) 178]
(I testi in lingua francese e neerlandese sono i soli facenti fede)
(Testo rilevante ai fini del SEE)
(2012/321/UE)
LA COMMISSIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea, in particolare l’articolo 108, paragrafo 2, primo comma (1),
visto l’accordo sullo Spazio economico europeo (SEE), in particolare l’articolo 62, paragrafo 1, lettera a),
dopo aver invitato gli interessati a presentare osservazioni a norma dei suddetti articoli (2) e viste tali osservazioni,
considerando quanto segue:
1. PROCEDIMENTO
1.1. DECISIONE DELLA COMMISSIONE DEL 2003 ANNULLATA DAL TRIBUNALE
(1)
Il 3 dicembre 2002, le autorità belghe notificavano (3) alla Commissione un aumento di capitale a favore dell’operatore postale belga De Post - La Poste [in appresso «DPLP», attualmente «bpost (4)»]. Al termine di un esame preliminare, la Commissione decideva, il 23 luglio 2003 (5), di non sollevare obiezioni riguardo alla misura notificata. Nella sua decisione, la Commissione riteneva che tale apporto di capitali, così come le altre misure a favore di DPLP rilevate durante l’esame preliminare, non aveva comportato una sovracompensazione dei costi netti sostenuti dall’impresa nell’esecuzione dei propri obblighi di servizio pubblico dal 1992 al 2002.
(2)
Il 27 novembre 2003, la decisione della Commissione veniva impugnata davanti al Tribunale da Deutsche Post AG e dalla sua filiale belga, DHL International (6). Il 10 febbraio 2009, il Tribunale annullava la decisione della Commissione, concludendo che quest’ultima aveva deciso di non sollevare obiezioni malgrado l’esistenza di serie difficoltà che avrebbero dovuto condurla ad avviare un procedimento d’indagine formale.
(3)
Nell’aprile 2009, il Belgio presentava un ricorso (7) (C-148/2009) dinanzi alla Corte di giustizia avverso l’annullamento, da parte del Tribunale, della decisione della Commissione del 23 luglio 2003 di non sollevare obiezioni.
(4)
Il 22 settembre 2011, la Corte ha respinto il ricorso presentato dal Belgio, dichiarando che il Tribunale aveva annullato opportunamente la decisione della Commissione del 2003.
1.2. RECLAMO CONCERNENTE L’AIUTO ALLA DISTRIBUZIONE DI GIORNALI E RIVISTE
(5)
Nel 2005 alcune imprese private belghe di distribuzione di giornali e riviste hanno presentato un reclamo (8), in base alle norme relative sia alle intese sia agli aiuti di Stato, contro un accordo per la distribuzione di giornali e riviste concluso fra le autorità belghe e DPLP. Tale accordo affida a DPLP il compito di servizio pubblico di distribuzione di giornali e riviste in tutto il Belgio e stabilisce le tariffe di tale servizio nonché la compensazione a cui DPLP ha diritto in virtù dei costi supplementari che comporta l’esecuzione di tale compito. Il reclamo riguarda principalmente le tariffe dei servizi proposti da DPLP, che secondo i ricorrenti sono così basse da disincentivare qualsiasi concorrenza.
(6)
Per quanto concerne le regole in materia di aiuti di Stato, i servizi della Commissione hanno respinto il reclamo, dal momento che l’esame preliminare ha permesso di accertare l’assenza di sovracompensazione dei costi netti aggiuntivi indotti da tale servizio pubblico. Nel maggio 2009, tuttavia, i ricorrenti hanno contestato tale posizione preliminare, fornendo ulteriori informazioni e chiedendo alla Commissione di procedere a un’indagine approfondita.
1.3. QUARTO «CONTRATTO DI GESTIONE» (2005-2010)
(7)
L’esame del reclamo riguardante la compensazione concessa per la distribuzione di giornali e riviste ha permesso alla Commissione di scoprire che nel 2005 il Belgio aveva stipulato con DPLP un «contratto di gestione», non notificato, che prevedeva il versamento di una compensazione per servizi di interesse economico generale (SIEG). La Commissione ha quindi avviato d’ufficio un procedimento (9) e ha presentato una richiesta di informazioni al Belgio nell’aprile 2007.
(8)
Nel dicembre 2007, le autorità belghe hanno risposto che, a loro avviso, la compensazione dei SIEG non costituisce un aiuto di Stato, dato che sussistono le quattro condizioni enunciate nella sentenza Altmark (10). Esse hanno fornito ulteriori informazioni sul quarto contratto di gestione, e più specificatamente sul sistema di contabilità dei costi utilizzato ai fini del calcolo della compensazione versata dallo Stato.
(9)
Successivamente, le misure contemplate dal procedimento d’ufficio e dalle denunce sono state incluse nel procedimento d’indagine formale C20/09 avviato il 23 luglio 2009.
1.4. DECISIONE DI AVVIARE IL PROCEDIMENTO
(10)
Tenuto conto dell’annullamento della decisione della Commissione del 23 luglio 2003 da parte del Tribunale, e dopo aver esaminato le informazioni comunicate dalle autorità belghe riguardanti le misure in questione, la Commissione ha deciso, il 13 luglio 2009, di avviare il procedimento d’indagine formale di cui all’articolo 108, paragrafo 2, del TFUE (11).
(11)
La decisione della Commissione di avviare il procedimento è stata pubblicata nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea. La Commissione ha invitato gli interessati a presentare osservazioni.
1.5. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE RELATIVE ALLA DECISIONE DI AVVIO
(12)
Le autorità belghe hanno presentato le proprie osservazioni il 13 agosto 2009 e le hanno integrate con altre osservazioni del 10 settembre 2009, 12 ottobre 2009, 23 aprile 2010, 26 aprile 2010, 19 ottobre 2010, 19 novembre 2010, 21 dicembre 2010, 18 gennaio 2011, 17 febbraio 2011, 2 marzo 2011, 29 marzo 2011, 11 aprile 2011, 10 maggio 2011, 27 maggio 2011, 14 giugno 2011, 10 agosto 2011, 26 agosto 2011, 7 ottobre 2011, 14 dicembre 2011, 19 dicembre 2011, 20 dicembre 2011 e 26 dicembre 2011. Esse hanno indicato di aver proposto l’impugnazione il 22 aprile 2009 avverso la sentenza del Tribunale del 10 febbraio 2009 e hanno fornito informazioni più dettagliate riguardanti la compensazione di servizi pubblici e altre misure ad hoc in favore di DPLP.
1.6. OSSERVAZIONI DELLE PARTI TERZE SULLA DECISIONE DI AVVIO E OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE RIGUARDANTI LE OSSERVAZIONI DELLE PARTI TERZE
(13)
Deutsche Post AG e DHL International N.V./S.A. hanno presentato delle osservazioni il 28 agosto 2009.
(14)
Vlaamse Federatie van Persverspreiders (in appresso «VFP», la federazione fiamminga dei distributori di giornali e riviste) e Prodipresse («Unione dei professionisti della diffusione della stampa») hanno presentato le loro osservazioni il 28 agosto 2009.
(15)
Belgische Distributiedienst B.V.B.A (in appresso «BD», concorrente di DPLP nel mercato della distribuzione di giornali e riviste) ha presentato le sue osservazioni il 28 agosto 2009.
(16)
L’Associazione belga degli editori di quotidiani A.S.B.L ha presentato le sue osservazioni il 28 agosto 2009.
2. DESCRIZIONE DETTAGLIATA DELL’AIUTO
2.1. STATUS GIURIDICO E ATTIVITÀ DI DPLP
(17)
La Poste belga è stata un ente statale («Régie des postes») fino al 1992, quando è stata costituita come impresa pubblica autonoma («entreprise publique autonome»). Nel 2000, la sua forma giuridica è cambiata diventando una società per azioni (société anonyme de droit public).
(18)
Nel 2010, DPLP ha realizzato entrate di gestione per 2 318 milioni di EUR e un reddito operativo di 319 milioni di EUR. Alla fine del 2010, aveva 33 616 dipendenti. A titolo di confronto, nel 2002 essa annoverava 42 000 dipendenti. I costi per il personale rappresentano il 65 % dei suoi costi di esercizio totali.
(19)
Una partecipazione di minoranza del 50 % meno uno è detenuta dall’investitore privato CVC Capital Partners. Lo Stato belga è azionista di maggioranza.
2.2. SINTESI DELLE MISURE PUBBLICHE IN QUESTIONE
2.2.1. Obblighi di servizio pubblico nel periodo 1992-2010
(20)
DPLP è stata incaricata di obblighi di servizio pubblico dalla legge postale (12) e da quattro successivi contratti di gestione nel periodo oggetto dell’esame, dal 1992 al 2010.
2.2.1.1. Obblighi di servizio pubblico definiti nei contratti di gestione
(21)
I contratti di gestione specificano le norme e le modalità di esecuzione dei compiti svolti da DPLP nel quadro dell’esecuzione delle proprie attività d’interesse pubblico e stabiliscono l’intervento finanziario dello Stato belga.
(22)
Dalla sua costituzione nel 1992, DPLP ha firmato con lo Stato belga quattro contratti di gestione relativi ai seguenti periodi (13):
1.
primo contratto: dal 14.9.1992 al 31.12.1996;
2.
secondo contratto: dall’1.1.1997 al 23.9.2002;
3.
terzo contratto: dal 24.9.2002 al 23.9.2005;
4.
quarto contratto: dal 24.9.2005 al 23.9.2010; contratto prorogato in attesa del nuovo contratto.
(23)
I contratti di gestione stabiliscono l’elenco degli obblighi di servizio pubblico. Gli obblighi di servizio pubblico previsti dallo Stato belga nell’attuale contratto di gestione sono i seguenti (14):
Servizi postali
i)
Servizio postale universale
ii)
Distribuzione di quotidiani
iii)
Distribuzione di periodici
iv)
Distribuzione di stampati elettorali
v)
cfr. Tariffe speciali per associazioni senza fini di lucro
vi)
Invii di corrispondenza assoggettati al regime di franchigia postale (corrispondenza reale e altre corrispondenze speciali)
vii)
Servizi postali internazionali
viii)
Pacchi internazionali
Servizi finanziari
ix)
Accettazione di depositi in contanti su conto corrente postale
x)
Emissione di vaglia postali
xi)
Pagamento a domicilio delle pensioni di vecchiaia, delle pensioni ai superstiti e delle pensioni di invalidità
xii)
Pagamento dei gettoni di presenza in occasione delle elezioni
xiii)
Contabilizzazione dei fondi e titoli delle multe stradali
xiv)
Servizi relativi alle licenze di pesca
Vendita di francobolli
xv)
Vendita di francobolli
Altri servizi pubblici
xvi)
Ruolo sociale del postino
xvii)
Informazione adeguata del pubblico
xviii)
Stampa e consegna di corrispondenza elettronica
xix)
Servizi di certificazione dei messaggi
xx)
Prestazioni effettuate nell’ambito della contabilità dello Stato
xxi)
Vendita di bolli fiscali e incasso multe
xxii)
Cooperazione nella distribuzione dei pacchi di schede elettorali
2.2.2. Misure pubbliche oggetto dell’indagine
(24)
Dal 1992 al 2010, DPLP ha beneficiato di un aiuto pubblico articolato in varie misure:
1)
finanziamento degli oneri pensionistici: in seguito alla riforma del sistema delle pensioni operato nel 1997, lo Stato ha sollevato DPLP dagli obblighi pensionistici accumulati per un importo di 3,8 miliardi di EUR;
2)
compensazione annuale delle spese di esecuzione degli obblighi di servizio pubblico (15), per un importo totale di 5,2 miliardi di EUR nel periodo 1992-2010;
3)
apporti di capitale: due nel 1997 (62 milioni di EUR), uno nel 2003 (297,5 milioni di EUR) e uno nel 2006 (40 milioni di EUR);
4)
esenzioni fiscali: esenzione dall’imposta sulle società, dall’imposta relativa agli immobili e da altre imposte indirette e locali;
5)
trasferimento di immobili: nel 1992, 63 immobili del valore di 112,2 milioni di EUR sono stati trasferiti a DPLP;
6)
garanzia accordata dallo Stato nel 2004, dietro pagamento di un premio dello 0,25 %, su un prestito di 100 milioni di EUR.
2.2.2.1. Finanziamento degli oneri pensionistici
(25)
Nel 1992, la Régie des postes è stata trasformata mediante legge in una persona giuridica indipendente (EPA) denominata «De Post-La Poste». DPLP, nella sua qualità di successore legale della Régie des postes, ha rilevato gli attivi e il personale di quest’ultima. Tale cambiamento ha segnato una svolta importante per quanto riguarda il modello d’impresa:
1)
contrariamente alla Régie des postes, gestita sotto l’esclusiva autorità e direzione del ministro competente, DPLP è ormai gestita dal proprio consiglio di amministrazione e comitato di gestione, dal momento che il governo ha conservato soltanto un potere di supervisione ai fini del rispetto della legge e del contratto di gestione (16);
2)
DPLP è, in linea di principio, responsabile del proprio equilibrio finanziario, mentre il bilancio annuale della Régie des postes era, fino ad allora, stabilito dal ministro competente, che lo sottoponeva al Parlamento per l’approvazione in allegato al bilancio del proprio ministero.
(26)
Nel 1992, DPLP ha ripreso 43 747 dipendenti, come pure la tutela giuridica di cui beneficiavano questi in materia di sicurezza dell’occupazione, di pensioni e di remunerazione (articolo 33 della legge del 21 marzo 1991).
(27)
Nel 2008, DPLP aveva ancora circa 23 500 impiegati a tempo indeterminato (il cui statuto era simile a quello dei dipendenti pubblici), che rappresentavano quasi i due terzi di tutto il personale, così come indicato in appresso.
Tabella 1
Regimi lavorativi in seno alla DPLP
(28)
Tra il 1972 e il 1996, le pensioni venivano pagate con il sistema a ripartizione. Secondo tale sistema, DPLP rimborsava allo Stato l’importo delle pensioni versate da quest’ultimo agli ex dipendenti in pensione (17) per le posizioni pensionistiche maturate dal 1972, anno in cui la Posta belga è diventata un’entità contabile distinta all’interno dello Stato (Régie des postes).
(29)
Nessuna modifica è stata apportata al sistema di finanziamento delle pensioni fino alla riforma pensionistica del 1997. Tale riforma ha allineato il sistema pensionistico del primo pilastro applicabile al personale a tempo indeterminato di DPLP a quello del settore privato: a partire dal 1997, DLPL ha dovuto versare all’ONSS (Ufficio nazionale di previdenza sociale) un contributo pensionistico pari all’8,86 % degli stipendi.
(30)
Parallelamente, lo Stato ha accettato di assumere l’onere delle obbligazioni derivanti dalle posizioni pensionistiche maturate da DPLP, che ammontavano a 3,8 miliardi di EUR.
2.2.2.2. Compensazione annuale delle spese di esecuzione degli obblighi di servizio pubblico
(31)
Ogni contratto prevedeva il versamento di una compensazione annuale da parte dello Stato in previsione dell’esecuzione degli obblighi di servizio pubblico definiti nel suddetto contratto.
(32)
Nei primi tre contratti, la compensazione veniva definita sulla base della differenza effettiva tra le spese e le entrate delle missioni di servizio pubblico. Il quarto contratto di gestione prevede il pagamento di una compensazione fissa calcolata sulla base della differenza prevista tra il costo sostenuto dalla DPLP e le entrate generate dagli utenti dei servizi pubblici, compensazione che tuttavia è sottoposta a un massimale definito nei contratti di gestione (18).
(33)
I servizi pubblici per i quali DPLP è, conformemente all’attuale contratto di gestione (19), abilitato a ricevere una compensazione dello Stato, sono i seguenti:
Servizi postali
ii)
Distribuzione di quotidiani
iii)
Distribuzione di periodici
iv)
Distribuzione di stampati elettorali
v)
Tariffe speciali per associazioni senza fini di lucro
vi)
Invii di corrispondenza assoggettati al regime di franchigia postale (corrispondenza reale e altre corrispondenze speciali)
Servizi finanziari
ix)
Accettazione di depositi in contanti su conto corrente postale
x)
Emissione di vaglia postali
xi)
Pagamento a domicilio delle pensioni di vecchiaia, delle pensioni ai superstiti e delle pensioni d’invalidità
xiii)
Contabilizzazione dei fondi e titoli delle multe stradali
xiv)
Servizi relativi alle licenze di pesca
Vendita di francobolli
xv)
Vendita di francobolli
Altri servizi pubblici
xvi)
Ruolo sociale del postino
xx)
Prestazioni effettuate per i contabili dello Stato
xxi)
Vendita di bolli fiscali e incasso multe
(34)
È opportuno osservare che, conformemente ai tre ultimi contratti di gestione, il servizio postale universale non può dar luogo a una compensazione (20). Benché la distribuzione di giornali e riviste possa essere generalmente ricompresa nel quadro del servizio universale, conformemente alla direttiva 97/67/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 15 dicembre 1997, concernente regole comuni per lo sviluppo del mercato interno dei servizi postali comunitari e il miglioramento della qualità del servizio (21), gli obblighi specifici (distribuzione di quotidiani e periodici) che devono dar luogo a una compensazione in virtù dei contratti di gestione sono stati definiti dalle autorità belghe secondo criteri che li distinguono dal servizio postale universale. Tali criteri sono 1) gli obiettivi della missione, che vanno al di là degli obiettivi del servizio universale, 2) le condizioni specifiche enunciate dai suddetti contratti e 3) le disposizioni specifiche in materia di tariffazione, che differiscono da quelle applicabili alla tariffazione del servizio universale.
(35)
Obiettivi della missione: le autorità belghe ritengono che è particolarmente importante assicurare un’ampia distribuzione della stampa in tutto il territorio belga al fine di aumentare il livello d’informazione e la diversità di opinioni, e d’incoraggiare la partecipazione del pubblico al dibattito politico.
(36)
Il contratto stabilisce specifiche condizioni di esercizio: il servizio specifico di distribuzione della stampa, imposto a DPLP e che dà luogo a una compensazione, va al di là del servizio di distribuzione classica compreso nel servizio universale. È sottoposto a una serie di condizioni rigorose sul piano della qualità e dei risultati, che riguardano l’ora della distribuzione (per esempio, distribuzione prima delle 7:30), la frequenza, le opzioni di distribuzione per gli editori, la flessibilità accordata agli editori per quanto riguarda il volume, nonché la continuità del servizio (compresa una definizione rigorosa dei casi di forza maggiore).
(37)
Tariffazione specifica: le tariffe della missione di distribuzione della stampa che danno luogo a una compensazione sono definite nel quadro di trattative a tre (Stato belga/DPLP/settore della stampa) e non devono ricevere l’avallo dell’autorità di regolamentazione, contrariamente a quanto avviene per le tariffe del servizio pubblico universale. Mentre le tariffe del servizio pubblico universale sono basate sui costi, le tariffe della missione specifica di distribuzione della stampa che danno luogo a una compensazione sono nettamente meno elevate, in modo da permettere la realizzazione degli obiettivi che essa persegue.
(38)
I servizi pubblici menzionati nel considerando 33 possono beneficiare di una compensazione di servizio pubblico. Le compensazioni di servizio pubblico effettivamente versate per ciascun esercizio sono le seguenti:
Primo contratto di gestione
Anno
Ammontare (in EUR)
1992 (22)
91 720 000
1993
351 327 000
1994
322 138 000
1995
368 308 000
1996
314 205 000
Secondo contratto di gestione
Anno
Ammontare (in EUR)
1997
208 934 000
1998
228 629 000
1999
213 788 000
2000
216 282 000
2001
224 269 000
2002
194 559 000
Terzo contratto di gestione
Anno
Ammontare (in EUR)
2003
175 554 000
2004
247 606 000
2005
254 825 000
Quarto contratto di gestione
Anno
Ammontare (in EUR)
2006
299 729 000
2007
306 396 000
2008
315 683 000
2009
321 244 000
2010
325 735 000
2.2.2.3. Apporti di capitale
(39)
Capitali conferiti nel 1997: DPLP ha beneficiato di due apporti di capitale, non notificati, per un importo totale di 62 milioni di EUR. Le autorità belghe hanno tuttavia indicato successivamente che tali fondi costituivano in realtà delle compensazioni di servizio pubblico differite, che non erano state versate a tempo debito a DPLP.
(40)
Capitali conferiti nel 2003: le autorità belghe hanno proceduto a un apporto di capitali a favore di DPLP per un ammontare di 297,5 milioni di EUR. Secondo loro, tale apporto è stato realizzato a condizioni accettabili per un investitore privato che opera in normali condizioni di un’economia di mercato; conformemente al principio dell’investitore privato in un’economia di mercato, non costituirebbe pertanto un aiuto di Stato.
(41)
Capitali conferiti nel 2006: le autorità belghe hanno effettuato un nuovo apporto di capitali del valore di 40 milioni di EUR. Secondo loro, tale conferimento è conforme al principio dell’investitore privato in un’economia di mercato, essendo stato effettuato a condizioni identiche a quelle che si applicano agli investitori privati (pari passu).
2.2.2.4. Esenzioni fiscali
(42)
Fino al 31 dicembre 2005, DPLP ha beneficiato di un’esenzione dall’imposta sulle società.
(43)
Nel periodo coperto dall’indagine, essa ha beneficiato di un’esenzione dall’imposta relativa agli immobili destinati a funzioni di servizio pubblico, che rappresenta un vantaggio da […] (23) a […] di EUR all’anno. Se l’imposta fosse stata versata, i costi dei prodotti (servizio pubblico e prodotti commerciali) che utilizzano tali immobili sarebbero stati proporzionalmente più elevati.
(44)
DPLP beneficia inoltre di un’esenzione riguardante altre imposte indirette e locali. Le autorità belghe non sono in grado di valutare il valore esatto di tale vantaggio, ma fanno presente che tale misura rientra nel campo di applicazione della norma de minimis.
(45)
Le esenzioni fiscali sono anteriori all’entrata in vigore del trattato CE nel 1958 e sono state mantenute senza alcuna modifica sostanziale. Mentre l’esenzione dall’imposta sulle società è stata abolita il 31 dicembre 2005, le due ultime misure sono ancora in vigore.
2.2.2.5. Trasferimento di immobili
(46)
Nel 1992, lo Stato belga ha trasferito 63 immobili (24),, gratuitamente, a DPLP. Quest’ultima già li utilizzava, anche se giuridicamente appartenevano allo Stato. Il valore complessivo di tali beni era stimato a 112,2 milioni di EUR (25). Gli immobili erano distinti dalle attività iniziali, alle quali andavano ad aggiungersi, che erano state dissociate dai beni appartenenti allo Stato quando la Poste era diventata un’azienda di Stato distinta («la Régie des postes») nel 1971. La Régie des postes possedeva già legalmente le attività che erano iscritte nel suo bilancio. Tali immobili supplementari trasferiti nel 1992 dovevano d’altro canto compensare l’onere rappresentato dalle pensioni, che continuava a gravare su DPLP nel momento in cui quest’ultima ha ceduto il suo status di azienda per assumere quello di impresa pubblica autonoma.
(47)
Le autorità belghe sostengono che il trasferimento di tali immobili andava inquadrato soltanto nell’ambito di una riorganizzazione interna dei beni appartenenti allo Stato e che non costituiva un vantaggio. Secondo loro, tali immobili erano già utilizzati dalla Poste belga prima che questa non si trasformasse in DPLP nel 1992 (e quindi erano già utilizzati dalla Régie des postes).
2.2.2.6. Garanzia dello Stato
(48)
È stata data la possibilità a DPLP di richiedere una garanzia statale sui suoi prestiti a fronte di un premio dello 0,25 %.
(49)
Nel periodo oggetto dell’indagine, si è fatto ricorso a tale garanzia soltanto una volta, per un prestito di 100 milioni di EUR contratto presso la Banca europea per gli investimenti (BEI); tale accordo, firmato tra DPLP e la BEI il 22 dicembre 2004, ha permesso a DPLP di utilizzare la linea di credito della BEI fino al 10 giugno 2008. Facendo uso di questa linea di credito, DPLP ha richiesto un importo di 100 milioni di EUR l’8 novembre 2007, importo che ha effettivamente ricevuto il 5 dicembre 2007. DPLP si è impegnata a rimborsare il prestito in 11 tranche annuali uguali di circa 9,09 milioni di EUR. La prima tranche deve essere versata il 5 dicembre 2012 e l’ultima il 5 dicembre 2022. Gli interessi sono versati trimestralmente (5 dicembre, 5 marzo, 5 giugno, 5 settembre). Il tasso d’interesse è definito sulla base del tasso EURIBOR a tre mesi, diminuito di 37 punti base.
3. DESCRIZIONE DELLE RAGIONI CHE HANNO CONDOTTO ALL’AVVIO DEL PROCEDIMENTO NEL 2009
(50)
Basandosi sulla sentenza Altmark (26), la Commissione ha ritenuto che le compensazioni degli obblighi di servizio pubblico versate a partire dal 1992, come pure le esenzioni fiscali, gli apporti di capitale, la garanzia dello Stato e il trasferimento degli immobili summenzionati, potessero costituire un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE.
(51)
Gli aiuti di Stato consistenti in compensazioni dei costi legati ad obblighi di servizio universale possono essere dichiarati compatibili ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE se sono necessari all’adempimento di tali servizi e non compromettono lo sviluppo degli scambi in misura contraria agli interessi dell’Unione europea.
(52)
Nella decisione di avvio del 2009, la Commissione si è interrogata sulla necessità e la proporzionalità delle misure di aiuto accordate a DPLP ai fini dell’adempimento dei suoi obblighi di servizio pubblico.
(53)
Per quanto riguarda il calcolo della sovracompensazione ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE, la Commissione ha ritenuto che tutte le entrate e i costi connessi agli obblighi di servizio pubblico erano stati presi in considerazione nel verificare l’assenza di sovracompensazione per lo svolgimento di tali obblighi. È opportuno, ai fini di tale calcolo, verificare la solidità del metodo contabile applicato per determinare i costi imputabili ai servizi d’interesse economico generale, come pure tener conto di tutti i costi netti del servizio pubblico e degli ulteriori aiuti concessi sotto qualsiasi forma.
(54)
Per quanto concerne il finanziamento delle pensioni dei dipendenti da parte dello Stato, la Commissione si è chiesta in quale misura il fatto di essere sollevata dagli obblighi in materia di pensioni ponesse DPLP in una situazione paragonabile a quella dei suoi concorrenti relativamente alla contribuzione previdenziale.
(55)
Conformemente à l’approccio adottato dalla Commissione nella sua decisione in merito al finanziamento pubblico del costo delle pensioni dei dipendenti che lavoravano per La Poste francese (27), era opportuno esaminare se tale misura fosse compatibile ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), del TFUE e, a tale scopo, determinare in quale misura i costi previdenziali sostenuti da DPLP dopo essere stata sollevata da tali obblighi fossero comparabili a quelli sostenuti dai suoi concorrenti.
4. OSSERVAZIONI DELLE PARTI INTERESSATE
4.1. OSSERVAZIONI DI VFP E DI PRODIPRESSE
(56)
Il 28 agosto 2009, VFP e Prodipresse hanno presentato le proprie osservazioni riguardanti il sistema di distribuzione della stampa realizzato da DPLP.
(57)
Conformemente alla denuncia depositata in precedenza, VFP e Prodipresse hanno evidenziato le distorsioni della concorrenza risultanti dalle tariffe poco elevate praticate da DPLP per la distribuzione della stampa, che impedivano qualsiasi concorrenza da parte di altri operatori sul mercato.
(58)
Esse hanno indicato che i prezzi praticati da DPLP venivano fissati nel corso di trattative a tre tra DPLP, gli editori e lo Stato. Le perdite subite da DPLP in virtù dei prezzi inferiori al mercato erano, secondo loro, compensate dallo Stato nel quadro della compensazione per i SIEG. Se DPLP è il beneficiario diretto di tale aiuto, anche gli editori di quotidiani ne beneficiano indirettamente.
(59)
VFP e Prodipresse ritengono che DPLP probabilmente beneficia di una sovracompensazione per il sistema di distribuzione della stampa, sovracompensazione che utilizza per le sue altre attività.
4.2. OSSERVAZIONI DELL’ASSOCIAZIONE BELGA DEGLI EDITORI DEI GIORNALI
(60)
Il 28 agosto 2009, l’Associazione belga degli editori dei giornali ha presentato le proprie osservazioni. Essa ha evidenziato in quell’occasione l’importanza, in termini di democrazia e di uguaglianza, di un sistema efficace di distribuzione dei quotidiani in tutto il territorio belga, a prezzi uniformi e ragionevoli, che permetta agli abbonati di ricevere i loro quotidiani la mattina presto.
4.3. OSSERVAZIONI DI DEUTSCHE POST AG E DI DHL INTERNATIONAL
(61)
Il 28 agosto 2009, Deutsche Post AG e DHL International hanno presentato le proprie osservazioni. Esse hanno insistito sulla necessità di esaminare l’assunzione degli oneri pensionistici incombenti a DPLP, e in particolare di accertare la conformità di tale misura alla pratica precedente, di controllare la conformità dei conferimenti di capitale al mercato, di verificare la conformità della ripartizione dei costi alla sentenza Chronopost e infine, di esaminare il trasferimento di immobili.
4.4. OSSERVAZIONI DI BELGISCHE DISTRIBUTIEDIENST NV/BELGIQUE DIFFUSION SA
(62)
Il 28 agosto 2009, Belgische Distributiedienst NV/Belgique Diffusion SA («BD»), che fa parte del gruppo TNT, ha presentato le proprie osservazioni. BD è un concorrente di DPLP, e in particolare della sua filiale incaricata della distribuzione dei giornali, Deltamedia, sul mercato della distribuzione dei quotidiani e dei periodici. Conformemente alla denuncia depositata in precedenza, BD ha evidenziato che DPLP praticava prezzi inferiori ai costi per quanto concerne la distribuzione dei quotidiani. Le perdite subite da DPLP erano, secondo BD, finanziate da sovvenzioni pubbliche. I prezzi poco elevati rendevano difficile qualsiasi concorrenza nei confronti di DPLP.
(63)
Secondo BD, DPLP ha violato la direttiva 92/50/CEE del Consiglio, del 18 giugno 1992, che coordina le procedure di aggiudicazione degli appalti pubblici di servizi (28), nonché l’articolo 7 della direttiva 97/67/CE. BD si è inoltre interrogata sull’esistenza di un aiuto ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE e sulla compatibilità della compensazione dei costi connessi ai SIEG ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE.
(64)
Essa si è chiesta se la distribuzione dei quotidiani poteva essere considerata un SIEG, dato che, nella maggior parte degli Stati membri, tale attività è aperta alla concorrenza, senza il coinvolgimento dell’operatore postale.
(65)
BD si è inoltre chiesta se una sovvenzione riservata esclusivamente all’operatore postale costituisse il mezzo più idoneo a sostenere la distribuzione dei quotidiani, invece di un aiuto recato agli editori, che potrebbero quindi avvalersi di servizi di distribuzione sul libero mercato, permettendo così a vari fornitori di farsi concorrenza.
(66)
Anche se il compito di distribuire i quotidiani affidato a DPLP dovesse essere approvato, BD si è interrogata sulla necessità di tali costi. Secondo lei, DPLP sostiene costi molto più elevati di quelli degli altri operatori, il che aumenta il livello della sovvenzione necessaria. In tal senso, le sovvenzioni non sono né proporzionate, né giustificate.
(67)
Infine, BD ritiene che i costi di DPLP di cui si è fatto carico lo Stato potrebbero includere costi d’investimento non necessari ai fini dell’espletamento del SIEG, dato che DPLP potrebbe aver utilizzato le infrastrutture create per altri servizi. Le campagne promozionali a favore di prodotti commerciali potrebbero inoltre essere state finanziate per mezzo di sovvenzioni pubbliche.
5. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE
5.1. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE SULL’ASSUNZIONE DEGLI ONERI PENSIONISTICI
(68)
Le autorità belghe sostengono che, conformemente all’approccio seguito nella sentenza Combus (29), il finanziamento degli oneri pensionistici non costituisce un aiuto di Stato, dal momento che solleva la Poste belga da oneri straordinari, e non da quelli gravanti normalmente sul bilancio di un’impresa.
(69)
Un simile onere eccessivo deriva da maggiori costi salariali legati al personale statutario e da una mancanza di flessibilità sul piano operativo, che impedisce a DPLP di ridurre come essa vorrebbe il numero di dipendenti facenti parte del proprio organico.
(70)
Le autorità belghe definiscono tre cause di flessibilità carente:
1)
la sicurezza dell’occupazione dei dipendenti;
2)
l’assenza di mobilità interna;
3)
l’assenza di accesso alla temporanea sospensione dal lavoro.
(71)
Sicurezza dell’occupazione dei dipendenti pubblici: DPLP sostiene che il suo personale è de facto assunto a tempo indeterminato. DPLP non è in grado di rescindere i contratti del suo personale a tempo indeterminato, salvo motivi gravi o cattivi risultati ricorrenti. Anche in un simile caso, la procedura di licenziamento è sottoposta a condizioni particolarmente onerose.
(72)
Inoltre, il Consiglio di Stato (giurisdizione amministrativa belga competente per il personale a tempo indeterminato, mentre il personale a contratto rientra nella competenza del tribunale del lavoro), è apparso propenso a favorire il personale a tempo indeterminato fissando una norma rigorosa ai fini dell’individuazione di un «motivo valido». Ne consegue che DPLP non può licenziare il proprio personale a tempo indeterminato, sia individualmente che collettivamente, per ragioni economiche o tecniche.
(73)
Di conseguenza, la risoluzione del contratto di lavoro non costituisce uno strumento di gestione che permette di riconfigurare la composizione del personale in funzione dei bisogni operativi effettivi. Inoltre, l’impossibilità di procedere a licenziamenti su base economica limita considerevolmente gli strumenti di cui dispone DPLP per risolvere problemi quali una mobilità insufficiente o un livello salariale e vantaggi del personale statutario superiori a quelli praticati sul mercato. Inoltre, il personale statutario non è abilitato a chiedere un trasferimento automatico nella pubblica amministrazione, e comunque DPLP non può imporre un simile trasferimento.
(74)
Ciò significa che una riduzione del personale a tempo indeterminato si limita essenzialmente a partenze volontarie, poco numerose, e alle partenze naturali.
(75)
Assenza di mobilità interna: oltre all’impossibilità, per DPLP, di ridurre il personale a tempo indeterminato nei settori in cui la domanda di servizi è diminuita, le possibilità di cui dispone per ridistribuire il personale a tempo indeterminato in seno alla sua organizzazione in base alle proprie esigenze sono soggette a forti vincoli.
(76)
Elementi come l’appartenenza linguistica, le qualifiche, l’anzianità e la ripartizione funzionale fanno sì che DPLP non sia affatto in grado di ridistribuire il suo personale operante in settori in cui il fabbisogno di personale è in diminuzione, per esempio in ragione della riduzione della posta tradizionale, verso settori con carenza d’organico a causa, specialmente, delle partenze per pensionamento o di una domanda in crescita.
(77)
In altri termini, in ragione delle rigidità dello «statuto», DPLP non è in grado di ridistribuire il personale a tempo indeterminato in funzione del fabbisogno o di compensare un’inadeguatezza tra i settori di attività con esuberi e quelli con carenza di organico. Paradossalmente, per rispondere alle esigenze riscontrate nei settori con carenza di organico, DPLP deve assumere personale interinale o a contratto, pur mantenendo il personale a tempo indeterminato eccedente nei settori con esuberi.
(78)
Assenza di accesso alla sospensione temporanea: inoltre, DPLP non può mettere il personale a tempo indeterminato in sospensione temporanea dal lavoro («disoccupazione economica»), come possono fare gli operatori del settore privato quando il lavoro viene a mancare.
(79)
Costi salariali più elevati: quando la Régie des postes è diventata una persona giuridica indipendente nel 1992 ed è stata ribattezzata DPLP, il personale a tempo indeterminato percepiva stipendi e vantaggi nettamente più elevati del personale a contratto del settore privato. Dal 1992, gli aumenti automatici degli stipendi legati agli scatti di anzianità e l’importante potere negoziale dei sindacati hanno contribuito a mantenere stipendi e vantaggi a livelli più alti.
(80)
Oltre a stipendi e vantaggi più alti rispetto a quelli percepiti dal personale a contratto, i dipendenti a tempo indeterminato beneficiano da 4 a 11 giorni di ferie retribuite supplementari (30), aumentando i costi sostenuti da DPLP. Tali elementi che caratterizzano il personale a tempo indeterminato ha reso difficile la gestione, da parte di DPLP, del costo unitario del personale a tempo indeterminato, molto superiore a quello dei dipendenti a contratto del settore privato.
(81)
Dall’epoca della riassunzione del personale a tempo indeterminato della Régie des postes nel 1992, i dirigenti di DPLP hanno constatato che tale personale, con i suoi costi salariali più elevati e la sua rigidità operativa, costituiva un handicap strutturale sempre più difficile da sostenere man mano che avanzava la liberalizzazione del mercato postale. DPLP ha di conseguenza smesso di assumere dipendenti a tempo indeterminato nel 1998. Le partenze naturali causate per lo più da pensionamenti hanno portato a una diminuzione, in termini assoluti, del personale, che è passato a 23 538 persone nel 2008.
(82)
Dato che la riduzione del personale a tempo indeterminato è dipesa soprattutto dal tasso di pensionamenti nell’attuale contesto di età, la sua progressione è stata lenta e dovrebbe secondo ogni probabilità restarlo fino al 2030, cioè molto tempo dopo la liberalizzazione completa del mercato postale, così come mostrato nella tabella sottostante.
Tabella 2
Evoluzione degli effettivi a tempo indeterminato di DPLP
(83)
Le autorità belghe ritengono di conseguenza che il personale a tempo indeterminato di DPLP rappresenta un serio ostacolo sul piano operativo e in termini di costi nei confronti degli operatori privati e che lo Stato ha alleggerito DPLP di un onere eccessivo che i suoi concorrenti non sostengono.
(84)
La misura non costituisce, secondo loro, un aiuto di Stato, e la linea di condotta seguita dalla Commissione nella decisione di avvio, conformemente a casi precedenti riguardanti regimi pensionistici [EDF (31), La Poste (France) (32), Royal Mail (33)], non sarebbe di conseguenza necessaria nel caso di DPLP.
(85)
Le autorità belghe sostengono tuttavia che l’eventuale applicazione di un simile metodo a DPLP porterebbe a concludere che la parte dei costi previdenziali, in percentuale sui costi salariali, sostenuta da DPLP equivale a quella dei suoi concorrenti.
5.2. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE RIGUARDANTI LA COMPENSAZIONE ANNUALE DEI COSTI DI SERVIZIO PUBBLICO
(86)
Le autorità belghe hanno comunicato i dati contabili (34) di DPLP ed esposto i principi di contabilità dei costi applicati da DPLP.
(87)
Esse ritengono in primo luogo che la compensazione di servizio pubblico versata annualmente non costituisce un aiuto, nella misura in cui è conforme alla giurisprudenza della sentenza Altmark.
(88)
In secondo luogo, esse sostengono che, se la compensazione di servizio pubblico costituisce un aiuto, essa è compatibile, dato che non costituisce una sovracompensazione dei costi netti sostenuti da DPLP nell’ambito dell’adempimento dei suoi obblighi di servizio pubblico. I calcoli presentati dalle autorità belghe rivelano, secondo queste ultime, una sottocompensazione dei costi sostenuti da DPLP.
(89)
Infine, le autorità belghe indicano che alcune delle misure costituiscono un aiuto esistente. Si rimanda, al riguardo, alla sezione dedicata agli aiuti esistenti [considerando 224 e segg.].
5.3. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE SUGLI APPORTI DI CAPITALE
5.3.1. Capitali conferiti nel 1997
(90)
In una lettera indirizzata alla Commissione il 12 agosto 2009, le autorità belghe indicano che è opportuno considerare gli apporti di capitale effettuati nel 1997, pari a 62 milioni di EUR, come una compensazione differita per obblighi di servizio pubblico.
5.3.2. Capitali conferiti nel 2003 e nel 2006
(91)
Secondo le autorità belghe, gli aumenti di capitale realizzati nel 2003 e nel 2006 si basavano entrambi su un piano strategico (35), il cui obiettivo ultimo era migliorare la competitività e la redditività dell’impresa nel contesto di liberalizzazione progressiva del mercato postale.
(92)
Tale piano strategico perseguiva due obiettivi principali:
1)
migliorare la produttività per garantire la competitività e la redditività in un ambiente di mercato maggiormente liberalizzato;
2)
fare evolvere DPLP verso una logica di mercato aprendo il suo capitale agli investitori privati, cioè raggiungere e mantenere i livelli di rendimento richiesti per attirare gli investitori privati e liberare il potenziale dell’impresa in termini di redditività.
(93)
Capitali conferiti nel 2003: secondo le autorità belghe, l’aumento di capitale del 2003 aveva l’obiettivo di consolidare i fondi propri di DPLP in considerazione degli importanti impegni finanziari che aveva contratto in vista, soprattutto, della costruzione di quattro nuovi centri di smistamento e della modernizzazione di un centro esistente, dell’ottimizzazione dei turni di recapito della posta e dell’automatizzazione.
(94)
Inoltre, le autorità belghe sostengono che i fondi conferiti hanno coperto anche le spese per il personale, data la diminuzione del numero di dipendenti connessa a un regime di prepensionamento, la riduzione del tempo di lavoro e l’aumento degli stipendi dei nuovi membri del personale.
(95)
Tali misure hanno garantito con ragionevole sicurezza una maggiore redditività per il periodo 2003-2007 rispondendo alle aspettative degli investitori privati. In tal modo lo Stato belga, in quanto azionista unico di DPLP nel 2003, è stato guidato da prospettive di redditività, in una logica pienamente rispettosa del principio dell’investitore privato in un’economia di mercato, quando ha deciso di effettuare un investimento in capitali.
(96)
Il 5 agosto 2009, le autorità belghe hanno inoltre sottolineato che, secondo le previsioni di redditività, l’apporto di capitali era stato effettuato a condizioni conformi al principio dell’investitore in un’economia di mercato, dato che il rendimento previsto eccedeva quello che un investitore privato avrebbe preteso. Tali previsioni non erano irrealistiche, dato che la redditività effettiva registrata tra il 2003 e il 2008 è stata nettamente superiore a quella prevista.
(97)
Le autorità belghe hanno precisato che l’apporto di capitali del 2003 e l’annullamento, nel 2005, dei crediti dello Stato nei confronti di DPLP non erano affatto connessi. Tale annullamento, effettuato in un momento diverso, ha rappresentato una normale operazione contabile, dato che lo Stato aveva chiaramente indicato che tali crediti non sarebbero stati pagati a DPLP. Gli importi finali annullati nel quadro del risanamento del bilancio 2005 erano diversi dagli importi dell’apporto di capitali del 2003 e dalle perdite accumulate alla fine dell’anno 2002.
(98)
Capitali conferiti nel 2006: le autorità belghe sostengono che tale conferimento è conforme al principio dell’investitore privato in un’economia di mercato, nella misura in cui è stato effettuato a condizioni equivalenti (pari passu) a quelle applicate a un investitore privato, cioè Post Invest Europe SA, che ha investito 300 milioni di EUR. Sono state sottoscritte nuove azioni dallo Stato e dall’investitore privato, e questo ha permesso al nuovo investitore di ottenere il 50 % delle azioni meno una, e allo Stato di conservare il 50 % delle azioni più una (36).
(99)
Per determinare il prezzo delle nuove azioni emesse, la banca d’investimento alla quale si sono rivolte le autorità belghe ha stimato che il valore totale di DPLP era compreso tra […] e […] EUR. Lo Stato ha stabilito alla fine la cifra di […] EUR per l’intera impresa prima degli apporti di capitale. Le autorità belghe riconoscono che i risultati successivi di DPLP hanno superato le ipotesi formulate al momento della stima.
(100)
Secondo le autorità belghe, la realizzazione del piano strategico ha permesso a DPLP di diventare uno degli operatori più efficienti di Europa: DPLP ha compiuto dei progressi enormi in termini di redditività, d’efficienza (37) e di qualità, pur mantenendo a un livello ragionevole i prezzi fatturati ai clienti.
5.4. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE SULLE ESENZIONI FISCALI
(101)
Nella loro dichiarazione del 12 agosto 2009, le autorità belghe riconoscono che, fino al 27 dicembre 2005, DPLP non è stata assoggettata al regime dell’imposta sulle società, bensì a un’imposta sugli utili (cioè, l’imposta delle persone giuridiche). Esse sostengono tuttavia che nel periodo 2003-2005, DPLP non ha beneficiato di tale regime fiscale: infatti, se fosse stata assoggettata all’imposta sulle società, essa avrebbe potuto riportare le perdite registrate in passato e non avrebbe dovuto quindi versare l’imposta sulle società per tale periodo.
(102)
Sostengono inoltre che DPLP ha dovuto pagare imposte sugli utili per 2 milioni di EUR nel periodo 2003-2005.
(103)
A partire dall’esercizio 2006, DLPL ha dovuto versare l’imposta sulle società senza poter riportare le perdite precedenti. Le autorità belghe stimano le perdite di credito d’imposta a quella data a 51,87 milioni di EUR.
(104)
La conclusione è quindi che DPLP non ha ricavato alcun utile netto dall’esenzione dell’imposta sulle società prima del 2006.
(105)
Le autorità belghe precisano che DPLP beneficia di un’esenzione dall’imposta relativa ai redditi derivati da beni immobili destinati a funzioni di interesse pubblico.
(106)
Hanno stimato il vantaggio netto percepito da DPLP, che secondo loro rappresenta soltanto una parte limitata dei costi supplementari che l’impresa sostiene rispetto all’obbligo di mantenere una rete postale caratterizzata da una densità territoriale definita rigorosamente, per il quale l’impresa non percepisce nessun’altra compensazione.
(107)
Le autorità belghe spiegano che DPLP beneficia di alcune esenzioni da imposte indirette e locali. Esse sostengono che tali esenzioni hanno un’incidenza netta de minimis.
5.5. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE RIGUARDANTI IL TRASFERIMENTO DI IMMOBILI
(108)
Nella loro dichiarazione del 12 agosto 2009, le autorità belghe hanno confermato che un certo numero di immobili sono stati trasferiti a DPLP al momento della sua trasformazione in impresa pubblica autonoma. Tali immobili erano già utilizzati da DPLP dal 1971 ed erano necessari ai fini dell’adempimento dei suoi compiti di servizio postale.
(109)
Le autorità belghe sostengono che il trasferimento di tali immobili non ha conferito alcun vantaggio a DPLP, dato che questa li utilizzava già nel quadro della sua missione di servizio pubblico. In altre parole, secondo loro si è trattato soltanto di una riorganizzazione di beni pubblici.
5.6. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE RIGUARDANTI LA GARANZIA DELLO STATO SUI PRESTITI
(110)
Nella loro dichiarazione del 12 agosto 2009, le autorità belghe sostengono che DPLP non beneficia automaticamente di una garanzia dello Stato per i suoi prestiti. Se DPLP dovesse chiedere una simile garanzia, dovrebbe ricevere l’avallo delle autorità belghe e versare un premio annuo dello 0,25 % al Tesoro pubblico.
(111)
Nel corso del periodo considerato, DPLP ha fatto ricorso una sola volta a una garanzia statale.
(112)
Le autorità belghe ritengono che un premio dello 0,25 % è appropriato rispetto alla situazione finanziaria di DPLP e alla scarsa probabilità di un mancato rimborso da parte di DPLP. Esse ritengono d’altro canto che i tassi accordati dal mercato per un simile prestito senza garanzia dello Stato sarebbero stati fino a 40 punti base più alti.
5.7. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE SULLE OSSERVAZIONI FORMULATE DALLE PARTI INTERESSATE
(113)
Nella loro dichiarazione del 12 ottobre 2009, le autorità belghe sostengono che soltanto le dichiarazioni di BD e di FVP/Prodipresse contengono elementi determinanti. Questi elementi riguardano, in particolare, la distribuzione anticipata dei quotidiani e dei periodici.
(114)
Le autorità belghe ritengono che, contrariamente a ciò che evidenzia BD, l’attribuzione della prestazione dei servizi postali non riservati (come la distribuzione dei giornali) non rientra nel campo di applicazione della regolamentazione dell’Unione sugli appalti pubblici [direttiva 2004/18/CE del Parlamento europeo e del Consiglio (38)].
(115)
Esse sostengono inoltre che la distribuzione dei quotidiani e dei periodici, che costituisce un servizio d’interesse economico generale, non viola le disposizioni dell’Unione riguardanti la liberalizzazione del mercato postale.
(116)
Le autorità belghe indicano inoltre che tale attribuzione non dipende da una decisione arbitraria. Secondo loro, DPLP è l’unica impresa in grado di soddisfare le condizioni e gli obblighi imposti al fornitore di questo tipo di servizi.
(117)
Le autorità belghe sostengono che, contrariamente a quanto asserisce BD, DPLP non ha beneficiato nel periodo 2002-2008 di una sovracompensazione dei costi connessi all’esecuzione del suo servizio di distribuzione dei quotidiani e periodici.
(118)
Esse non condividono il parere di FVP/Prodipresse secondo il quale DPLP ha gonfiato i suoi investimenti e costi supplementari collegati all’estensione della copertura nazionale anticipata, che avrebbe fatto passare dall’82 al 100 %. Dato che il 18 % riguardava principalmente delle regioni lontane, le spese per il personale di DPLP sono aumentate in modo non proporzionale e DPLP ha dovuto acquistare veicoli da trasporto per lunghe distanze, caratterizzati da costi di ammortamento elevati.
(119)
Le autorità belghe, infine, sostengono che i costi della sua campagna pubblicitaria non sono stati presi in considerazione nel calcolo della compensazione che essa ha ricevuto dallo Stato per la distribuzione anticipata della stampa.
(120)
BD indica che DPLP non è, manifestamente, efficiente rispetto ai costi. Le autorità belghe contestano questa argomentazione, sottolineando il fatto che BD non tiene conto pienamente degli elevati sovraccosti connessi alla distribuzione anticipata della stampa e che trascura i notevoli sforzi compiuti DPLP allo scopo di gestire i propri costi e di accrescere la produttività.
(121)
Secondo BD, i costi di Deltamedia sono inferiori a quelli di DPLP. Questa situazione è, secondo le autorità belghe, imputabile ai seguenti elementi:
a)
Deltamedia non propone una copertura nazionale;
b)
Deltamedia opera con distributori indipendenti;
c)
il servizio fornito da Deltamedia non è complesso, dato che lavora soltanto con un numero ristretto di editori associati a un unico gruppo editoriale;
d)
gli editori consegnano i quotidiani immediatamente nei punti di distribuzione.
5.8. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ BELGHE RIGUARDANTI L’AIUTO ESISTENTE
(122)
Nella loro dichiarazione del 21 dicembre 2010, le autorità belghe affermano che alcune delle misure oggetto dell’indagine costituiscono degli aiuti esistenti.
(123)
In primo luogo, le autorità belghe sostengono che le esenzioni fiscali di cui ha beneficiato DPLP sono precedenti all’adesione del Belgio all’Unione europea e costituiscono di conseguenza degli aiuti esistenti.
(124)
In secondo luogo, le autorità belghe sostengono che la sovvenzione annuale versata a DPLP è anteriore al 1999, vale a dire precedente alla liberalizzazione del mercato postale, e costituisce pertanto un aiuto esistente. Inoltre, se costituissero aiuti di Stato, gli apporti di capitale effettuati prima del 1999 non dovrebbero essere considerati come aiuti esistenti.
(125)
In terzo luogo, le autorità belghe sostengono, in virtù del termine di prescrizione di dieci anni, che tutte le misure adottate prima del 13 luglio 1999 (cioè 10 anni prima dell’avvio del procedimento formale di cui trattasi) costituirebbero degli aiuti esistenti, dato che l’annullamento da parte del Tribunale di primo grado sopraggiunto prima avrebbe anche comportato l’annullamento di tutti gli atti d’indagine precedenti della Commissione. Esse sostengono, invece, che dal momento che la Commissione ha compiuto il suo primo atto d’indagine nel dicembre 2002, è preferibile non includere nell’inchiesta le misure adottate prima del dicembre 1992. Ciò riguarderebbe il trasferimento di immobili e la prima sovvenzione annuale versata nel 1992.
6. VALUTAZIONE
6.1. CONSIDERAZIONI PRELIMINARI RIGUARDANTI IL SISTEMA DI CONTABILITÀ DEI COSTI DI DPLP
(126)
L’articolo 14 della direttiva 97/67/CE, modificata dalla direttiva 2008/6/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 20 febbraio 2008, che modifica la direttiva 97/67/CE per quanto riguarda il pieno completamento del mercato interno dei servizi postali (39) (la terza direttiva postale) obbliga gli operatori postali a tenere una contabilità dei costi che stabilisca una distinzione netta tra, da una parte, i servizi e i prodotti che fanno parte del servizio universale e, dall’altra, i servizi e prodotti che non ne fanno parte. La loro contabilità deve procedere a una imputazione diretta dei costi che possono essere direttamente attribuiti ai prodotti, e a una imputazione diretta o indiretta dei costi comuni, vale a dire deve imputare in modo appropriato i costi comuni necessari per la prestazione di servizi universali e di servizi non universali. La contabilità dei costi di DPLP consiste in un sistema di contabilità per attività (CPA), che imputa tutte le spese di funzionamento, fino alla soglia di utile al lordo di interessi, imposte e tasse (EBIT), ai vari prodotti, conformemente al metodo di imputazione dei costi interamente ripartito (FDC). La contabilità dei costi copre tutte le spese di gestione e delle unità organizzative di DPLP. Nel 2009, i prodotti commerciali hanno costituito il […] % del volume di affari di DPLP, contro il […] % per i prodotti connessi al servizio pubblico.
(127)
Il metodo di contabilità dei costi è ripartito in tre livelli: le risorse, le attività e i prodotti. Esso ha lo scopo di determinare la parte dei costi imputabile a ciascun prodotto.
(128)
I costi sono suddivisi in 398 tipi diversi di costo e 3 954 centri di responsabilità. A fini contabili, questi ultimi sono raggruppati in 34 pool di risorse e 108 gruppi di codici. Esistono 986 diverse attività.
(129)
I costi per le risorse sono imputati alle attività in funzione della loro natura: le «risorse dirette» sono direttamente associate a una specifica attività, mentre le «risorse indirette» contribuiscono ad attività varie e devono essere imputate mediante le chiavi di ripartizione che rispecchiano il grado di utilizzazione della risorsa in questione per ciascuna attività. Infine, il contributo globale all’attività include le spese generali che non è possibile imputare a delle attività specifiche; tali spese vengono pertanto imputate in ugual misura a tutti i prodotti sulla base del prezzo di costo maggiorato.
(130)
Le 986 diverse attività formano gli elementi costitutivi della catena del valore di ciascun prodotto. Una parte dei costi collegati a una data attività è imputata a dei prodotti in funzione dell’utilizzazione dell’attività in questione in ciascun prodotto. I costi delle attività non operative sono in primo luogo imputate alle attività di gestione che contribuiscono direttamente ai prodotti.
(131)
Nell’ultima fase della procedura, i costi delle attività vengono infine imputati a ciascun prodotto secondo una chiave di ripartizione generalmente fondata sul volume. In altre parole, tutti i prodotti che utilizzano un’attività vengono contabilizzati con una parte dei costi di tale attività proporzionale al volume di utilizzo di quest’ultima.
(132)
La Commissione ritiene che il metodo di contabilità dei costi attualmente applicato da DPLP sia soddisfacente, dato che esso imputa correttamente tutti i costi con un accettabile livello di adeguatezza. La Commissione constata tuttavia che DPLP ha adottato tale metodo in modo progressivo; è ragionevole pensare che i dati contabili risalenti all’inizio del periodo coperto dall’indagine non sono, pur complessivamente affidabili, tanto circostanziati quanto quelli del sistema contabile attuale.
(133)
Nel marzo 2011, le autorità belghe hanno presentato alla Commissione una modifica retroattiva del metodo di contabilità dei costi di DPLP in previsione di una diversa ripartizione di alcuni costi tra attività commerciali e attività di servizio pubblico. La modifica intrapresa dalle autorità belghe riguarda l’ultima fase dell’imputazione dei costi, quando i prodotti vengono contabilizzati a costi proporzionali al volume di utilizzo di ogni attività.
(134)
La modifica cambia il metodo di imputazione delle spese di gestione ai prodotti che DPLP ha applicato fino ad oggi. In seguito a tale modifica, alcuni costi connessi ai prodotti commerciali passerebbero nella sfera dei servizi pubblici, ampliando la base dei costi dei servizi pubblici. I servizi pubblici sosterrebbero perciò in media […] di EUR all’anno di costi attualmente imputati a prodotti commerciali. Le altre sezioni del metodo di contabilità dei costi resterebbero immutati.
(135)
Le autorità belghe affermano che i costi di alcune attività sono, per natura, fissati a un certo livello, determinato dalle esigenze del servizio pubblico. In altre parole, i costi delle attività utilizzate per fini di servizio pubblico resterebbero immutati anche se nessun prodotto commerciale le utilizza. Nella misura in cui un prodotto commerciale non è all’origine dell’attività in questione, il prodotto non deve sostenerne il relativo costo di gestione, anche se tale attività viene utilizzata.
(136)
Benché le autorità belghe sostengano che il metodo rivisto sia compatibile con la direttiva 97/67/CE, con la sentenza Chronopost (40) e con la disciplina comunitaria degli aiuti di Stato concessi sotto forma di compensazione degli obblighi di servizio pubblico (41) (in appresso «la disciplina dei SIEG»), dal momento che tale metodo imputa ai prodotti i costi direttamente imputabili e una parte dei costi comuni e che rispecchia meglio i costi reali connessi agli obblighi di servizio pubblico, la Commissione ritiene che tale nuova argomentazione non possa essere accolta per ragioni formali, economiche e giuridiche.
(137)
Da un punto di vista formale, il metodo proposto non è di fatto utilizzato nella contabilità interna di DPLP, ma consiste soprattutto in una modifica ex post di dati anteriori. Il metodo rivisto non ha ricevuto l’avallo dell’autorità di regolamentazione come base di tariffazione, e non è neanche utilizzato dallo Stato ai fini del calcolo della compensazione dei SIEG. Il metodo rivisto sembra essere perciò una presentazione teorica elaborata ai fini del presente procedimento in materia di aiuti di Stato. Da un punto di vista economico, non si può accettare, per quanto riguarda la fissazione del prezzo di trasferimento operato internamente, che i prodotti commerciali non dovrebbero vedersi imputare una parte dei costi delle risorse che utilizzano (secondo tale metodo, per esempio, i prodotti commerciali non contribuirebbero ai costi delle distribuzioni dei postini, anche se questi ultimi distribuiscono anche prodotti commerciali). Infine, in termini giuridici, una simile modifica non appare conforme all’articolo 14, paragrafo 3, punto b) iv), della direttiva 97/67/CE, alla sentenza Chronopost (42) e alla disciplina dei SIEG del 2005 (43), che esigono che tutti i costi comuni vengano imputati in modo appropriato alle attività commerciali.
(138)
La Commissione non fonderà pertanto la sua valutazione sui conti modificati, ma sui dati di contabilità dei costi validati, conformemente alla direttiva 97/67/CE, dall’Istituto belga dei servizi postali e delle telecomunicazioni [l’IBPT, cioè l’autorità di regolamentazione del settore postale belga (44)], che sono stati comunicati in precedenza e che si basano sul metodo di contabilità dei costi applicata ufficialmente da DPLP.
6.2. VALUTAZIONE DELL’ASSUNZIONE DEGLI ONERI PENSIONISTICI
6.2.1. Esistenza di un aiuto ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE
(139)
L’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE prevede che «salvo deroghe contemplate dai trattati, sono incompatibili con il mercato interno, nella misura in cui incidano sugli scambi tra Stati membri, gli aiuti concessi dagli Stati, ovvero mediante risorse statali, sotto qualsiasi forma che, favorendo talune imprese o talune produzioni, falsino o minaccino di falsare la concorrenza».
(140)
Perché una misura si configuri come un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE, devono ricorrere le seguenti quattro condizioni cumulative: la misura deve:
i)
conferire un vantaggio al beneficiario;
ii)
falsare o minacciare di falsare la concorrenza favorendo talune imprese;
iii)
costituire un intervento dello Stato ovvero mediante risorse statali;
iv)
essere in grado d’incidere sugli scambi tra Stati membri.
6.2.1.1. Vantaggio e selettività
(141)
Basandosi sull’approccio seguito nella sentenza Combus (45), le autorità belghe sostengono che gli impegni assunti in materia di pensioni costituiscono un onere eccessivo che i concorrenti non avrebbero dovuto finanziare e, di conseguenza, che l’assunzione dell’onere da parte dello Stato non costituisce un aiuto.
(142)
Esse sostengono essenzialmente che a causa della mancanza di flessibilità che caratterizza lo status del personale a tempo indeterminato, DPLP non è in grado di ridurre la parte di tale categoria di personale, benché questa sia molto più onerosa rispetto ad un ipotetico organico di dipendenti assunti con contratti meno favorevoli.
(143)
È opportuno innanzi tutto ricordare che la sentenza Combus non è stata confermata dalla Corte. Al contrario, la giurisprudenza della Corte contraddice l’ipotesi secondo la quale la compensazione di uno svantaggio strutturale escluderebbe ogni possibile aiuto di Stato. Quindi, dalla giurisprudenza costante della Corte risulta che l’esistenza di un aiuto deve essere valutata rispetto agli effetti, e non alla causa o allo scopo dell’intervento statale (46). La Corte ha inoltre ritenuto che la nozione di aiuto copre i vantaggi consentiti dalle autorità pubbliche che, in forme diverse, alleggeriscono gli oneri che gravano normalmente sul bilancio di un’impresa (47).
(144)
Inoltre, la Corte ha affermato che i costi connessi alla remunerazione dei lavoratori dipendenti gravano, per loro natura, sul bilancio delle imprese, indipendentemente dal fatto che tali costi derivino o meno da obblighi legali o da accordi collettivi (48). Al riguardo, essa ha stabilito che anche se le misure statali hanno l’obiettivo di compensare i costi supplementari, ciò non impedisce che vengano definite come un aiuto (49).
(145)
Inoltre, va osservato che il contesto concorrenziale nel quale operava Combus era diverso da quello di DPLP. Combus doveva svolgere la sua attività di trasporto su base commerciale e operare sul mercato in condizioni di concorrenza paragonabili a quelle delle società di autobus privati. A seguito di una procedura di gara, le società di trasporto collettivo cedono la loro attività di trasporto in autobus ad imprese private e pubbliche. Conformemente alle norme di aggiudicazione degli appalti, questi sono aggiudicati all’«offerta economicamente più vantaggiosa», indipendentemente dalla natura pubblica o privata dell’offerente. Per tutta la durata del periodo di valutazione, DPLP ha beneficiato di un vasto monopolio in cui le pressioni economiche avevano luogo in modo completamente diverso. Inoltre, contrariamente alla causa Combus, il Belgio non ha adottato, nella fattispecie, alcuna disposizione legislativa mirante a sopprimere o ad adattare il regime speciale lavorativo applicabile ai dipendenti di DPLP o le modalità secondo cui acquisivano il diritto alla pensione.
(146)
Di conseguenza, la Commissione ritiene che le differenze di fatto tra la causa Combus e la causa in oggetto giustifichino una conclusione differente nella presente causa.
(147)
Per valutare se le misure di cui trattasi possano rappresentare aiuti di Stato, occorre determinare se tali misure conferiscono un vantaggio economico a DPLP consentendo a quest’ultima di non dover sostenere i costi che normalmente avrebbero dovuto gravare sulle risorse finanziarie proprie dell’impresa ed impedendo pertanto che le forze presenti sul mercato spieghino i loro normali effetti. Un aiuto consiste in un provvedimento inteso ad alleviare gli oneri che di regola gravano sul bilancio delle imprese, tenuto conto della natura o della struttura del sistema di oneri in questione. Viceversa, sarebbe possibile definire una nozione di «onere speciale», che consisterebbe in un onere supplementare rispetto agli oneri normali. Il ritiro di un tale onere speciale, mediante una disposizione legislativa, non concederebbe un vantaggio al beneficiario e non costituirebbe quindi un aiuto di Stato.
(148)
Alla stregua della giurisprudenza della Corte in materia di analisi di selettività, che implica un confronto con un quadro di riferimento per determinare la conformità o la non conformità alla «natura o struttura generale del sistema» di un trattamento differenziato di determinate imprese o determinati prodotti, in una situazione normale di mercato dal punto di vista strutturale, la qualifica di onere «normale» o «speciale» implica la definizione di un quadro di riferimento, o comparatore, allo scopo di individuare quelle imprese che fossero in una situazione di fatto e di diritto paragonabile rispetto all’obiettivo perseguito dalle misure interessate.
(149)
Tuttavia, non sembra possibile definire un comparatore esogeno che possa permettere di definire un contributo «normale» sostenuto dalle imprese che si trovano in una situazione di fatto e di diritto comparabile a quella di DPLP rispetto all’obiettivo perseguito dalla misura in questione. In particolare, i concorrenti di DPLP sono delle imprese di diritto privato che svolgono la loro attività in mercati concorrenziali, mentre DPLP ha beneficiato di un monopolio legale nel periodo oggetto della valutazione, prima della completa liberalizzazione sopraggiunta nel 2011.
(150)
Per determinare l’esistenza di un vantaggio ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del trattato, la Commissione deve pertanto esaminare la situazione di DPLP e comparare i contributi sociali prima e dopo l’assunzione degli oneri pensionistici.
(151)
Con la legge 6 luglio 1971 e fino alla riforma delle pensioni del 1997, DPLP ha sostenuto tutti i costi di pensionamento e dei contributi sociali per i suoi dipendenti. In simili circostanze, la Commissione ritiene che tali costi fanno parte delle spese normali che DPLP doveva sostenere con le proprie risorse considerata la sua posizione di fatto e di diritto sul mercato postale belga.
(152)
Dato che l’assunzione degli oneri pensionistici operata nel 1997 e che oggetto dell’indagine ha consentito a DPLP di non sostenere dei costi che avrebbe dovuto, normalmente, sostenere con le proprie risorse, le misure in questione conferiscono all’operatore un vantaggio ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del trattato.
(153)
Il vantaggio in questione è selettivo, dato che riguarda solo DPLP.
6.2.1.2. Risorse di Stato
(154)
L’assunzione degli oneri pensionistici è stata finanziata dallo Stato, che ha rilevato le competenze di DPLP in materia di pensioni.
(155)
Dato che lo Stato paga direttamente le pensioni del personale a riposo di DPLP sul proprio bilancio, è stato fatto manifestamente ricorso a risorse statali.
6.2.1.3. Distorsione della concorrenza e pregiudizio agli scambi tra Stati membri
(156)
Le misure presentate in precedenza sono in grado di incidere sugli scambi tra Stati membri dato che DPLP è presente in mercati aperti alla concorrenza, quali i servizi di consegna dei pacchi, che sono caratterizzati da importanti scambi transfrontalieri. Sul mercato dei pacchi, essa fronteggia la concorrenza di imprese che esercitano delle attività in altri Stati membri, come UPS, FedEx o TNT Express. DPLP svolge inoltre attività sul mercato della distribuzione dei giornali e riviste, nel quale operano o possono operare imprese di altri Stati membri. La distribuzione dei pacchi non è mai stata interamente riservata a DPLP, e altre imprese propongono già alcuni servizi di distribuzione dei pacchi (50) o altri servizi postali specifici dall’inizio degli anni 1990 (51). DPLP è inoltre presente sul mercato dei settori finanziari (conti correnti postali, conti di risparmio e servizi di pagamento), in cui essa fronteggia la concorrenza di operatori che propongono prodotti finanziari, come banche e operatori finanziari. I conti correnti e di risparmio postali, utilizzati sia a fini di pagamento che di risparmio, fanno la concorrenza ai conti correnti e di risparmio bancari. Il settore bancario era già aperto alla concorrenza prima del 1992 ed era caratterizzato da molti scambi tra gli Stati membri. Banche di vari Stati membri hanno aperto delle sedi in Belgio prima del 1992: all’epoca, infatti, contava più di 70 istituti finanziari stranieri sul suo territorio (52).
(157)
Sulla base delle considerazioni sopra esposte, è evidente che ogni misura statale che conferisca a DPLP un vantaggio economico è in grado di incidere sugli scambi tra Stati membri.
(158)
Per le ragioni esposte ai considerando da 141 a 157, la Commissione ritiene che l’assunzione degli oneri pensionistici costituisca un aiuto ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE.
6.2.2. Valutazione della compatibilità col mercato interno, ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), dell’assunzione degli oneri pensionistici
(159)
Nel quadro della riforma delle pensioni del 1997, il rimborso allo Stato, da parte di DPLP, del costo netto annuale delle pensioni ha ceduto il posto a un contributo con carattere liberatorio che allinea i costi delle pensioni sostenuti da DPLP a quelli dei suoi concorrenti. In mancanza di tale riforma, il livello dei costi pensionistici sarebbe continuato a crescere sensibilmente negli anni successivi, soprattutto a causa del deterioramento del rapporto tra dipendenti attivi (contribuenti) e dipendenti non attivi (beneficiari) in seguito alla decisione di DPLP di non assumere più dipendenti.
(160)
Dal momento che risulta evidente l’inapplicabilità delle deroghe previste dall’articolo 107, paragrafo 2, e dall’articolo 107, paragrafo 3, lettere a) e b), del TFUE e che il Belgio non ha fatto valere l’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE a sostegno della compatibilità dell’assunzione degli oneri pensionistici in favore di DPLP, la Commissione valuterà se tale assunzione di oneri può essere dichiarata compatibile in virtù dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), del TFUE, il quale dispone che gli aiuti destinati ad agevolare lo sviluppo di talune attività o di talune regioni economiche possono considerarsi compatibili con il mercato interno, sempre che non alterino le condizioni degli scambi in misura contraria al comune interesse.
(161)
La Commissione valuterà dapprima la misura in cui l’assunzione degli oneri pensionistici costituisce un obiettivo d’interesse comune ed è necessaria a tal scopo, prima di esaminare la proporzionalità della misura e di mettere a confronto gli effetti positivi e negativi dell’aiuto.
6.2.2.1. La liberalizzazione del settore postale costituisce un obiettivo d’interesse comune
(162)
Il diritto dell’Unione ha incoraggiato una liberalizzazione sempre maggiore del settore postale dal 1992 mediante l’adozione del libro verde, che ha portato in seguito all’adozione di tre direttive, e cioè i) la direttiva 97/67/CE, ii) la direttiva 2002/39/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 10 giugno 2002, che modifica la direttiva 97/67/CE per quanto riguarda l’ulteriore apertura alla concorrenza dei servizi postali della Comunità (53) e iii) la direttiva 2008/6/CE. È stato inoltre riconosciuto che la liberalizzazione dei mercati postali a livello dell’UE svolge un ruolo importante nella strategia di Lisbona in favore della crescita e dell’occupazione.
(163)
È quindi importante non solo garantire la prestazione dei servizi postali di base, così come definita nella nozione di obbligo di servizio universale, ma anche di creare condizioni di concorrenza omogenee per l’operatore storico, i concorrenti già presenti e i nuovi concorrenti.
(164)
Nella decisione relativa a La Poste francese, la Commissione ha già riconosciuto che la creazione di pari condizioni in materia di contributi sociali per l’operatore storico e i suoi concorrenti costituisce una condizione fondamentale per un’equa concorrenza nel settore della posta. Essa ha ritenuto che l’assunzione degli obblighi di finanziamento delle pensioni dei dipendenti imposta a La Poste francese era compatibile con il mercato interno, in quanto le sovvenzioni pubbliche garantivano tassi di contributi sociali uguali per La Poste francese e i suoi concorrenti. La Commissione intende seguire nella fattispecie la stessa logica di quella applicata al paragrafo 6.3 di tale decisione, che deve essere considerata come applicabile in questo caso nella misura in cui essa è pertinente.
6.2.2.2. Necessità dell’assunzione degli oneri pensionistici
(165)
La Commissione ritiene che la trasformazione di DPLP nel 1992 era necessaria per favorire la concorrenza sul mercato postale: tale misura ha infetti posto DPLP e i suoi concorrenti su un piano di parità giuridica (e ha, in tal modo, fatto scomparire la garanzia illimitata di cui godeva DPLP fino ad allora in quanto ente pubblico).
(166)
Tuttavia, né lo Stato belga, né la Régie des postes avevano accantonato riserve corrispondenti agli impegni pensionistici. Al momento della sua costituzione nel 1992, DPLP ha continuato ad assumere gli obblighi in materia di pensioni, ma nessun attivo corrispondente è stato riportato nella sua contabilità in vista della relativa copertura.
(167)
Il pagamento delle pensioni avrebbe perciò costituito progressivamente un onere troppo gravoso per DPLP, dato che per molti dipendenti si avvicinava l’età della pensione. Benché siano state adottate alcune misure (miglioramento della produttività, riduzione progressiva del personale grazie alle partenze naturali, indicizzazione degli stipendi) per migliorare tale situazione, questo non sarebbe stato sufficiente ad instaurare un equilibrio sostenibile per le finanze di DPLP (cfr. la tabella 3 sottostante).
(168)
Ciò dipendeva soprattutto dal fatto che la trasformazione in un’azienda di diritto privato comportava anche, per DPLP, non assumere più dipendenti a tempo indeterminato e reclutare soltanto dipendenti a contratto (soggetti a un contratto di lavoro generale e alle disposizioni del diritto del lavoro). DPLP avrebbe dovuto, di conseguenza, dopo il 1997, finanziare con le proprie entrate sia le spese per le pensioni dei propri dipendenti a riposo, sia i contributi sociali connessi alla cassa previdenziale dei suoi dipendenti a contratto in servizio.
(169)
La tendenza negativa dei flussi finanziari di DPLP si è andata aggravando con gli anni, dato che i pagamenti delle pensioni più elevate andavano superando le entrate generate dalle sue attività (cfr. la tabella 3).
Tabella 3
Simulazioni dei flussi finanziari di DPLP realizzate dalle autorità belghe nel 1996
(170)
È indubbio che DPLP avrebbe fronteggiato costi molto più elevati se avesse dovuto finanziare con le proprie risorse le pensioni di tutti i dipendenti collocati a riposo dopo il 1997. È evidente che in assenza di aiuto, il passaggio dallo status giuridico di amministrazione pubblica a quello di azienda privata sarebbe stato compromesso.
(171)
Inoltre, un rifinanziamento completo dei costi pensionistici operato mediante un aumento delle entrate per la corrispondenza avrebbe portato a tariffe di spedizione molto elevate e a una diminuzione potenzialmente notevole del numero di lettere inviate, a tal punto che l’offerta di servizi di posta universale ne sarebbe risultata compromessa.
(172)
La Commissione è inoltre del parere che le misure in questione sono adeguate all’obiettivo d’interesse comunitario previsto. Nessun altro strumento avrebbe potuto far fronte alla situazione in modo più efficace. Nei settori in cui esiste un SIEG, si sarebbero potute certamente accordare delle compensazioni di servizio pubblico, ma un simile approccio non sarebbe sostenibile a lungo termine a causa della natura strutturale specifica del problema.
(173)
Rispetto agli obiettivi di liberalizzazione dei mercati postali, che consistono soprattutto nel garantire un’offerta di servizi postali universali di buona qualità a prezzi abbordabili, e tenuto conto dell’obiettivo di promuovere una concorrenza leale, l’assunzione degli oneri pensionistici ha rappresentato una misura necessaria.
6.2.2.3. Proporzionalità dell’assunzione degli oneri pensionistici
(174)
La decisione riguardante La Poste francese illustra la valutazione effettuata dalla Commissione circa la proporzionalità delle misure di aiuto connesse all’assunzione degli oneri pensionistici sostenuti dagli operatori storici del settore postale che continuano ad assumere dipendenti a condizioni che convenivano all’epoca in cui l’azienda si trovava in situazione di monopolio. La proporzionalità deve essere valutata riguardo alla creazione di condizioni eque sui mercati aperti alla concorrenza (corrispondenza, pacchi e servizi finanziari, per esempio). L’operatore storico deve versare dei tassi di contribuzione previdenziale identici a quelli dei suoi concorrenti.
(175)
Dato che il personale a contratto di DPLP si trova, sul piano giuridico, nella stessa situazione dei dipendenti di un’azienda qualsiasi, a differenza del personale a tempo indeterminato, che gode di uno status simile a quello dei dipendenti pubblici, una comparazione dei contributi previdenziali versati da DPLP per ciascuna categoria di dipendenti permette di verificare se, da quando è stata sollevata dal peso delle pensioni, l’azienda soddisfa la condizione relativa al pagamento di un tasso di contribuzione previdenziale identico a quello dei suoi concorrenti.
(176)
La tabella riepilogativa qui in basso presenta in modo circostanziato le spese per la contribuzione previdenziale sostenute da DPLP per il suo personale a tempo indeterminato e a contratto:
Spese di contribuzione previdenziale assunte e sostenute da DPLP
Personale a tempo indeterminato
Personale a contratto
Contributo di DPLP al sistema previdenziale, di cui l’8,86 % a titolo pensionistico
[…] %
[…] %
Costi direttamente sostenuti da DPLP
[…] %
[…] %
Malattia e invalidità
[…] %
[…] %
Assegni familiari
[…] %
-
Contributo al versamento delle compensazioni (54)
[…] %
Riduzione strutturale (55)
[…] %
CONTRIBUTO DEL DATORE DI LAVORO totale
[…] %
[…] %
CONTRIBUTI DEI DIPENDENTI
[…] %
[…] %
Contributo del dipendente al sistema generale di previdenza sociale
[…] %
[…] %
(177)
Come illustrato dalla tabella soprastante, il livello del contributo di DPLP al sistema previdenziale belga (percentuale nominale dei costi salariali) è nettamente inferiore a quello del contributo degli operatori privati ([…] % contro […] %).
(178)
Tuttavia, se si tiene conto dei costi direttamente sostenuti dal datore di lavoro ai fini della comparazione dei tassi effettivi di contributi sociali, le due percentuali sono quasi identiche, ed anche leggermente superiori per il personale a tempo indeterminato di DPLP ([…] %, contro […] %).
(179)
Si rileva inoltre che i contributi versati dai dipendenti sono chiaramente identici nei due casi ([…] % contro […] %).
(180)
Il tasso nominale di contribuzione previdenziale meno elevato versato da DPLP per il personale a tempo indeterminato è dovuto all’esenzione da alcuni contributi che non vengono applicati ai dipendenti che beneficiano dello status di dipendenti pubblici (malattia professionale, disoccupazione, incidenti sul lavoro, per esempio). Tuttavia, la stessa DPLP sostiene direttamente i costi dei contributi che beneficiano dell’esenzione in virtù dello status specifico del suo personale a tempo indeterminato. Tale approccio comporta costi diretti elevati per DPLP.
(181)
Per quanto riguarda la contribuzione dei dipendenti stessi, di cui si dovrebbe anche tener conto, dal momento che i dipendenti devono versare tale contributo sullo stipendio che è erogato loro dal datore di lavoro (contributo che rappresenta quindi un altro costo per quest’ultimo), essa è leggermente più elevata per il personale a contratto.
(182)
Le autorità belghe e DPLP hanno comunicato delle informazioni che mostrano che i contributi diretti sono rimasti complessivamente stabili nel tempo.
(183)
Benché i costi diretti sostenuti direttamente da DPLP ([…] %) non equivalgano in senso stretto a dei contributi previdenziali, conviene tener conto del fatto che tali costi non sono costi volontari, ma emanano direttamente dallo status particolare dei dipendenti a tempo indeterminato e sono stati quindi imposti a DPLP. Appare quindi logico assimilarli ad altri costi di previdenza sociale obbligatori in termini di origine e finalità.
(184)
È quindi opportuno tener conto di tali costi diretti per il calcolo dei contributi previdenziali effettivi di DPLP. Il tasso di contribuzione totale risultante sarebbe leggermente più elevato per il personale a tempo indeterminato di DPLP ([…] %) che per il personale delle aziende del settore privato ([…] %).
6.2.2.4. Criterio di iscrizione in bilancio dell’assunzione degli oneri pensionistici
(185)
La riforma del regime pensionistico applicabile a DPLP ha segnato una tappa fondamentale nell’adeguamento dell’azienda alla progressiva liberalizzazione e in vista della liberalizzazione completa del mercato postale belga, che svolge un ruolo importante nel quadro della strategia di Lisbona per la crescita e l’occupazione.
(186)
Nella decisione riguardante La Poste, la Commissione ha fatto presente che la liberalizzazione del settore postale potrebbe essere più difficile se non fossero approvati alcuni progetti di riforma delle pensioni (paragonabile a quella attuata in Belgio).
(187)
La Commissione ritiene inoltre che le misure in questione, anche se non riguardano un regime speciale relativo alle prestazioni versate ai pensionati, permettono di render sostenibile un meccanismo di finanziamento che le evoluzioni storiche avevano reso obsoleto. Essa ritiene che tali misure s’inseriscono quindi nel quadro più generale della riforma dei sistemi pensionistici degli Stati membri, riforma auspicata al tempo stesso dal Consiglio e dalla Commissione.
(188)
Gli effetti negativi della misura sembrano limitati dato che, in considerazione del passato di DPLP e delle sue attività, è chiaro che una gran parte dei suoi impegni in materia di pensioni si ricollega alle attività nel settore riservato, in cui la distorsione di concorrenza è per natura limitata.
(189)
La misura in questione potrebbe teoricamente permettere a DPLP di conservare una posizione dominante. Tuttavia, la Commissione ritiene che si tratti di un rischio minimo perché le misure si limitano ad allineare i contributi versati da DPLP su quelli dei suoi concorrenti.
(190)
Da quanto affermato in precedenza ne consegue che gli effetti negativi dell’aiuto accordato a DPLP sono limitati, rispetto agli effetti positivi della misura.
(191)
Dato che le misure si limitano a quel che è strettamente necessario alla definizione di condizioni uguali per quanto riguarda i contributi previdenziali e mettono fine a una distorsione di concorrenza che svantaggiava DPLP, esse non alterano le condizioni degli scambi.
(192)
Di conseguenza, la Commissione è del parere che la misura di assunzione degli oneri pensionistici adottata nel 1997 può essere considerata un aiuto compatibile con il mercato interno ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), del TFUE, dato che DPLP non è meglio posizionata rispetto agli altri operatori per quanto riguarda i costi di previdenza sociale del suo personale a tempo indeterminato.
6.3. VALUTAZIONE DELLA COMPENSAZIONE DI SERVIZIO PUBBLICO E DELLE ALTRE MISURE
6.3.1. Esistenza di un aiuto ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE
6.3.1.1. Vantaggio e selettività
(193)
Per quanto riguarda la compensazione dei costi di servizio pubblico, la sentenza Altmark (56) definisce i criteri che un intervento pubblico deve soddisfare per poter essere considerato una compensazione degli obblighi di servizio pubblico e per non essere qualificata aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE.
(194)
Nella fattispecie, tali criteri, e più specificatamente il quarto criterio, non sono soddisfatti: la scelta di DPLP non è stata effettuata nel quadro di una procedura di appalto pubblico. Inoltre, le autorità belghe non hanno dimostrato che il livello della compensazione era stato determinato sulla base di un’analisi dei costi che una media impresa, gestita bene e dotata di mezzi adeguati, avrebbe sostenuto per adempiere agli obblighi di servizio pubblico che le sono richiesti e la Commissione non dispone di alcuna indicazione o informazione che faccia ritenere che il quarto criterio sia soddisfatto.
(195)
Dal momento che le compensazioni annuali hanno recato beneficio a una sola azienda e hanno messo a disposizione risorse supplementari a tale impresa, la misura ha conferito un vantaggio selettivo a DPLP.
(196)
Capitali conferiti nel 1997: le autorità belghe hanno riconosciuto che gli apporti di capitale effettuati nel 1997 dell’importo di 62 milioni di EUR costituiscono in realtà il versamento differito di una compensazione per SIEG dovuta per l’anno 1996. Tali conferimenti devono quindi essere valutati secondo gli stessi criteri delle compensazioni annuali. Non essendo soddisfatte le varie condizioni definite nella sentenza Altmark, la misura ha conferito un vantaggio selettivo a DPLP.
(197)
Capitali conferiti nel 2003: le autorità belghe hanno dichiarato che l’apporto di capitali effettuato nel 2003 (297,5 milioni di EUR) ha rispettato il principio dell’investitore in un’economia di mercato e non costituisce quindi aiuto di Stato. Secondo loro, tale apporto ha avuto l’obiettivo di consolidare i fondi propri di DPLP in vista della costruzione e della modernizzazione dei centri di smistamento, dell’ottimizzazione delle turnazioni di distribuzione della corrispondenza e dell’automatizzazione. I fondi conferiti puntavano inoltre a coprire le spese per il personale risultanti dalla diminuzione del numero di dipendenti legato a un regime di prepensionamento, dalla riduzione del tempo di lavoro e dall’aumento degli stipendi offerti ai nuovi membri del personale.
(198)
Per dimostrare che tale apporto di capitali era conforme al principio dell’investitore in un’economia di mercato, le autorità belghe hanno realizzato delle previsioni di redditività nel quadro del loro piano strategico, che hanno portato a un livello di redditività superiore al costo del capitale necessario a un investitore privato.
(199)
Le proiezioni e il calcolo dei benefici realizzati dalle autorità belghe hanno un carattere prospettivo, sono molto dettagliati e sono conformi al metodo che utilizzerebbe un investitore privato:
1)
la redditività è stata calcolata col metodo dell’attualizzazione dei futuri flussi finanziari, che tiene conto della crescita futura dell’impresa e della capacità degli investimenti a generare benefici e flussi finanziari per i suoi azionisti;
2)
sono stati immaginati tre scenari diversi: uno scenario ottimistico, uno scenario pessimistico e uno scenario più probabile, preso in considerazione ai fini della valutazione della sensitività delle proiezioni;
3)
le proiezioni indicano un aumento del margine di profitto del […] % nel 2007 (cfr. la tabella 4) e un tasso di rendimento interno previsto del […] % per il periodo 2003-2012 (cfr. la tabella 5), vale a dire un tasso superiore a quello del […] % indicato da un esperto indipendente (Banque Degroof) come margine di profitto che investitori privati del settore postale riterrebbero adeguato.
Tabella 4
Proiezioni ex ante degli utili per il periodo 2003-2007 realizzate dalle autorità belghe
[…]
(fonte: autorità belghe)
Tabella 5
Calcolo del tasso di rendimento interno ex ante effettuato dalle autorità belghe per lo scenario più probabile
[…]
(fonte: autorità belghe)
(200)
Si può osservare inoltre che la solidità delle proiezioni è stata validata complessivamente dai risultati finanziari ottenuti nel corso degli anni successivi (cfr. la tabella 6). A causa di questo aumento di redditività, DPLP ha cominciato a distribuire dividendi a partire dal 2007.
Tabella 6
Utili ex post per il periodo 2003-2007
[…]
(fonte: autorità belghe)
(201)
I risultati registrati per un periodo di dieci anni sono inoltre conformi alle previsioni del 2003, stante che il tasso di rendimento interno ex post dovrebbe essere del […] %, cioè un livello superiore a quello del […] % previsto nel 2003.
(202)
Benché il rendimento dell’investimento effettuato dallo Stato belga sembri sufficiente a confermare il rispetto, per detto investimento, del principio dell’investitore privato in un’economia di mercato, è opportuno notare che le entrate previste, su cui si fonda la valutazione di tale redditività, includono aiuti di Stato e, in particolare, le compensazioni annuali versate a DPLP.
(203)
Tuttavia, tali misure di aiuto di Stato perseguono chiaramente degli obiettivi distinti e non hanno alcun legame cronologico con l’apporto di capitali effettuato nel 2003.
(204)
Inoltre, l’incertezza che può risultare, per un investitore privato, dall’aiuto non notificato in favore di DPLP, è stata attenuata dall’autorizzazione formale dell’apporto di capitali concesso dalla Commissione nella sua decisione del 2003. Al momento della realizzazione dell’investimento, ogni investitore privato con buone prospettive di rendimento si sarebbe probabilmente assunto il rischio di realizzare questo investimento in seguito all’adozione della decisione favorevole della Commissione, anche se tale decisione non aveva ancora carattere definitivo. Per prendere tale decisione, un investitore privato non avrebbe aspettato diversi anni, cioè fino alla data della sentenza del Tribunale e della Corte. Di conseguenza, il successivo annullamento della decisione costituisce un avvenimento che non era prevedibile nel momento in cui l’investimento è stato realizzato, ma che deve essere sembrato poco probabile, dato che le decisioni della Commissione sono considerate legali finché non vengono annullate.
(205)
La Commissione è pertanto dell’avviso che l’apporto di capitali effettuato nel 2003 può essere considerato conforme al principio dell’investitore privato in un’economia di mercato e non costituisce un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE.
(206)
Capitali conferiti nel 2006: le autorità belghe hanno dichiarato che l’apporto di capitali effettuato nel 2006 (dell’importo di 40 milioni di EUR) rispetta il principio dell’investitore privato in un’economia di mercato e non costituisce pertanto un aiuto di Stato.
(207)
Tale conferimento è stato realizzato alle stesse condizioni di quelle applicate a un investitore privato: l’aumento di capitale di DPLP è stato sottoscritto dallo Stato (per un importo pari a 40 milioni di EUR) e da Post Invest Europe (per un importo di 300 milioni di EUR), a un prezzo per azione equivalente (pari passu). Post Invest Europe era all’epoca un investitore esterno che non aveva alcun legame con DPLP o con lo Stato belga.
(208)
Inoltre, il prezzo di emissione delle azioni è stato stabilito correttamente. Per determinare il prezzo delle nuove azioni emesse, la banca d’investimento cui si sono rivolte le autorità belghe ha stimato che il valore totale di DPLP è compreso tra […] e […] di EUR. Lo Stato ha alla fine stabilito la cifra di […] di EUR per tutta l’impresa prima degli apporti di capitali. Le ipotesi riguardanti il livello di rendimento e di rischio sulla base di un piano economico comune si fondavano in quanto tali su considerazioni connesse all’ottimizzazione dei profitti a lungo termine. I risultati registrati in seguito da DPLP in seguito all’aumento di capitale del 2006 (cfr. qui sotto) confermano anch’essi la solidità delle ipotesi e dei parametri presi in considerazione al momento della decisione d’investimento.
Tabella 7
Risultati di DPLP tra il 2006 e il 2010
[…]
(fonte: autorità belghe)
(209)
La Commissione ritiene che l’apporto di capitali realizzato nel 2006 per un importo di 40 milioni di EUR è chiaramente conforme al comportamento di un investitore privato in un’economia di mercato e pertanto non costituisce aiuto di Stato.
(210)
L’esenzione dall’imposta sulle società, benché in grado di recare un vantaggio a DPLP in virtù di una eventuale riduzione dell’importo dell’imposta che altrimenti DPLP avrebbe dovuto versare, non ha prodotto alcun vantaggio concreto: infatti, dal 1992 al 2005, anno in cui tale esenzione è stata soppressa, il risultato cumulato di DPLP al netto delle imposte è stato negativo. Benché il suo risultato netto sia stato, alcuni anni, positivo, il credito d’imposta che sarebbe stato riportato da un anno all’altro avrebbe consentito a DPLP di non pagare l’imposta, anche se essa fosse stata soggetta al regime dell’imposta sulle società. Di conseguenza, non si forniranno maggiori dettagli su tale esenzione nella presente decisione.
(211)
Le esenzioni dall’imposta relativa agli immobili e dalle imposte locali, in compenso, pongono DPLP in una posizione più favorevole di quella delle altre imprese, dato che tali esenzioni la sollevano da obblighi cui avrebbe dovuto, normalmente, far fronte. Esse le conferiscono di conseguenza un vantaggio selettivo.
(212)
Le autorità belghe sostengono che il trasferimento di immobili rientrava nell’ambito di una riorganizzazione interna dei beni appartenenti allo Stato, dato che all’epoca DPLP apparteneva completamente allo Stato. Tuttavia, il trasferimento di immobili ha messo a disposizione di DPLP nuove attività appartenenti precedentemente allo Stato. DPLP utilizzava già tali immobili quando erano proprietà dello Stato, ma non ne era la legittima proprietaria. Il trasferimento del titolo legale di proprietà ha conferito a DPLP, impresa distinta dallo Stato, i diritti di proprietà sugli immobili. DPLP ha dunque ottenuto delle risorse supplementari rispetto alla situazione precedente al trasferimento. Tale misura le ha pertanto conferito un vantaggio selettivo.
(213)
In mancanza di garanzia dello Stato, DPLP non avrebbe potuto ottenere un prestito alle stesse condizioni. Le autorità belghe hanno stimato che i tassi del mercato sarebbero stati fino a 40 punti base più elevati, mentre il premio versato allo Stato è stato di 25 punti base.
(214)
Conformemente alla comunicazione della Commissione sull’applicazione degli articoli 87 e 88 del trattato CE agli aiuti di Stato concessi sotto forma di garanzie (57) [paragrafo 3.2. d)], «l’assunzione del rischio dovrebbe in linea di principio essere remunerata con un adeguato corrispettivo (premio) sull’importo garantito o controgarantito. Quando il prezzo pagato per la garanzia è di entità almeno equivalente al corrispondente parametro per il premio di garanzia sui mercati finanziari, la garanzia non implica aiuto. Se non è possibile trovare alcun parametro corrispondente per il premio di garanzia sui mercati finanziari, il costo finanziario complessivo del prestito oggetto di garanzia (compreso il tasso d’interesse del prestito e il premio di garanzia) deve essere comparato al prezzo di mercato di un prestito simile non garantito». Dato che il premio non appare conforme al mercato, la garanzia dello Stato ha permesso a DPLP di ottenere un finanziamento a un costo inferiore a quello che in linea di principio avrebbe dovuto sostenere.
(215)
Di conseguenza, la misura ha conferito un vantaggio selettivo a DPLP, che equivale alla differenza tra il tasso di interesse che DPLP avrebbe dovuto pagare in assenza di garanzia dello Stato e il tasso d’interesse effettivo più il premio versato per la garanzia. Il vantaggio ottenuto era, ogni anno, di 15 punti base sull’ammontare del capitale. Il vantaggio può quindi essere stimato a 1,5 milioni di EUR sull’intera durata del prestito.
6.3.1.2. Esistenza di risorse statali
(216)
La compensazione annuale dei SIEG è stata finanziata attraverso il bilancio dello Stato belga conformemente ai contratti di gestioni successivi conclusi tra DPLP e lo Stato belga. Secondo le informazioni fornite dallo Stato belga, gli apporti di capitali realizzati nel 1997 rappresentano de facto una compensazione di SIEG e di conseguenza sono inclusi in questa parte della decisione.
(217)
Le esenzioni fiscali hanno comportato una diminuzione delle entrate fiscali dello Stato a causa della riduzione delle entrate che lo Stato avrebbe realizzato in assenza di dette esenzioni. Esse comportano di conseguenza un trasferimento di risorse statali che ha provocato una perdita di entrate fiscali per lo Stato belga.
(218)
Gli immobili trasferiti a DPLP appartenevano in precedenza allo Stato. Quest’ultimo ne ha ceduto la proprietà a DPLP, diminuendo in tal modo le proprie attività e aumentando quelle di DPLP. La misura costituisce di conseguenza un trasferimento di risorse statali.
(219)
La garanzia relativa al prestito è stata accordata dallo Stato che ne ha assunto i rischi sul proprio bilancio senza contropartita; essa costituisce di conseguenza una risorsa statale sotto forma di rinuncia al gettito fiscale.
(220)
Le entrate generate dai servizi dei distribuzione della corrispondenza non costituiscono entrate statali, conformemente alla sentenza Preussen Elektra (58), dato che i prezzi versati dagli utenti sono finanziati sui loro fondi propri, che sfuggono al controllo dello Stato.
(221)
Nondimeno, ai fini della valutazione della compatibilità, tali entrate sono direttamente messe in relazione con la prestazione di un servizio d’interesse generale nel settore postale e devono di conseguenza essere presi in considerazione, conformemente al punto 17 della disciplina dei SIEG e all’articolo 7 della direttiva 97/67/CE, ai fini della determinazione della necessità e della proporzionalità della compensazione.
6.3.1.3. Distorsione di concorrenza e incidenza sugli scambi tra Stati membri
(222)
Le misure sono in grado di incidere sugli scambi tra Stati membri per le stesse ragioni di quelle indicate al considerando 156.
6.3.1.4. Riepilogo delle misure di aiuto
(223)
Per le ragioni esposte ai considernado da 193 a 222, le misure seguenti costituiscono aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE:
a)
compensazione annuale dei SIEG (1992-2010);
b)
apporti di capitali realizzati nel 1997;
c)
esenzione dall’imposta relativa agli immobili (1992-2005);
d)
trasferimento degli immobili nel 1992;
e)
garanzia accordata dallo Stato nel 2004.
6.3.2. Aiuto esistente ai sensi dell’articolo 108, paragrafo 1, del TFUE
(224)
Alcune misure esaminate nel caso di cui trattasi potrebbero essere considerate aiuti esistenti ai sensi dell’articolo 108, paragrafo 1, del TFUE.
6.3.2.1. Esenzioni dall’imposta sulle società e dall’imposta relativa agli immobili
(225)
Le esenzioni dall’imposta sulle società e dall’imposta relativa agli immobili hanno recato benefici a DPLP quando quest’ultima era ancora un’amministrazione pubblica, cioè prima del 1971, e sono anteriori all’adesione del Belgio alla CEE. Non sono state modificate successivamente. Tali misure costituiscono pertanto degli aiuti esistenti.
(226)
L’esenzione dall’imposta sulla società è stata soppressa nel 2005, mentre l’esenzione dall’imposta relativa agli immobili è ancora applicata.
6.3.2.2. Liberalizzazione del mercato postale
(227)
Secondo le autorità belghe, tutte le misure anteriori alla liberalizzazione dei mercati postali nel 1999 dovrebbero essere considerate come aiuti esistenti. Tuttavia, le misure in questione hanno recato beneficio a tutte le attività di DPLP, che è presente in mercati concorrenziali (come quelli della distribuzione dei pacchi e dei servizi finanziari) molto tempo prima dell’entrata in vigore della direttiva 97/67/CE nel 1999. Di conseguenza, conformemente alla sentenza Alzetta (59), un simile aiuto non può essere considerato come un aiuto che diventa esistente in virtù dell’evoluzione del mercato interno: esso può essere considerato come un aiuto esistente per un dato beneficiario nella misura in cui quest’ultimo esercitava delle attività soltanto in mercati che non erano aperti alla concorrenza nel momento in cui l’aiuto è stato posto in esecuzione.
(228)
Questa argomentazione non può quindi essere accolta dalla Commissione.
6.3.2.3. Termine di prescrizione di dieci anni
(229)
Non si può accogliere nemmeno l’asserzione secondo cui il termine di prescrizione di dieci anni dovrebbe scattare a partire dall’avvio del seguente procedimento d’indagine formale, nel 2009. La sentenza resa dal Tribunale nel 2009 non ha annullato gli atti d’indagine precedenti; essa ha soltanto lasciato intendere che tali atti avrebbero dovuto incoraggiare la Commissione ad avviare un procedimento d’indagine formale (60).
(230)
In compenso, dato che la Commissione ha compiuto il suo primo atto d’indagine il 23 dicembre 2002, quando ha inviato la sua prima richiesta di informazioni alle autorità belghe, le misure avviate prima del 23 dicembre 1992 devono essere considerate aiuti esistenti.
6.3.3. Compatibilità della compensazione dei SIEG ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE
(231)
La compatibilità della compensazione dei SIEG è valutata ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE e della disciplina dei SIEG. La disciplina dei SIEG è applicabile a partire dalla sua entrata in vigore, il 29 novembre 2005. Dato che essa consiste, in linea di massima, in una codificazione di regole preesistenti, vi si farà comunque riferimento al momento della valutazione di misure precedenti alla sua entrata in vigore.
6.3.3.1. Ambito di valutazione stabilito sulla base del mandato conferito dai contratti di gestione
(232)
Nelle loro osservazioni, le autorità belghe e DPLP si sono fortemente opposte al fatto che la Commissione, conformemente all’approccio adottato in precedenza per valutare altri casi riguardanti aiuti versati illegalmente in passato, proceda a un’analisi globale di tutto l’aiuto concesso a DPLP nell’intero periodo, perché ciò presuppone che tale aiuto abbia finanziato indistintamente tutte le missioni di servizio pubblico affidate all’impresa. Le autorità belghe e DPLP hanno sostenuto che nel caso in oggetto, contrariamente a quanto viene rilevato in altri casi, i contratti di gestione che esse hanno concluso delimitano rigorosamente il campo delle attività di DPLP che devono beneficiare di un aiuto, come pure l’ammontare dell’aiuto cui tali attività potevano aspirare (61).
(233)
La Commissione ritiene che i contratti di gestione in questione definiscano in modo rigoroso i diritti e gli obblighi rispettivi dello Stato e del beneficiario dell’aiuto fissando i parametri di calcolo della compensazione che quest’ultimo può esigere per le specifiche attività che vi sono elencate e per i periodi che vi sono indicati. Di conseguenza, la Commissione baserà la sua valutazione sulle disposizioni dei vari contratti di gestione.
(234)
I SIEG per i quali la compatibilità dell’aiuto deve essere controllata sono definiti nei mandati stabiliti dallo Stato membro. Le missioni di servizio pubblico cui DPLP deve far fronte le sono affidate tramite i vari atti amministrativi di approvazione dei contratti di gestione che essa sottoscrive con lo Stato ogni cinque anni circa. Tali contratti sviluppano e integrano le disposizioni della legge postale nazionale.
(235)
Ogni successivo contratto di gestione costituisce un mandato distinto che descrive gli obblighi di servizio pubblico cui DPLP deve adempiere e stabilisce la durata del mandato, così come i parametri sulla base dei quali viene calcolata la compensazione da versare da parte dello Stato. I contratti di gestione specificano le attività che sono prese in considerazione nel calcolo dell’ammontare della compensazione finanziaria accordata dallo Stato.
(236)
La compatibilità delle misure di aiuto va valutata ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE, dato che la compensazione è stata accordata per finanziare costi occasionati dall’adempimento di obblighi di servizio pubblico. La compensazione sarebbe compatibile se essa non compensasse in modo eccessivo i costi supplementari sostenuti da DPLP nell’esercizio degli obblighi di servizio pubblico che le sono affidati dai contratti di gestione, compreso un utile ragionevole. Ogni sovracompensazione dovrà essere oggetto di un recupero.
(237)
L’ambito di valutazione della sovracompensazione comprende i SIEG per i quali le disposizioni dei vari contratti di gestione prevedono una compensazione.
(238)
È importante notare che le disposizioni dei vari contratti di gestione presentano alcune differenze. Di conseguenza, la sovracompensazione deve essere calcolata sulla base dei parametri specifici definiti in ciascun contratto.
(239)
Nel primo contratto di gestione (1992-1996), la compensazione dei SIEG copre tutti i servizi pubblici. Le disposizioni di questo primo contratto di gestione non ripartiscono la compensazione tra i vari servizi pubblici a seconda che questi possano esigere o meno una compensazione ai sensi del predetto contratto.
(240)
Di conseguenza, è da ritenere che la compensazione prevista in questo contratto copre i costi supplementari derivanti dall’adempimento di tutti gli obblighi di servizio pubblico, senza distinzione. Per questo periodo, il controllo dell’eventuale sovracompensazione riguarderà quindi tutte le misure di servizio pubblico: il servizio postale universale (obbligo di servizio universale/OSU), nonché la distribuzione dei giornali e altre missioni affidate a DPLP.
(241)
Contrariamente al primo contratto di gestione, il secondo, terzo e quarto contratto di gestione riservano gli aiuti a certi SIEG che sono ivi definiti. I SIEG che possono esigere una compensazione sono: la distribuzione di quotidiani e riviste, come pure gli altri servizi pubblici elencati al considerando 33. Le clausole che stabiliscono i servizi che beneficiano di un aiuto figurano nei contratti di gestione: articolo 7 del secondo contratto di gestione, articolo 15 del terzo contratto di gestione e articoli 12 e 13 del quarto contratto di gestione.
(242)
Il servizio postale universale, invece, non beneficia di alcuna compensazione ai sensi dei contratti di gestione, ad eccezione del primo.
(243)
Le spese e le entrate relative al servizio postale universale non sono pertanto prese in considerazione nel calcolo della sovracompensazione, a parte, se del caso, gli utili in eccesso provenienti dal settore riservato (62).
6.3.3.2. Calcolo della sovracompensazione
(244)
In virtù delle differenze tra i mandati di servizio pubblico di cui ai considerando da 239 a 243, l’eventuale sovracompensazione è calcolata in modo distinto per il primo contratto di gestione e i tre successivi contratti di gestione.
(245)
Oltre alla copertura dei costi generati dall’esecuzione degli obblighi di servizio pubblico, la disciplina dei SIEG prevede anche la compensazione di un tasso di remunerazione ragionevole (63).
(246)
Il punto 18 della disciplina dei SIEG dispone che per margine di utile ragionevole, «si intende un tasso di remunerazione del capitale proprio, che deve tenere conto del rischio o dell’assenza di rischio per l’impresa grazie all’intervento dello Stato, in particolare se quest’ultimo concede diritti esclusivi o speciali. In genere questo tasso non deve superare il tasso medio rilevato nel settore interessato nel corso degli ultimi anni. Nei settori nei quali non esiste un’impresa comparabile all’impresa incaricata del servizio di interesse economico generale il raffronto può essere effettuato con imprese situate in altri Stati membri o, se necessario, con imprese di altri settori a condizione che si tenga conto delle peculiarità di ciascun settore. Nel determinare il margine di utile ragionevole, lo Stato membro può introdurre criteri di incentivazione, in funzione, fra l’altro, della qualità del servizio reso e dell’accresciuta efficienza produttiva.»
(247)
Il livello pertinente del margine di utile ragionevole deve quindi essere scelto tenendo conto di diversi parametri, in particolare il tasso medio per il settore interessato, il rischio connesso alle attività dell’impresa e, se del caso, i criteri di incentivazione connessi alla società in questione.
(248)
Per stabilire un livello di utile ragionevole, la Commissione si è basata su una serie di studi di esperti, che sono presentati in dettaglio più avanti. Sulla base degli studi e del livello di rischio di ciascun contratto di gestione, la Commissione ha definito un ventaglio di livelli di utile ragionevole per DPLP riguardante, da un lato, la distribuzione della corrispondenza e, dall’altro, la distribuzione dei giornali per ciascuno dei quattro contratti di gestione. Tali studi hanno in comune il fatto che essi cercano di definire dei gruppi d’imprese sufficientemente comparabili in termini di attività e di profilo di rischio rispetto all’operatore postale storico in questione e di stabilire un livello di utile di riferimento per tale operatore che si basa sugli utili riscontrati nelle imprese oggetto di comparazione.
(249)
Per quanto riguarda specialmente il rischio, la Commissione tiene a sottolineare che DPLP, per tutto il periodo esaminato, si è confrontata a una concorrenza debole o inesistente per la maggior parte delle sue attività, o perché godeva di un monopolio legalmente tutelato (quest’ultimo si applica alla maggior parte dei servizi di distribuzione della corrispondenza) oppure perché occupava una posizione dominante caratterizzata da quote di mercato molto elevate e barriere all’ingresso create dalla sovvenzionamento di prezzi inferiori ai costi (la distribuzione di giornali, per esempio). Secondo la Commissione, tale aspetto deve essere preso in considerazione in tutti gli studi comparativi effettuati con società che, pur assicurando servizi analoghi a quelli di DPLP, devono svolgere la loro attività in un ambiente competitivo.
(250)
Inoltre, il grado di esposizione al rischio di un operatore postale storico dipende essenzialmente dalle caratteristiche del meccanismo regolatore istituito dalle autorità pubbliche.
(251)
Per quanto riguarda la distribuzione della corrispondenza, settore nel quale l’obbligo di servizio universale di DPLP era finanziato principalmente grazie al prezzo dell’affrancatura (64), la Commissione ritiene che il rischio sia molto diverso a seconda che il prezzo dell’affrancatura sia più o meno frequentemente aggiornato dall’autorità di regolamentazione (per esempio, all’inizio di ogni anno o semplicemente ogni volta che si renda necessario) per coprire in modo costante i costi netti dell’obbligo di servizio universale oppure che il prezzo dell’affrancatura (65) sia stabilito in anticipo per un lungo periodo (per esempio quattro o cinque anni) nel quadro di un contratto a lungo termine (66). La prima modalità di regolamentazione dei prezzi tende a far correre un rischio abbastanza basso all’impresa in questione, nella misura in cui il prezzo dell’affrancatura sia aggiornato con una certa frequenza in modo da mantenere un equilibrio finanziario costante tra entrate e costi. Questo tipo di regolamentazione protegge i margini di utili della società contro le incertezze. La seconda modalità comporta un rischio maggiore, perché espone l’operatore alle conseguenze delle variazioni dei costi e delle entrate su un lungo periodo.
(252)
Allo stesso modo, per quanto riguarda la distribuzione di giornali (obbligo di servizio universale finanziato da compensazioni finanziarie), la differenza è importante a seconda che la compensazione si basi su costi netti effettivi (costi netti realmente sostenuti) o su costi netti previsti su un lungo periodo. Così, una compensazione versata sotto forma d’importo forfetario che copre i costi netti previsti su un lungo periodo futuro espone l’operatore a tutte le variazioni di entrate e costi. L’operatore deve quindi misurarsi con un rischio più elevato rispetto al caso della compensazione integrale sulla base dei costi e ricavi determinati a posteriori.
(253)
Se il contratto che impegna l’operatore e le autorità pubbliche è tale che il servizio pubblico è accompagnato da un certo grado di rischio, perché per esempio espone l’operatore storico a sensibili variazioni delle entrate e dei costi, il margine di utile ragionevole al quale ha diritto l’operatore storico deve essere proporzionale al livello corrispondente del rischio corso. Al contrario, se il contratto tra l’operatore storico e le autorità pubbliche è tale che il servizio pubblico non è accompagnato da rischi effettivi, il margine di utile ragionevole autorizzato deve essere anch’esso modesto.
(254)
La Commissione rileva inoltre che il livello di rischio corso dalla società e il livello delle compensazioni alle quali ha diritto quest’ultima per incentivi all’efficienza sono strettamente connessi. In tal modo, le autorità pubbliche possono definire preliminarmente un livello fisso di compensazione che anticipi ed integri gli incentivi all’efficienza che l’impresa dovrebbe normalmente realizzare per tutta la durata del mandato. Esponendo la società a tutte le variazioni di costi ed entrate, il contratto l’incentiva a diventare più efficiente e a migliorare il rapporto costo-efficienza. Parallelamente, le fa correre un rischio maggiore. In qualche misura, rischio e incentivi all’efficienza vanno di pari passo. Parimenti, un tetto del prezzo definito a priori su un lungo periodo spinge normalmente di più verso una maggiore efficienza, ma è anche più rischioso per la società interessata.
(255)
Per esaminare la questione del tasso di utile ragionevole di DPLP, la Commissione si basa su una serie di studi di esperti:
(256)
Studio WIK: nell’ambito della causa C 36/07, un procedimento relativo all’aiuto di Stato riguardante l’operatore postale tedesco Deutsche Post AG (in appresso «DP»), la Commissione ha chiesto a WIK Consult di realizzare uno studio sul livello appropriato di utile ragionevole per gli operatori postali storici (67) (in appresso lo «studio WIK»). Gli aspetti pertinenti dello studio WIK sono stati comunicati al Belgio il 25 marzo 2010 e il 7 febbraio 2011. La Commissione ha ricevuto le osservazioni del Belgio riguardanti lo studio WIK il 23 aprile 2010 e il 1o marzo 2011.
(257)
Studio Deloitte: il 23 aprile 2010, la Commissione ha ricevuto uno studio realizzato dalla società Deloitte (68) (in appresso «studio Deloitte») in cui quest’ultima esprimeva il suo parere sul livello di utile ragionevole da adottare per i servizi universali di DP. Tale studio è stato trasmesso al Belgio il 9 dicembre 2011. La Commissione ha ricevuto le osservazioni del Belgio riguardanti lo studio Deloitte il 26 dicembre 2011.
(258)
Studio CRA: il 1o marzo 2011, il Belgio ha presentato uno studio di Charles Rivers Associates (69) che contesta lo studio WIK (in appresso «CRA»).
(259)
In tale studio, WIK definisce un margine di utile ragionevole di riferimento per DP. Concretamente, WIK analizza dapprima gli obblighi e i rischi propri di DP e conclude che quest’ultima assicura principalmente degli obblighi di routine e si confronta a un rischio imprenditoriale limitato (70). Sulla base di questa analisi, WIK sceglie le imprese che servono alla comparazione, in altre parole stabilisce la composizione dei gruppi di riferimento che permetteranno di dedurre il margine di utile ragionevole di riferimento. Più in generale, WIK sottolinea che il procedimento di valutazione adottato riprende i principi della metodologia tipo utilizzata per i valori di riferimento della redditività nei prezzi di trasferimento (71). Tale metodologia non solo è applicata nei regolamenti nazionali in materia di prezzo di trasferimento, ma anche nei principi dell’OCSE in materia di prezzi di trasferimento (in appresso i principi dell’OCSE) (72).
(260)
WIK utilizza diversi strumenti di misurazione della redditività e distingue tra il tasso di rendimento interno (TRI), basato sui flussi finanziari e considerato come lo strumento di misurazione teoricamente corretto della redditività di un’attività, e altri indicatori ricavati dai dati contabili (tasso di remunerazione), come il rendimento del capitale investito (ROCE), il tasso medio di remunerazione del capitale proprio (ROE), il rendimento delle attività (ROA) e il margine operativo (ROS) (73). Come spiegato nel capitolo 5 dello studio, WIK propone nella fattispecie di utilizzare il ROS come indicatore di redditività. Uno dei vantaggi di questo strumento è che dipende solo dai dati contabili sull’utile al lordo di interessi, imposte e tasse [EBIT (74)] e sulle vendite, entrambi facilmente rilevabili nella contabilità della società. Inoltre, il ricorso al ROA evita la stima e l’attribuzione di attivi tra i vari servizi, che invece sarebbe necessario per un indicatore di riferimento basato sui capitali, come il ROE e il ROCE, e costituisce di solito un esercizio difficile. WIK segnala inoltre che un indicatore di riferimento basato sul ROS è consigliato se le imprese che servono alla comparazione e la società sottoposta allo studio comparativo appartengono allo stesso ramo/settore industriale, garantendo così l’omogeneità della struttura dell’EBIT e delle vendite.
(261)
Per quanto riguarda la composizione del gruppo di riferimento, WIK conclude che è necessario trovare un compromesso tra la comparabilità delle imprese che figurano nel campione e le dimensioni del campione stesso. WIK si oppone all’inclusione di operatori postali storici europei nel campione perché i loro prezzi sono stati calibrati su un mercato blindato alla concorrenza nella maggior parte dei paesi per tutto il periodo esaminato. Per la stessa ragione, il numero di società che sono in concorrenza diretta con gli operatori postali storici è piuttosto limitato. Si tratta principalmente di società di dimensioni minori. Per ottenere un gruppo equilibrato di imprese comparabili, WIK include al contempo i concorrenti diretti sui mercati nazionali e i grandi attori multinazionali, come le società internazionali di servizi pacchi espressi (UPS, FedEx, DHL), che svolgono attività più rischiose e a maggiore intensità di capitale rispetto a un operatore postale storico presente su un mercato nazionale protetto.
(262)
Circa la questione del compromesso tra la comparabilità e le dimensioni del campione, WIK prevede tre gruppi di riferimento: i) il gruppo di riferimento I, o settore ristretto dei pacchi, che comprende delle società principalmente attive come fornitori di servizi pacchi (10 società, ritenute altamente paragonabili ai fornitori di servizio postale universale); ii) il gruppo di riferimento II, o settore allargato dei pacchi, che comprende società la cui attività principale può riguardare altri servizi, come i servizi di corriere (26 società presentano un livello di comparabilità di poco inferiore); e iii) il gruppo di riferimento III, che comprende anche delle società del settore del trasporto su strada (1 163 società presentano una comparabilità minima) (75). Secondo WIK, tale approccio consolida la validità statistica dello studio comparativo finale.
(263)
Uno dei criteri di selezione applicati a tutti i gruppi di riferimento riguarda le dimensioni della società; sono prese in considerazione soltanto le società le cui entrate superano i 3 milioni di EUR (76). Per quanto riguarda il periodo coperto dai dati, sono disponibili dati affidabili soltanto per il periodo 1998-2007, e sono state utilizzate delle interpolazioni retroattive per il periodo 1990-1997 (77).
(264)
Inoltre, WIK riprende l’analisi adottata nei prezzi di trasferimento basandosi sul concetto d’intervallo interquartile (78) per perequare l’effetto dei valori estremi e per definire un livello di utile ragionevole.
(265)
WIK ottiene i risultati seguenti per il periodo 1998-2007:
a)
gruppo di riferimento I: 25o centile pari a - 0,42 %, 75o centile pari al 6,72 % e mediana (50o centile) pari al 3,86 %;
b)
gruppo di riferimento II: 25o centile pari allo 0,45 %, 75o centile pari al 6,77 % e mediana (50o centile) pari al 3,48 %;
c)
gruppo di riferimento III: 25o centile pari allo 0,64 %, 75o centile pari al 5,57 % e mediana (50o centile) pari al 2,59 %.
(266)
WIK conclude che il settore allargato della spedizione pacchi, o gruppo di riferimento II, è il gruppo di riferimento più appropriato, poiché i risultati ottenuti sono relativamente stabili nel tempo rispetto all’altro gruppo di riferimento (settore ristretto dei pacchi) e perché questo settore è funzionalmente più vicino alle attività di corriere e spedizione pacchi di quanto non lo sia l’altro gruppo di riferimento (settore del trasporto su strada).
(267)
Un altro adeguamento è realizzato per ottenere un limite superiore di utile ragionevole di DP fondato sull’analisi del rischio imprenditoriale sostenuto dall’impresa rispetto al gruppo di riferimento. Su tale base, WIK propone come limite superiore del margine di utile ragionevole di DP il valore del 3,48 % corrispondente al ROS mediano del gruppo di riferimento II. Scegliendo la mediana invece del 75o centile come valore superiore del margine di utile ragionevole, WIK vuole tener conto del fatto che le società presenti nel campione assumono un rischio maggiore degli operatori postali storici, dato che non beneficiano di alcun diritto speciale.
(268)
Le autorità belghe ritengono che la metodologia utilizzata nel rapporto WIK sia incorretta e hanno presentato diversi documenti (lettere, prese di posizione e rapporti) il 23 aprile 2010, il 1o marzo 2011, il 14 giugno 2011, il 5 agosto 2011, il 10 agosto 2011, il 14 dicembre 2011 e il 19 dicembre 2011 confutando l’approccio del rapporto WIK e presentando il proprio metodo di stima di un utile ragionevole di riferimento.
(269)
In una presa di posizione inviata il 5 agosto 2011, le autorità belghe hanno, in sostanza, sostenuto che il campione utilizzato nello studio WIK non era rappresentativo dell’attività, delle dimensioni, del profilo di rischio e del periodo di riferimento. Il Belgio afferma quindi che è molto difficile legittimare il campione sulla base dei criteri esposti al punto 18 della disciplina dei SIEG.
(270)
Nella stessa presa di posizione, il Belgio sostiene inoltre che sarebbe logico operare una distinzione tra i margini di utili delle attività che presentano livelli di rischio molto differenti: se la distribuzione di giornali e riviste sono delle attività che hanno un profilo di rischio differente, le autorità belghe sostengono che converrebbe utilizzare diversi livelli di utile ragionevole.
(271)
Inoltre, le autorità belghe affermano che le attività di DPLP beneficiano di guadagni di produttività e che la Commissione dovrebbe tenerne conto quando stabilisce il margine di utile ragionevole, come prevede il punto 18 della disciplina dei SIEG. Le autorità belghe sottolineano che DPLP è divenuta redditizia al termine di numerose riforme e dopo essere stato per molto tempo deficitaria. I costi di DPLP sono stati ridotti, soprattutto grazie alla chiusura di uffici postali. La parte del 50 % detenuta dagli investitori privati dal 2006 ha fatto nascere una nuova cultura centrata sull’efficienza. Secondo le autorità belghe, si dovrebbe tener conto di tali guadagni di efficienza quando si stabilisce il margine di utile ragionevole che può essere concesso a DPLP.
(272)
Il 1o marzo 2011, le autorità belghe hanno inviato alla Commissione un rapporto redatto da Charles River Associates (CRA) che pone uno sguardo critico sullo studio WIK e propone un altro metodo di valutazione dell’utile ragionevole di DPLP.
(273)
Per quanto riguarda la composizione del campione, CRA sostiene che i tre campioni WIK includono numerose società di piccole dimensioni i cui profili di rischio non sono comparabili a quello di un grande operatore postale. CRA contesta dunque le conclusioni di WIK secondo cui la prestazione di servizi legati alla corrispondenza mediante l’operatore postale storico in questione comporta un rischio basso e le società incluse nei gruppi di riferimento permettono di effettuare buone comparazioni.
(274)
CRA attira soprattutto l’attenzione sulla correlazione tra la struttura dei costi di un’impresa (in termini di proporzione dei costi fissi e variabili) e il rischio commerciale affrontato. CRA sostiene che un operatore postale che assume un obbligo di servizio universale deve fronteggiare costi fissi maggiori ed è quindi più esposto a una diminuzione della domanda di quanto non lo sia una società i cui costi fissi sono inferiori. Inoltre, CRA sottolinea lo scarto di ROS tra le piccole e le grandi società dei gruppi WIK (79), il che implica, secondo CRA, l’esistenza di differenze sistematiche tra le piccole società di spedizione e le imprese più grandi, come UPS e FedEX, che si possono spiegare con la differente struttura dei costi.
(275)
CRA inoltre analizza più dettagliatamente le caratteristiche di alcune delle piccole società di spedizione incluse nel campione del gruppo di riferimento I di WIK e conclude che il loro profilo di rischio non è comparabile a quello di un grande operatore postale. CRA ritiene inoltre che non vi sia motivo di aumentare le dimensioni di tale campione già difficilmente comparabile aggiungendo imprese ancora meno comparabili.
(276)
CRA respinge l’argomentazione di WIK secondo il quale gli operatori postali storici europei non dovrebbero essere inclusi nel campione, perché i loro utili sono stati determinati, non dalla concorrenza, ma dalla regolazione dei prezzi, dato che il rischio è che questi operatori postali storici abbiano, grazie alla regolazione dei prezzi, potuto incamerare profitti eccessivi. CRA sostiene che respingendo altri operatori postali storici ai fini della comparazione, WIK si basa sull’ipotesi teorica secondo la quale tali operatori storici avrebbero potuto praticare dei prezzi eccessivi, ma senza avanzare prove empiriche per sostenere la propria tesi. A tale riguardo, CRA precisa che alla luce dei meccanismi di regolamentazione dei prezzi applicati in diversi Stati membri, come il massimale dei prezzi (80), gli utili importanti riscontrati sarebbero piuttosto dovuti a guadagni di produttività più che a prezzi elevati.
(277)
CRA sostiene che il metodo naturale di calcolo di un margine di utile ragionevole per DPLP sui suoi obblighi di servizio pubblico consisterebbe nel basarsi su dati disponibili riguardanti i margini di utile realizzati sulle attività di corriere di altri operatori postali dell’Europa occidentale. Tale metodo è tanto più naturale in quanto i servizi pubblici in questione sono prima di tutto dei servizi lettere e che i dati sui margini di utile realizzati sulle operazioni connesse alla corrispondenza degli altri operatori postali dell’Europa occidentale sono direttamente accessibili e non rivelano alcuna regolamentazione dei prezzi troppo clemente.
(278)
CRA sostiene, in particolare, che l’analisi dovrebbe basarsi sui margini EBIT (ROS) realizzati sulle attività postali degli operatori postali dell’Europa occidentale che comunicano informazioni di settore sui margini EBIT delle loro attività postali o (se le informazioni settoriali sui margini EBIT non vengono comunicate) sui margini EBIT globali degli operatori postali dell’Europa occidentale che ricavano oltre il 75 % delle loro entrate dai servizi postali. CRA esclude dal campione gli operatori dell’Europa orientale per la loro relativa inefficienza rispetto agli operatori postali dell’Europa occidentale.
(279)
Di conseguenza, l’analisi di CRA si basa su un campione di 11 operatori postali dell’Europa occidentale per il periodo 2002-2009 (73 osservazioni in tutto). Il ROS medio di tale campione è del […] %, la mediana è del […] % e il 75o centile è pari al […] % (81). CRA calcola inoltre la media troncata ([…] %) e la media secondo il metodo di Winsor ([…] %) che, come la mediana, non sono toccate dai valori estremi (82).
(280)
Per quanto concerne la definizione di un valore di riferimento per il margine di utile ragionevole, CRA sostiene che l’utilizzo di valori medi pone problemi metodologici. CRA spiega in ragione delle variazioni dei margini di utile ragionevole osservati nel campione, la soglia critica che definisce una redditività eccessiva dovrebbe essere superiore alla media o a qualsiasi altra misura di tendenza centrale e potrebbe, per esempio, essere pari al 75o centile. Secondo CRA, un simile approccio raggiungerebbe il metodo impiegato nelle indagini sui prezzi di trasferimento e che consiste nel basarsi su un intervallo (per esempio, un intervallo interquartile o di altri centili).
(281)
Il 14 dicembre 2011, le autorità belghe hanno presentato alla Commissione un documento che riprende la posizione di DPLP sui rischi corsi dagli operatori postali e che propone una metodologia in vista di elaborare uno strumento di misurazione del premio di rischio che, aggiunto al margine operativo senza rischio, darebbe un livello ragionevole di ROS.
(282)
Il documento non spiega come il margine operativo senza rischio (espresso in termini di ROS) potrebbe essere definito nel caso di cui trattasi e non si pronuncia chiaramente su ciò che dovrebbe essere precisamente il ROS ragionevole sulla base della metodologia proposta. L’analisi insiste piuttosto sulla valutazione dei diversi rischi e sul calcolo di un premio di rischio che rifletta tutti i tipi di rischio.
(283)
Le autorità belghe privilegiano soprattutto tre grandi categorie di rischio - il rischio del settore, il rischio connesso al servizio e il rischio contrattuale - e i tipi abituali di rischio, per ciascuna categoria, ai quali gli operatori postali sono esposti. La metodologia di valutazione del premio di rischio prevede: i) la definizione di un «premio di rischio massimo» (83); ii) la scissione del periodo preso in considerazione in periodi contrattuali, per individuare i rischi connessi a ogni contratto; iii) l’utilizzo di una scala semplice per valutare ogni rischio per ciascun periodo contrattuale (basso, medio o elevato); iv) la conversione delle note attribuite a ciascun rischio in una nota globale per ciascuna delle tre grandi categorie di rischi; e v) la conversione delle note globali in premi di rischio, la cui somma dà il premio di rischio totale.
(284)
Inoltre, sono forniti degli esempi per dimostrare che DPLP corre dei rischi superiori alla media. Così, le autorità belghe ribadiscono che DPLP fronteggia un rischio connesso ai volumi più elevato dato che essa ricava una parte più importante delle sue entrate dalla sua attività «postale» e perché presenta una rigidità dei costi maggiori dovuta a una proporzione dei costi fissi superiore alla media. Un altro tipo di rischio ritenuto più elevato per DPLP è quello connesso alla sicurezza. Secondo l’analisi, ciò è dovuto al fatto che DPLP è uno dei pochi operatori postali europei a distribuire a domicilio gli assegni di pensione in contanti.
(285)
Sulla base della valutazione dei vari rischi, le autorità belghe concludono che il quarto contratto di gestione presenta un livello elevato dei tre tipi di rischio, mentre il primo, il secondo e il terzo contratto sono caratterizzati da un livello medio di rischio (l’unica eccezione è il rischio del settore, che è ritenuto basso per il primo contratto). Le autorità belghe forniscono altri esempi del modo in cui convertire in premio di rischio la classificazione suddetta dei vari rischi, basandosi su valori differenti per il «premio di rischio massimo».
(286)
Lo studio Deloitte citato al precedente considerando 257 concorda con lo studio WIK in molti punti:
1)
entrambi utilizzano la metodologia di ricerca di società comparabili in termini di funzioni e di rischio nelle banche dati finanziarie;
2)
entrambi propongono di utilizzare il ROS come misura di riferimento più pertinente per definire l’utile di riferimento (a causa della mancanza di dati, delle differenze di elaborazione contabile tra le varie società);
3)
infine, i fornitori si servizio postale universale sono esclusi dal gruppo d’imprese comparabili perché operano principalmente su mercati regolamentati e beneficiano di diritti esclusivi.
(287)
Per quanto riguarda il gruppo d’imprese comparabili, la principale differenza tra lo studio WIK e lo studio Deloitte riguarda le dimensioni delle società da prendere in considerazione. Deloitte include nel suo campione soltanto delle società le cui entrate annuali sono superiori a 100 milioni di EUR (84). Tale restrizione si spiega con la sua analisi delle specificità delle attività connesse alla prestazione di servizio universale e ai rischi commerciali e di mercato afferenti (85).
(288)
Deloitte ritiene in particolare che le società del settore postale e dei pacchi che utilizzano vaste e complesse reti di raccolta e di distribuzione possono essere comparate ragionevolmente a DP. Tenuto conto delle economie di scala, di portata e di densità che prevalgono nelle reti postali e della parte elevata dei costi di esercizio rispetto ai costi del capitale, come pure dei rischi collegati (come il rischio connesso ai volumi, il rischio di sostituzione ad opera della posta elettronica), le grandi imprese a produzione diversificata del settore postale e dei pacchi si prestano maggiormente a una comparazione che le piccole imprese di spedizione. Anche le società di trasporto merci e di logistica potrebbero - in minor misura - contribuire alla comparazione perché si avvalgono delle medesime attività.
(289)
Per illustrare l’importanza che riveste la dimensione delle società, Deloitte compara il suo campione con quello del gruppo di riferimento II di WIK. Deloitte fa notare che il ROS medio nel campione WIK differisce sensibilmente tra i gruppi di società di diversa dimensione (dedotta dal numero di dipendenti) (86). Deloitte sostiene che nel suo campione (basato su società più grandi), non c’è, al contrario, nessuna stretta correlazione tra la scala e il ROS.
(290)
Al termine del procedimento di selezione del campione, Deloitte fonda la sua analisi su 7 società postali e di spedizione, 18 società di logistica e 19 società di trasporto merci. Per quanto riguarda il settore postale e spedizioni, il piccolo gruppo di sette società comparabili include grandi operatori multinazionali di corriere espresso come UPS, FedEx e TNT Express, nonché qualche altro operatore postale originario soprattutto degli Stati Uniti e del Regno Unito (87). In linea di principio, tutti i dati coprono il periodo 1990-2007, ma i dati per i primi anni sono tuttavia molto limitati e Deloitte ritiene quindi che i risultati per quegli anni siano meno affidabili (88).
(291)
Deloitte prende in esame inoltre i vantaggi e gli inconvenienti di diversi altri strumenti di misurazione della redditività. Essa rifiuta l’uso del TIR nel caso specifico, in ragione delle difficoltà pratiche connesse all’ottenimento di dati adeguati sui flussi finanziari. Rifiuta inoltre l’impiego del ROCE o del ROE a causa, per esempio, delle differenze tra le società in materia di trattamento contabile dei costi e di struttura del capitale (essendo quest’ultima importante per il ROE). Anche il ROA viene ritenuto inadatto perché è centrato sul totale delle attività. Deloitte propone dunque di optare per il ROS ma sottolinea il fatto che siccome quest’ultimo non misura direttamente il rendimento del capitale, può essere utilizzato a fini di studio comparativo purché le imprese messe a confronto presentino un’intensità del capitale similare.
(292)
Deloitte calcola tuttavia il ROCE (come pure il ROCE al valore di mercato e il ROA) per un piccolo sottocampione di sei società ma conclude che la forchetta e la variazione del ROCE potrebbero riflettere diversi fattori; ciò esige un’interpretazione prudente e nuoce alla sua utilità in quanto indicatore di riferimento. Tra questi fattori, Deloitte sottolinea l’importanza dell’intensità del capitale. Deloitte sostiene che in termini d’intensità del capitale, il servizio universale di DP è più vicino a quello di, per esempio, di UPS e di FedEx rispetto a quello di operatori di trasporto merce come Kuehne&Nagel o Wincanton.
(293)
Deloitte sottolinea inoltre le variazioni importanti di redditività delle società nel tempo come pure nell’ambito dei vari settori e tra questi ultimi. Tali variazioni, secondo Deloitte, giustificherebbero il ricorso a delle forchette di utile ragionevole più che a un valore medio unico. Un simile approccio sarebbe inoltre opportuno tenuto conto della necessità di non penalizzare i risultati superiori alla media ottenuti grazie a dei guadagni di efficienza.
(294)
I risultati raccolti da Deloitte, per settore e per tutti i settori, sono riportati nella tabella 22 dello studio Deloitte. Così:
a)
per il settore postale e dei pacchi, per il periodo 1998-2007, la media dei ROS medi annui è dell’8,1 %, la media dei ROS mediani annui è del 7,4 %, la media dei 25i centili annui è del 4,8 % e la media dei 75i centili annui è del 12 %;
b)
per tutti i settori, per il periodo 1990-2007, la media dei ROS medi annui è del 6 %, la media dei ROS mediani annui è del 5,4 %, la media dei 25i centili annui è del 3,6 % e la media dei 75i centili annui è dell’8,1 % (89);
(295)
Come indicatore di riferimento, Deloitte propone un valore basato sulla media dei ROS medi annui pari al 7,9 % (90); tenendo conto dello scarto rilevato dei ROS, Deloitte deduce inoltre una forchetta per il ROS ragionevole basato sugli intervalli interquartili annui (91).
(296)
Scegliere un buon campione di imprese comparabili per gli operatori postali storici è un compito complesso. Ovviamente l’attenzione maggiore deve essere apportata alla scelta di un gruppo d’imprese che possono servire da riferimento per le attività commerciali e per il rischio.
(297)
Gli studi WIK e Deloitte hanno in comune il fatto che hanno per oggetto le società commerciali che svolgono attività paragonabili a quelle di DPLP, escludendo gli operatori postali storici dal campione comparativo. CRA, invece, utilizza un campione comparativo composto soltanto da altri operatori postali storici europei.
(298)
La Commissione condivide il parere di WIK e di Deloitte secondo il quale gli utili degli operatori postali storici (utilizzati da CRA nel suo studio comparativo) non sono il prodotto di condizioni di mercato normali, ma in gran parte dipendono dalle scelte di altri Stati membri in materia di regolamentazione. Potrebbero quindi non riflettere in modo adeguato l’utile di riferimento. Al tempo stesso, dato che il campione di CRA riguarda gli operatori postali storici di altri paesi europei, appare come il campione d’imprese che maggiormente somiglia a DPLP. Per tale motivo la Commissione ritiene che conviene prendere in considerazione il campione CRA, soprattutto per verificare in modo incrociato i livelli di riferimento del margine di utile ragionevole (ROS) definiti sulla base degli studi WIK e Deloitte.
(299)
Tanto lo studio WIK che lo studio Deloitte riconoscono che conviene disporre di un campione di dimensioni sufficienti a trarre delle conclusioni significative ai fini dello studio comparativo. A tal scopo, esse si basano su un campione (relativamente) ristretto d’imprese nel settore postale e dei pacchi e su dei campioni più ampi che includono società dei settori della logistica e del trasporto merci. La Commissione riconosce che è importante disporre di un campione di dimensioni sufficienti a fini statistici. Rispetto alla posizione di CRA al riguardo, che contesta l’utilità di un aumento delle dimensioni del campione aggiungendo società meno comparabili, la Commissione ritiene che i campioni più ampi definiti da WIK e, in particolare, da Deloitte, sulla base delle metodologie di selezione di campioni adottati, sono sufficientemente comparabili per servire da gruppi di riferimento significativi allo scopo di valutare l’utile di DPLP.
(300)
Lo studio WIK tenta di definire un ROS di riferimento sulla base di tre gruppi costituiti a fini comparativi. Tuttavia, la Commissione ritiene inoltre che lo studio WIK può essere attaccato su due punti distinti benché collegati (92): i) il ricorso di WIK a campioni che includono anche un gran numero di società più piccole (93) che non sono palesemente comparabili ad operatori postali storici come DPLP; e ii) le ipotesi di WIK riguardanti il livello di rischio al quale l’operatore postale oggetto dell’indagine si confronta.
(301)
La Commissione ritiene che la scala delle attività, come pure la struttura dei costi degli operatori postali storici come DPLP (insieme al tipo di meccanismo di regolamentazione in vigore) sono elementi essenziali per la valutazione dello studio comparativo dei livelli di utile.
(302)
In primo luogo, se i costi fissi sono elevati (e riguardano, per esempio, i costi del capitale o di altri costi fissi legati alla rete), le più grandi imprese beneficiano maggiormente delle economie di scala e di densità delle piccole. Paragonando il ROS medio delle grandi e piccole imprese presentate nel campione WIK, lo studio Deloitte-II giunge a dimostrare che il ROS medio aumenta con la dimensione delle imprese (misurata secondo il numero dei dipendenti) (94). Infatti, il valore medio del primo quartile (Q1) è molto basso nei tre campioni WIK (per esempio, soltanto lo 0,75 % per il campione WIK II nel periodo 1998-2007) (95), e ciò potrebbe comportare una percentuale eccessivamente elevata delle (più piccole) imprese che subiscono perdite e lottano per restare sul mercato. Includendo altrettante piccole imprese nei suoi campioni (compreso nel suo campione principale del gruppo di riferimento II), WIK a forse sottostimato il ROS di riferimento che sarebbe più idoneo a imprese più grandi e meglio insediate come DP o DPLP.
(303)
In secondo luogo, benché WIK citi, a giusta ragione, il basso profilo di rischio dell’operatore in virtù del carattere monopolistico delle sue attività, non sembra aver tenuto sufficientemente conto dei costi fissi importanti (rispetto ai costi variabili) indotti dall’obbligo di servizio universale, né dell’evoluzione del profilo di rischio che avrebbero potuto comportare le modifiche del regime normativo conosciute dall’operatore nel tempo, in particolare tra i vari periodi di regolamentazione (per esempio, i vari contratti di gestione, nel caso di DPLP).
(304)
La parte dei costi fissi può non solo essere elevata in virtù dell’elevata intensità capitalistica di un’impresa (una delle normali spiegazioni del carattere elevato dei costi fissi) ma anche perché quest’ultima non può adattare i suoi costi globali tenuto conto del suo obbligo (connesso all’obbligo di servizio universale) di mantenere attiva una vasta rete di distribuzione e perché è incapace di ridurre il costo del lavoro a causa dei contratti di lavoro esistenti. La parte elevata dei costi fissi (96) rimette ancora di più in questione l’inclusione delle piccole società la cui struttura dei costi (il rapporto costi fissi/costi variabili) sembra differire in modo significativo (97).
(305)
Come indicato nell’introduzione, la Commissione ritiene inoltre che il grado di esposizione al rischio di un operatore postale storico dipende in gran parte dalle caratteristiche del meccanismo regolatore creato dalle autorità pubbliche per finanziare l’obbligo di servizio universale. Il passaggio a un sistema di massimale dei prezzi a più lungo termine per il prezzo dell’affrancatura (come l’ha conosciuto DPLP nel 2006) comporta soprattutto un sensibile aumento dell’importanza del rischio connesso ai volumi. L’esistenza di un simile rischio fa vacillare l’ipotesi di WIK riguardante il rischio intrinsecamente basso delle attività di DPLP, almeno per il periodo caratterizzato da un sistema di massimale dei prezzi.
(306)
Tenuto conto delle argomentazioni presentate ai considerando da 286 a 295, la Commissione ritiene che per la valutazione dell’utile di DPLP, i campioni Deloitte costituiscono un miglioramento rispetto ai campioni WIK, dato che si limitano alle imprese che presentano una dimensione minima più elevata (volume di affari annuo che supera i 100 milioni di EUR).
(307)
Parallelamente, conviene notare tuttavia che per certi aspetti, l’approccio Deloitte presenta anche alcune debolezze potenziali e le sue conclusioni devono essere interpretate con prudenza.
(308)
I campioni Deloitte sembrano include in particolare numerose società la cui intensità del capitale è superiore a quella applicata agli operatori postali (98). Da un punto di vista metodologico, l’impiego del ROS, come strumento di valutazione dell’utile necessita di un campione comparativo di società che hanno livelli simili d’intensità di capitale (qui definita come il rapporto capitale/vendite). L’ipotesi di lavoro è che le società che hanno lo stesso ROS avranno un rendimento del capitale investito [ROCE (99)] inversamente proporzionale al loro rapporto capitale/vendite. Di conseguenza, il ricorso al ROS come indicatore di riferimento della redditività richiede un’intensità di capitale identica per le società che figurano nel gruppo di riferimento. Benché sia difficile ottenere stime affidabili dell’intensità di capitale (100), sembrerebbe che le attività di distribuzione della posta e dei giornali presentino un’intensità di capitale minore delle attività di corriere espresso delle grandi multinazionali come UPS, TNT, FedEx e DHL (101). Di conseguenza, è possibile che l’indicatore di utile ragionevole definito sulla base dei campioni Deloitte sopravvaluti l’utile di riferimento che converrebbe applicare a delle società che presentano la stessa struttura di capitale di DPLP (102).
(309)
Alla luce delle numerose incertezze che accompagnano tale esercizio di valutazione, la Commissione ritiene che sia giustificato definire un intervallo ragionevole di ROS sulla base delle stime di Deloitte del ROS mediano per il campione più ampio di tutti i settori (5,4 %) come pure il ROS mediano per il campione delle società attive nel settore della corrispondenza e dei pacchi (7,4 %) (103). L’intervallo così ottenuto [5,4 %-7,4 %] costituirebbe, secondo la Commissione, una «forchetta predefinita» per l’utile ragionevole, almeno per i periodi durante i quali DPLP ha fronteggiato un grado significativo di rischio, tenuto conto del contratto di compensazione in vigore, e a delle misure incentivanti importanti per diventare più efficiente (104).
(310)
La Commissione ritiene che l’intervallo del [5,4 %-7,4 %] sia appropriato in quanto valore predefinito, tanto per le attività di distribuzione della posta di DPLP quanto per le sue attività di distribuzione dei giornali, dato che si tratta di attività strettamente connesse che presentano delle caratteristiche commerciali molto simili.
(311)
È vero che DPLP si è confrontata a una concorrenza debole o inesistente nei settori di attività in questione (distribuzione della posta e dei giornali). Su tale base, si pone la questione di sapere se conviene valutare il suo utile sulla base del beneficio mediano dei campioni di società realmente confrontati alla concorrenza e se un valore di riferimento più restrittivo (cioè più basso), come il primo quartile (25o centile), non sarebbe sufficiente per una società nella posizione di DPLP. Tuttavia, la Commissione ritiene che un simile approccio non riconoscerebbe abbastanza l’esistenza di una variazione importante dei livelli di utile, sia tra le società che nel tempo. Inoltre, sarebbe opportuno evitare ogni soppressione ingiustificata degli eventuali guadagni di efficienza imponendo un massimale altrettanto rigido sul ROS ottenuto a posteriori dalla società.
(312)
Nel caso in questione, la Commissione ritiene inoltre che sia inappropriato basarsi su misure che vanno al di là della mediana, come il terzo quartile (105). Dato che l’approccio adottato già definisce un intervallo tra diversi campioni, il valore aggiunto apportato dalla presa in considerazione, a fini statistici, di intervalli da una parte e dall’altra della mediana nei campioni (l’intervallo interquartile comunemente utilizzato nei prezzi di trasferimento) sembra un po’ limitato (106). La Commissione tiene quindi conto della variazione della mediana nei vari gruppi di riferimento, piuttosto che della variazione attorno alla mediana in campione particolare (107).
(313)
Ma soprattutto, dato che il settore «corrispondenza» di DPLP presenta una minore intensità di capitale di quella degli operatori di corriere espresso (108), sembrerebbe che utilizzare la mediana di quest’ultimo campione offra già in sé un certo margine di manovra che permette di individuare la variazione dei livelli di utile attorno alla mediana per le società che presentano un’intensità di capitale minima, come DPLP, e di ricompensare sufficientemente i guadagni di efficienza, se del caso.
(314)
Diverse verifiche incrociate di coerenza possono essere effettuate comparando l’intervallo predefinito citato al considerando 309 con altre stime disponibili dell’utile ragionevole. Come indicato all’inizio della presente sottosezione, è utile procedere a una verifica incrociata con il ROS mediano dello studio CRA, pari al […] % (109). Il ROS mediano calcolato sulla base del campione del gruppo di riferimento II di WIK, limitato alle società il cui volume d’affari è superiore a 100 milioni, dà un ROS del 7,1 %. La Commissione conclude che tali cifre sono comprese nell’intervallo [5,4 %-7,4 %], e ciò rafforza l’affermazione secondo la quale tale intervallo può essere ritenuto ragionevole.
(315)
Per riassumere, la Commissione arriva alla conclusione che un margine predefinito compreso in un intervallo del [5,4 %-7,4 %] sembra costituire un margine di riferimento adeguato per l’utile, almeno per i periodi durante i quali DPLP si è confrontata a un grado significativo di rischio e a importanti incentivi all’efficienza.
(316)
In generale, la Commissione ritiene che se il contratto tra l’operatore storico e le autorità pubbliche è tale che il servizio pubblico è connesso a un grado significativo di rischio, il margine di utile ragionevole accordato all’operatore storico deve essere proporzionale al livello corrispondente di rischio sostenuto. Al contrario, se il contratto comporta poco rischio, il livello del margine di utile ragionevole dovrà essere basso.
(317)
Nella sezione precedente, la Commissione ha spiegato il suo approccio mirante a definire un intervallo predefinito del margine di utile ragionevole del [5,4 %-7,4 %], che è considerato adeguato per i contratti che presentano un livello di rischio significativo. È difficile quantificare il valore di riferimento appropriato in termini di intervallo di ROS ragionevole in caso di rischio basso ma è evidente che un simile intervallo di ROS dovrebbe collocarsi a sinistra della ripartizione nel campione dei livelli di utile osservati. La Commissione ritiene che sia giustificato, in tale prospettiva, adottare un intervallo per l’utile ragionevole basata sul primo quartile (25o centile) invece della mediana.
(318)
Il ricorso al 25o centile in quanto valore di riferimento per i contratti a basso rischio da un intervallo di ROS ragionevole del [3,6 %-4,8 %] sulla base dei vari campioni Deloitte.
(319)
Inoltre, una comparazione con i risultati di CRA sugli operatori postali storici può costituire un’altra verifica incrociata utile. La media del 25o centile annuo calcolato dalla Commissione è pari al […] %. La Commissione conclude che tali cifre sono comprese nell’intervallo [3,6 %-4,8 %], e ciò rafforza l’affermazione secondo la quale tale intervallo può essere considerato ragionevole.
(320)
Più in generale, la Commissione arriva dunque alla conclusione che un margine predefinito compreso in un intervallo del [3,6 %-4,8 %] sembra costituire un margine di riferimento adeguato del beneficio, per i periodi in cui DPLP ha fronteggiato un basso grado di rischio.
(321)
Come spiegato nell’introduzione della presente sezione, il rischio sostenuto da DPLP dipende dal meccanismo di compensazione applicato dal Belgio. Tale meccanismo è previsto nei vari contratti di gestione stipulati tra DPLP e lo Stato belga e varia col tempo. È dunque ragionevole tener conto dei vari intervalli per il «ROS ragionevole» secondo il meccanismo di compensazione in vigore, che determina il livello di rischio al quale DPLP è confrontata ma anche la misura in cui DPLP è incentivata a migliorare la sua produttività.
(322)
In tale contesto, la Commissione tiene a sottolineare che la caratterizzazione del rischio nei contratti non dipende dalla semplice presenza del rischio nei contratti di gestione di DPLP, o addirittura dal grado assoluto di rischio, ma piuttosto dalla misura in cui il rischio è superiore o inferiore a quello incontrato dalle società che figurano nello stesso gruppo di campioni. Lo stesso dicasi dell’intensità delle misure incentivanti DPLP a ottenere guadagni di efficienza. Dato che questi gruppi di campioni sono composti da società operanti in un contesto di concorrenza, queste ultime fronteggiano normalmente un rischio importante e forti incentivazioni allo scopo di diventare più efficienti.
(323)
La Commissione ritiene che il quarto contratto di gestione (2006-2010) prevede chiaramente dei meccanismi che includono impegni a lungo termine riguardanti i prezzi e il finanziamento basati su parametri ex ante. Ciò si applica alle attività di DPLP riguardanti al contempo la distribuzione della posta e quella dei giornali.
(324)
Più specificatamente, per quanto riguarda la distribuzione dei giornali, l’articolo 9 del quarto contratto di gestione dispone che per la durata del contratto (periodo standard di 5 anni), la media ponderata delle tariffe per la prestazione di servizi appartenenti al «paniere dei piccoli utenti» non aumenterà più rapidamente di quanto non lo permetta un meccanismo di massimale dei prezzi basato sull’indice salute (un indice specifico dei prezzi al consumo) e un bonus di qualità che riflette la percentuale della posta individuale distribuita nei tempi previsti. Secondo la Commissione, fissare in tal modo le tariffe per tutto il periodo del contratto presenta tutte le caratteristiche di un contratto incentivante, e ciò espone la società a un livello di rischio significativo.
(325)
Per quanto riguarda la distribuzione dei giornali, l’articolo 2 del quarto contratto di gestione precisa che durante il periodo di validità del contratto, le tariffe per la distribuzione dei giornali non possono aumentare più rapidamente dell’indice salute. Per coprire i costi netti di distribuzione dei giornali, tenuto conto dell’efficienza prevista, l’articolo 13, paragrafo 2, stabilisce la compensazione annuale cui DPLP ha diritto a 290 613 000 EUR (importo adattato per tener conto dell’inflazione) (110). L’articolo 13, paragrafo 5, enuncia che se il contenuto o le condizioni del SIEG cambiano o se interviene un’evoluzione significativa nei costi che DPLP non è in grado di gestire, le parti valuteranno se l’importo della compensazione deve essere adattato per seguire tale evoluzione dei costi. Un simile adattamento passa attraverso una decisione del Consiglio dei ministri. La Commissione riconosce che quest’ultima clausola potrebbe essere interpretata come una clausola di salvaguardia che reintroduce alcuni elementi ex post nel contratto (che tutelano DPLP dal rischio). La Commissione ritiene tuttavia che i termini utilizzati dalle autorità pubbliche sono sufficientemente evasivi e che DPLP non può, per questo, contare sulla sua utilizzazione. Più in generale, la Commissione ritiene che le disposizioni adottate per le attività di DPLP di distribuzione dei giornali presuppongono un impegno a lungo termine circa il livello di compensazione.
(326)
Di conseguenza, secondo la Commissione, il quarto contratto di gestione (2006-2010) non può essere considerato tale da comportare un basso rischio ma piuttosto da comportare un grado significativo di rischio. In generale, l’intervallo predefinito del [5,4 %-7,4 %] sembra convenire ai due tipi di attività previste dal quarto contratto di gestione.
(327)
Al contrario, i contratti di gestione precedenti (fino al 2005) sembrano basarsi in gran parte su dei meccanismi di prezzo e compensazione che includono un basso grado di rischio per DPLP.
(328)
Per quanto riguarda la fissazione dei prezzi dell’affrancatura, la Commissione osserva che i tre primi contratti di gestione non applicano un massimale tariffario del tipo utilizzato nel quarto contratto di gestione (che prevede un impegno a lungo termine sui prezzi). Tali contratti rimandano piuttosto, molto sommariamente, a delle tariffe basate sui costi reali, fissati sulla base di principi contabili appropriati (111).
(329)
Parimenti, riguardo alla distribuzione dei giornali, la Commissione osserva che i tre primi contratti di gestione non prevedono alcun budget forfetario che copre il periodo del contratto in modo simile al quarto contratto di gestione (112). Fanno piuttosto riferimento alle compensazioni sulla base dei costi reali (113). La Commissione constata che il secondo contratto definiva inoltre un massimale globale per la compensazione ma gli importi compensativi effettivi osservati nel periodo sembrano rimettere in questione il carattere realmente vincolante del massimale (114). Il primo contratto di gestione fissava inoltre una dotazione annuale (compensazione) ma la Commissione osserva che, allo stesso tempo, il contratto non definiva un massimale a lungo termine per le tariffe della distribuzione dei giornali.
(330)
La Commissione è quindi del parere che l’intervallo del [3,6 %-4,8 %], ritenuto ragionevole in assenza di rischio significativo connesso al contratto, deve essere applicato sia alla distribuzione dei giornali sia alla distribuzione della posta per il periodo corrispondente ai tre primi contratti di gestione.
(331)
La Commissione constata che un approccio basato sui contratti è proposto anche dalle autorità belghe nel documento che hanno presentato il 14 dicembre 2011. Benché la metodologia proposta sollevi diverse questioni riguardanti i fattori di rischio e il modo in cui essi sono ponderati (115), un’analisi per periodo contrattuale che inquadri il rischio sostenuto da DPLP secondo una scala a tre livelli (basso, medio, elevato) è complessivamente conforme alla strategia adottata dalla Commissione. Nell’insieme, l’inquadramento pertinente dei contratti realizzato da DPLP in termini di rischio comportato appare coerente con l’analisi della Commissione, dato che anche le autorità belghe ritengono che il quarto contratto sia nel complesso più rischioso dei primi tre.
(332)
La Commissione è giunta alla conclusione che un intervallo predefinito di margine operativo (ROS) compreso tra il [5,4 %-7,4 %] costituisce un intervallo di riferimento adeguato per definire l’utile ragionevole per i periodi nei quali DPLP ha dovuto far fronte a un rischio significativo e tener conto di forti incentivazioni all’efficienza.
(333)
La Commissione conclude che un intervallo del ROS compreso tra il [3,6 %-4,8 %] costituisce un intervallo di riferimento adeguato a definire il margine di utile ragionevole per i periodi durante i quali DPLP non ha fronteggiato rischi significativi.
(334)
Al fine di tener conto degli sforzi che, secondo le autorità belghe, DPLP ha compiuto per realizzare guadagni di efficienza, la Commissione ha deciso di dimostrare prudenza utilizzando i limiti superiori di questi due intervalli per fissare il margine di utile ragionevole da includere nei costi dei servizi pubblici. Questa strategia è inoltre evidenziata nello studio Deloitte (cfr. il considerando 292), secondo cui sarebbe opportuno il ricorso a intervalli tenuto conto della necessità di non penalizzare i risultati superiori alla media ottenuti grazie a guadagni di efficienza.
(335)
La Commissione ritiene che i primi tre contratti di gestione (1992-1996, 1997-2002 e 2003-2005) presentano un rischio basso e che un livello di utile ragionevole corrispondente a un ROS del 4,8 % può essere applicato alla distribuzione sia della corrispondenza che dei giornali. Essa ritiene, viceversa, che il quattro contratto di gestione (2006-2010) presenti un rischio molto maggiore, al punto che un livello di utile ragionevole corrispondente a un ROS del 7,4 % può essere applicato alla distribuzione sia della corrispondenza che dei giornali.
(336)
Il primo contratto di gestione precisa che la compensazione annuale versata dallo Stato è destinata a tutti i compiti di servizio pubblico.
(337)
L’eventuale sovracompensazione deve essere quindi calcolata sommando tutti i costi e le entrate di tutti i compiti di servizio pubblico.
(338)
La compensazione annuale versata dallo Stato per i compiti di servizio pubblico deve essere ricompresa nelle entrate. Le compensazioni annuali ricevute da DPLP in virtù del primo contratto di gestione rappresentano un importo totale di 1,5 miliardi di EUR.
(339)
Inoltre, devono essere prese in considerazione le misure di aiuto seguenti:
Trasferimento di immobili
(340)
Il primo contratto di gestione prevedeva anche un trasferimento di immobili dallo Stato a DPLP. Tale passaggio di proprietà di immobili del valore di 112,2 milioni di EUR, per il quale non è stata versata alcuna contropartita, deve essere incluso nelle entrate di DPLP ai fini del calcolo della sovracompensazione per il periodo coperto dal primo contratto di gestione. DPLP non ha versato allo Stato alcuna contropartita per l’utilizzo degli immobili nel periodo precedente al trasferimento.
(341)
Nel 1997, un importo di 62 milioni di EUR è stato versato dallo Stato a DPLP e contabilizzato da questa come apporto di capitale. Le autorità belghe hanno successivamente ammesso che tale apporto corrispondeva in effetti al versamento differito del saldo della compensazione annuale prevista per il 1996 dal primo contratto di gestione.
(342)
All’inizio, l’importo in questione non era stato versato in tempo a DPLP nel 1996, al punto che la compensazione dello Stato era inferiore all’importo annuo previsto dal contratto di gestione per l’anno in questione.
(343)
Ai fini del controllo della sovracompensazione, il versamento di 62 milioni di EUR è incluso nella compensazione dei SIEG per il periodo coperto dal primo contratto di gestione.
(344)
Il calcolo della sovracompensazione per il primo contratto di gestione può essere riassunto come segue:
-
Costi netti (costi - entrate) di tutti i compiti di servizio pubblico, ivi compreso l’obbligo di servizio universale (OSU)
-
Margine di utile ragionevole autorizzato per i SIEG
+
Compensazioni annuali dei SIEG
+
Trasferimento di immobili
+
Apporto di capitale del 1997
=
Sovracompensazione
(345)
Per i tre contratti di gestione seguenti, il calcolo della sovracompensazione terrà conto solo dei costi e delle entrate dei SIEG che, in virtù delle disposizioni di detti contratti, possono essere oggetto di una compensazione di servizio pubblico. I costi e le entrate corrispondenti agli altri SIEG che, conformemente alle disposizioni dei contratti di gestione, non soddisfacevano i requisiti per ottenere un aiuto, non sono presi in considerazione. Dato che il servizio postale universale non fa parte delle attività che beneficiano di un aiuto, il suo costo netto potenziale non sarà preso in considerazione e deve essere interamente finanziato da DPLP con le risorse proprie conformemente al mandato di servizio pubblico definito dai contratti di gestione. Le attività che, conformemente ai contratti di gestione, beneficiano dell’importo di compensazione ivi indicato, comprendono in particolare la distribuzione dei giornali (quotidiani e periodici) e gli altri servizi pubblici elencati al punto (33).
(346)
In ragione delle tariffe poco elevate praticate per la distribuzione dei giornali, i SIEG che beneficiano di un aiuto sono nel complesso in perdita.
(347)
Nella misura in cui l’eventuale sovracompensazione di un dato servizio può essere utilizzata per finanziare i costi netti occasionati da altri compiti di servizio pubblico sottocompensati, tutti i costi e le entrate relativi ai SIEG che possono essere ammessi a un aiuto ai sensi dei contratti di gestione saranno sommati ai fini del calcolo.
(348)
Le compensazioni annuali ricevute da DPLP ai sensi dei tre contratti di gestione rappresentano un importo totale di 3,5 miliardi di EUR.
(349)
Oltre alle compensazioni previste nei contratti di gestione, DPLP ha beneficiato, nel periodo coperto dall’indagine, di diritti esclusivi conferiti dallo Stato per la prestazione di servizi postali riservati. Benché eventuali eccedenze nette derivanti da tale settore riservato non costituiscano risorse di Stato ai fini del controllo degli aiuti di Stato e non possano quindi essere oggetto di un ordine di recupero in caso di sovracompensazione, possono e devono essere tenuti in conto, nell’ambito dell’applicazione delle regole in materia di aiuti di Stato, all’atto della valutazione della necessità e della proporzionalità di qualsiasi altro aiuto pubblico accordato al suddetto operatore a titolo di compensazione di servizi pubblici. Di conseguenza, durante la valutazione della compatibilità della compensazione accordata a DPLP nell’ambito dei vari contratti di gestione ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE, gli utili in eccesso realizzati dall’operatore postale belga in tale settore riservato saranno dedotti dai costi dei SIEG che possono essere ammessi a una compensazione di servizio pubblico in virtù delle disposizioni di detti contratti.
(350)
È opportuno notare al riguardo che tale principio è inserito nella disciplina dei SIEG, il quale dispone che «se l’impresa in questione dispone di diritti esclusivi o speciali legati ad un servizio di interesse economico generale che produce utili superiori all’utile ragionevole o se beneficia di altri vantaggi concessi dallo Stato, essi devono essere presi in considerazione, indipendentemente dalla loro qualificazione ai sensi dell’articolo 87 del trattato CE, e vanno aggiunti alle sue entrate» (116). Tale principio riflette la condizione di necessità e di proporzionalità inerente all’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE. Infatti, l’aiuto versato per un SIEG in aggiunta ai suoi utili in eccesso risultanti da un diritto esclusivo o speciale accordato all’operatore e di per sé sufficiente a coprire i costi di un altro SIEG, non è necessario alla prestazione di detto SIEG. L’operatore che realizza tali utili in eccesso già beneficia di una misura pubblica che gli permette di garantire il SIEG in condizioni di equilibrio economico, al punto che non è necessaria alcuna compensazione supplementare.
(351)
Pertanto, ogni utile in eccesso nel settore riservato derivante dal diritto esclusivo accordato deve essere preso in considerazione per valutare la necessità delle compensazioni di SIEG in questione concesse a DPLP.
(352)
Di conseguenza, ogni utile generato dal settore riservato (OSU R) eccedente il livello di utile ragionevole viene preso in considerazione nell’analisi della sovracompensazione dei SIEG.
(353)
Tuttavia, essendo il settore riservato destinato prima di tutto a finanziare il servizio universale, ogni perdita iscritta in altri settori del servizio universale riduce il contributo del settore riservato ai costi degli altri SIEG connessi.
(354)
Inoltre, per determinare l’utile in eccesso realmente generato dal settore riservato, è necessario tener conto dei costi indotti dall’obbligo di servizio universale servizio universale, ma che sono sostenuti da attività che esulano dall’ambito del servizio universale. Conformemente alla sentenza Chronopost, i costi della rete al dettaglio sono ripartiti nella contabilità dei costi di DPLP tra le attività che necessitano di ricorrere alla rete, tra cui i prodotti attinenti al servizio universale, ma non solo. In particolare, l’obbligo imposto a DPLP di mantenere una rete al dettaglio di una certa ampiezza e densità, per fornire un servizio postale universale di sufficiente qualità definito dalle autorità belghe comporta perdite per le attività commerciali non inerenti al servizio universale perché una parte dei costi della rete al dettaglio è, conformemente alla sentenza Chronopost, imputata ai prodotti commerciali che utilizzano la rete al dettaglio.
(355)
Vincolo di rete imposto dai contratti di gestione: i vincoli imposti dallo Stato riguardanti la densità e il tipo di punti di servizio postale (uffici postali e/o punti posta) costituiscono la rete al dettaglio. Essi sono definiti nei vari contratti di gestione. Così, il quarto contratto di gestione (2005-2010) prevede:
a)
l’obbligo generale di mantenere una rete che permetta l’esecuzione del servizio universale e degli altri servizi pubblici affidati a DPLP (117);
b)
l’obbligo di mantenere almeno 1 300 punti di servizio postale [uffici postali e punti posta (118)];
c)
l’obbligo di mantenere almeno 589 uffici postali;
d)
inoltre, la distanza massima stradale tra ciascun punto di servizio postale che offra una gamma di servizi di base e un ufficio postale che offra una gamma di servizi completi non può eccedere i 10 km.
(356)
Le autorità belghe ritengono che le specifiche esigenze applicabili al numero e al tipo di punti di servizio postale che compongono la rete al dettaglio di DPLP costituiscono un obbligo distinto di presenza territoriale imposta dallo Stato al di là delle esigenze connesse all’obbligo di servizio universale (OSU). Su tali basi, il Belgio ritiene che tutti i costi netti corrispondenti a tale obbligo specifico di presenza territoriale dovrebbero essere compensati dallo Stato.
(357)
Quantificazione del vincolo di rete: allo scopo di determinare i costi netti che l’obbligo di mantenere una rete al dettaglio avente almeno 1 300 punti di servizio postale, di cui almeno 589 uffici postali, comporta per DPLP, le autorità belghe hanno comparato la rete al dettaglio reale, la cui densità e il tipo di punti di servizio postale sono imposti dallo Stato, a una rete al dettaglio ipotetica che DPLP utilizzerebbe se non dovesse tener conto di tali vincoli specifici. In altri termini, la rete al dettaglio ipotetica è quella che DPLP sceglierebbe di utilizzare a condizioni commerciali se lo Stato non le imponesse obblighi di servizio pubblico.
(358)
Le autorità belghe ritengono che tale rete ipotetica sarebbe costituita soltanto da punti posta. Gli uffici postali sparirebbero. Tuttavia, per poter continuare a servire lo stesso volume di clienti, DPLP dovrebbe aumentare considerevolmente il numero di punti posta.
Comparazione tra l’attuale rete al dettaglio di DPLP e un’ipotetica rete in assenza di obblighi imposti dallo Stato
Numero totale di punti di servizio postale
Uffici postali (a) + punti posta (b)
(a)
Numero di uffici postali
(punti di servizio postale dedicati, gestiti direttamente da DPLP)
(b)
Numero di punti posta
(punti di servizio situati in locali di terzi)
Rete al dettaglio reale di DPLP (fine 2009)
1 401 =
713 +
688
Rete al dettaglio ipotetica in assenza di vincoli imposti dallo Stato (secondo le autorità belghe)
[…] =
[…] +
[…]
Obbligo di rete al dettaglio imposta dallo Stato
Minimo 1 300
Minimo 589
Nessun obbligo
(359)
Come si evince dalla tabella qui in alto, la rete al dettaglio di DPLP risponde alle esigenze dello Stato: il numero totale di punti di servizio postale e il numero di uffici postali sono entrambi superiori al livello richiesto. In compenso, la rete ipotetica che DPLP utilizzerebbe se fosse autorizzata a scegliere la sua rete al dettaglio sulla base di considerazioni puramente commerciali sarebbe molto diversa: il numero totale di punti posta aumenterebbe, ma gli uffici postali gestiti da DPLP sparirebbero.
(360)
Realtà del vincolo di rete: è opportuno precisare che il vincolo imposto a DPLP dallo Stato non è chiaramente definito.
(361)
In primo luogo, la rete effettivamente mantenuta da DPLP è più grande di quella che esige lo Stato. Sia il numero totale di punti di servizio postale che il numero di uffici postali sono superiori al minimo richiesto dallo Stato, e ciò farebbe supporre che gli obblighi che deve rispettare non pesano su DPLP, la quale mantiene di sua volontà una rete delle dimensioni attuali.
(362)
Le autorità belghe spiegano questa eccedenza di uffici postali con la condizione di distanza di 10 km, con la necessità di disporre di un margine di sicurezza per far fronte alle chiusure inattese di punti posta e con la loro intenzione di portare il numero minimo richiesto di uffici postali a 650 nel prossimo contratto di gestione, al punto che sarebbe controproducente attestarsi sul numero stabilito attualmente chiudendo uffici postali per riaprili dopo qualche tempo. Le autorità belghe sostengono che è per queste ragioni che DPLP non è stata in grado di ridurre ulteriormente il numero di uffici postali per avvicinarlo al minimo richiesto di 589. Secondo loro, malgrado l’eccedenza nominale di punti di servizio postale, l’attuale configurazione della rete, che conta 713 uffici postali, è, di fatto, dettata dalle esigenze dello Stato.
(363)
In secondo luogo, il metodo adottato dalle autorità belghe si basa sulla estrapolazione retroattiva dei costi della rete al dettaglio dal 2009 al 1992. Tale estrapolazione comporta inevitabilmente incertezze metodologiche. Il modello commerciale dei punti posta potrebbe non essere disponibile dal 1992. Inoltre, in passato, il personale di DPLP era composto essenzialmente da dipendenti a tempo indeterminato i cui costi salariali erano molto rigidi. Dato che i punti posta non sono gestiti dal personale DPLP, i dipendenti a tempo indeterminato che non sarebbero più stati assegnati a uffici postali avrebbero continuato ad essere pagati da DPLP. Appare quindi poco probabile che la chiusura potenziale di uffici postali all’inizio del periodo coperto dall’indagine avrebbe potuto comportare una diminuzione diretta dei costi degli stipendi. In compenso, sarebbe stato possibile realizzare tale tipo di economie, in una certa misura, nel 2009, quando il personale annoverava più dipendenti a contratto. Tenuto conto della transizione progressiva verso un personale dallo status meno rigido e dei miglioramenti successivi del sistema di contabilità dei costi, si può ritenere che i dati contabili relativi agli esercizi più recenti sono esenti da tale tipo di distorsione. Tuttavia, dato che oltre 20 000 dipendenti che lavorano sempre per bpost e che non possono essere né assegnati ai punti posta né licenziati, la sostituzione di tutti gli uffici postali con dei punti posta rimane, ancora oggi, un’opzione teorica e irrealistica.
(364)
Le autorità belghe sottolineano tuttavia il fatto che, in passato, i costi potenziali di licenziamento sarebbero stati compensati dalle economie dei costi di esercizio e dalla vendita degli immobili divenuti inutili. Per quanto riguarda l’affidabilità dei dati relativi al periodo 1992-2002, le autorità belghe affermano che in effetti, i costi della rete al dettaglio sono stati probabilmente sottostimati, poiché alcuni elementi che si sarebbe potuto considerare costi di rete sono stati raggruppati sotto altri centri di costo. Di conseguenza, le debolezze del metodo di estrapolazione retroattiva verrebbero mitigate dalle altre ipotesi, prudenti, adottate dalle autorità belghe per il calcolo dei costi degli esercizi precedenti.
(365)
Esistenza di un obbligo specifico di presenza territoriale: anche ammettendo l’esistenza di un vincolo di rete, l’argomentazione delle autorità belghe secondo cui tale vincolo è accompagnato da un compito distinto di presenza territoriale non appare giustificata. Sembra infatti che i contratti di gestione non contengano disposizioni specifiche che definiscono un reale obbligo di presenza territoriale che sarebbe distinto e andrebbe al di là delle esigenze connesse agli obblighi di servizio universale e agli altri obblighi di servizio pubblico. Al contrario, i contratti di gestione conclusi tra DPLP e lo Stato belga precisano che il vincolo di rete ha per unico obiettivo quello di garantire il servizio universale e gli altri SIEG (distribuzione di quotidiani e riviste, conti e vaglia postali, ...) e i costi di rete necessari a tale scopo sono, a priori, già contabilizzati nei conti di questi vari servizi (119). Inoltre, i contratti di gestione non prevedono alcun meccanismo mirante a compensare i costi di un obbligo di presenza territoriale. La Commissione fa notare che l’obbligo di definire preliminarmente i parametri di calcolo della compensazione è stato introdotto nella disciplina dei SIEG del 2005 e che è per il periodo successivo al 2005 che è stata constatata una sovracompensazione dei costi dei SIEG sostenuti da DPLP (cfr. il considerando 386).
(366)
Occorre notare che, conformemente all’articolo 3 della direttiva 97/67/CE, gli Stati membri sono tenuti a imporre ai loro operatori postali storici l’obbligo di fornire un servizio universale di qualità adeguata, soprattutto in termini di copertura geografica. Tale copertura geografica, che esiste nel presente caso riguardante il Belgio, non è tuttavia che uno dei molteplici aspetti dell’obbligo di servizio universale. Nei contratti di gestione che affidano il compito di servizio universale a DPLP, la Commissione non trova alcuna menzione di un compito supplementare che obblighi l’operatore postale storico a mantenere una rete più estesa, con un numero di uffici superiore alla copertura territoriale richiesta dall’obbligo di servizio pubblico e dagli altri servizi pubblici connessi e che risponda a una logica di coesione o di sviluppo territoriale. Non c’è alcun dubbio che ogni ufficio postale utilizzato da DPLP per assicurare il servizio universale contribuisce alla coesione territoriale (120), ma, da un punto di vista giuridico, l’obbligo di mantenere tale ufficio postale è legato alla necessità di garantire un servizio postale universale e altri servizi connessi di qualità adeguata. In virtù della giurisprudenza applicabile, per poter invocare un compito territoriale complementare, sarebbe necessario che DPLP fosse incaricata del compito distinto e chiaramente definito di mantenere degli uffici oltre a quelli della rete postale la cui dimensione è stata stabilita per il servizio universale. Tale mandato dovrebbe precisare gli obblighi, i relativi costi, come pure il sistema di finanziamento dei costi netti del compito territoriale supplementare.
(367)
La Commissione non trova alcuno di questi elementi nei contratti di gestione conclusi tra lo Stato e DPLP. Le autorità belghe e DPLP tentano infatti di giustificare a posteriori e in modo artificioso l’esistenza di un compito territoriale distinto, sostenendo che la copertura territoriale stabilita nei contratti di gestione ha una duplice ragion d’essere: una inerente al compito di servizio universale e l’altra di un presunto compito territoriale che va al di là dell’obbligo di servizio universale. Tuttavia, i contratti corrispondenti non contengono alcuna disposizione riguardante un presunto compito territoriale distinto che obbliga DPLP a mantenere una rete più ampia di quella prevista ai fini della fornitura del servizio universale.
(368)
Occorre notare che il carattere artificioso delle asserzioni delle autorità belghe e di DPLP emerge dal loro stesso ragionamento. Per diminuire il livello di un’eventuale sovracompensazione, le autorità belghe vorrebbero che la Commissione considerasse come costi generati da un compito territoriale supplementare che va al di là dell’obbligo di servizio universale, la differenza tra il costo reale di un ufficio postale a tutti gli effetti e quello di un ipotetico punto posta che lo sostituirebbe. Tale ragionamento non si basa su un’ipotetica rete più grande che DPLP manterrebbe per raggiungere degli obiettivi territoriali;si limita a evidenziare il costo supplementare occasionato dalla copertura del servizio universale, che, conformemente ai contratti di gestione, non dà luogo ad alcun aiuto. Tale mancanza di obiettivo territoriale è confermata dal fatto che le autorità belghe dovrebbero aumentare considerevolmente il numero di punti posta per fornire il servizio universale, dato che è impossibile assicurarlo con lo stesso numero di punti posta.
(369)
È possibile tuttavia osservare che, nonostante non sembri possibile accettare l’asserzione delle autorità belghe che reclamano un obbligo reale e distinto di presenza territoriale, il vincolo di rete imposto dallo Stato belga, che esige il mantenimento di una rete che permetta di assicurare il servizio universale e gli altri servizi pubblici, non riguarda soltanto tali servizi; esso induce anche dei costi supplementari per i servizi commerciali.
(370)
Secondo la contabilità per attività, e conformemente alla sentenza Chronopost, tutte le attività che utilizzano la rete al dettaglio contribuiscono ai suoi costi comuni, come illustrato al considerando 354. Di conseguenza, tutti i prodotti, compresi i prodotti commerciali, contribuiscono ai costi di rete. I costi derivanti dall’obbligo, imposto dallo Stato, di mantenere uffici postali, gravano sui prodotti commerciali, che sembrano costantemente generare perdite anche quando sono venduti a prezzo di mercato. DPLP propone i suoi servizi commerciali attraverso la rete perché finanzino una parte dei costi fissi di quest’ultima e contribuiscano così indirettamente al servizio universale.
(371)
Da un punto di vista economico, sembrerebbe sensato, al momento della valutazione della sovracompensazione di DPLP, tener conto delle perdite registrate dai prodotti commerciali, che sono indotte dagli obblighi di servizio universale e da altri servizi pubblici. Se DPLP ha un interesse economico a utilizzare la rete al dettaglio per vendere prodotti commerciali, ciò ha la conseguenza, dal punto di vista della contabilità dei costi, che una parte dei costi di rete che, altrimenti, verrebbe imputata al servizio pubblico, viene imputata ai prodotti commerciali che sembrano, per tale motivo, essere in deficit.
(372)
Di conseguenza, il calcolo della sovracompensazione nella fattispecie può riassumersi come segue:
-
Costo netto (costi - entrate) dei SIEG
-
Utile ragionevole autorizzato per i SIEG
+
Compensazioni annuali dei SIEG
+
Utili in eccesso supplementari derivanti dal settore riservato del servizio universale (al netto del finanziamento del servizio universale, ivi compreso il costo aggiuntivo di rete indotto per i servizi commerciali)
=
Sovracompensazione
(373)
La compatibilità dell’apporto di capitali del 1997 deve essere valutata in appresso nel quadro della valutazione della compatibilità delle compensazioni annuali dei SIEG, dato che non si tratta di una ricapitalizzazione distinta, ma di un versamento connesso alla compensazione accordata per i compiti di servizio pubblico per il periodo 1992-1996.
(374)
Dato che l’apporto di capitali del 2003 non costituisce un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE, la questione della compatibilità dell’aiuto non sussiste.
(375)
Dato che l’apporto di capitali del 2006 non costituisce un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE, la questione della compatibilità dell’aiuto non sussiste.
(376)
Va rilevato che la garanzia dello Stato non figura nel contratto di gestione in quanto compensazione degli obblighi di servizio pubblico, e la sua compatibilità non può essere valutata ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE. Dato che le autorità belghe non hanno indicato alcuna altra base su cui far riferimento per stabilirne la compatibilità e dato che la Commissione non ne ha individuata nessuna, la misura costituisce un aiuto al funzionamento incompatibile con il mercato interno e deve, per tale ragione, essere recuperata.
(377)
Come già indicato, l’esenzione dall’imposta sulle società non ha conferito alcun vantaggio a DPLP e non costituisce pertanto un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE.
(378)
Le esenzioni dall’imposta relativa agli immobili e dalle imposte locali costituiscono aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE, ma devono essere considerate come aiuti esistenti, perché sono state disposte prima dell’entrata in vigore del trattato. È d’altro canto opportuno notare che tali misure fiscali non figurano nei contrati di gestione in quanto compensazione degli obblighi di servizio pubblico.
(379)
Pertanto, le esenzioni fiscali non incidono sul calcolo della sovracompensazione, il quale si basa sui costi effettivamente sostenuti da DPLP (che già contengono gli effetti di tali esenzioni fiscali).
(380)
Le esenzioni fiscali saranno dunque trattate nel quadro di un procedimento distinto relativo agli aiuti esistenti, conformemente agli articoli 17, 18 e 19 del regolamento (CE) n. 659/1999 del Consiglio, del 22 marzo 1999, recante modalità di applicazione dell’articolo 93 del trattato CE (121).
6.3.3.3. Calcolo dell’importo della sovracompensazione
(381)
L’importo della sovracompensazione può essere calcolato sulla base della valutazione illustrata nella sottosezione 6.3.3.2. Conformemente al meccanismo di finanziamento del servizio pubblico predisposto dalle autorità belghe nei contratti di gestione, la sovracompensazione sarà calcolata separatamente per ciascun periodo di mandato.
Primo contratto di gestione: 1992-1996
(in migliaia di EUR)
-
Costi netti del servizio pubblico
:
-
[…]
-
Costi di rete indotti
:
-
[…]
-
Utile ragionevole autorizzato
:
-
[…]
(margine operativo del 4,8 %)
+
Compensazioni versate dallo Stato
:
+
[…]
+
Apporto di capitali (1997)
:
+
62 000
(compensazione SIEG differita)
+
Trasferimento di immobili
:
+
112 209
=
Sovracompensazione
=
[…]
Secondo contratto di gestione: 1997-2002
Calcolo degli utili in eccesso supplementari derivanti dal settore riservato servizio universale (OSU R)
(in migliaia di EUR)
+
Utili in eccesso OSU R
:
+
[…]
utili OSU R che superano un margine operativo del 4,8 %
Costi di rete indotti dall’OSU
:
[…]
Costo netto OSU NR
:
[…]
(OSU NR in perdita)
Utile ragionevole OSU NR
:
[…]
(margine operativo del 4,8 %)
=
Costi del servizio universale che devono essere finanziati dal settore riservato
=
[…]
Utili in eccesso supplementari generati dal settore riservato e che riducono i costi netti dei SIEG
=
[…]
Calcolo della sovracompensazione:
(in migliaia di EUR)
-
Costi netti del servizio pubblico
:
-
[…]
-
Utile ragionevole autorizzato
:
-
[…]
(margine operativo del 4,8 %)
+
Compensazioni versate dallo Stato
:
+
1 286 461
+
Utili in eccesso supplementari OSU R
+
[…]
=
Sovracompensazione
=
[…]
Terzo contratto di gestione: 2003-2005
Calcolo degli utili in eccesso supplementari derivanti dal settore riservato del servizio universale (OSU R)
(in migliaia di EUR)
+
Utili in eccesso OSU R
:
+
[…]
(utili OSU R che superano un margine operativo del 4,8 %)
Costi di rete indotti dall’OSU
:
[…]
Costo netto OSU NR
:
-
[…]
(OSU NR beneficiario)
Utile ragionevole OSU
:
[…]
(margine operativo del 4,8 %)
=
Costi generati dall’OSU che devono essere
=
[…]
(nessuna perdita da finanziare)
generati dal settore riservato e che riducono i costi netti dei SIEG
=
[…]
Calcolo della sovracompensazione:
(in migliaia di EUR)
-
Costi netti del servizio pubblico
:
-
[…]
-
Utile ragionevole autorizzato
:
-
[…]
(4,8 % return on sales)
+
Compensazioni versate dallo Stato
:
+
677 985
+
Utili in eccesso supplementari OSU R
:
+
[…]
=
Sovracompensazione
=
[…]
Quarto contratto di gestione: 2006-2010
Calcolo degli utili in eccesso supplementari derivanti dal settore riservato del servizio universale (OSU R)
(in migliaia di EUR)
+
Utili in eccesso OSU R
:
+
[…]
(utili OSU R che superano un margine operativo del 4,8 %)
Costi di rete indotti dall’OSU: […]
:
[…]
Costo netto OSU NR
:
[…]
(OSU NR beneficiario)
Utile ragionevole OSU
:
[…]
(margine operativo del 4,8 %)
=
Costi generati dall’OSU che devono essere finanziati dal settore riservato
=
[…]
(nessuna perdita da finanziare)
generati dal settore riservato e che riducono i costi netti dei SIEG
=
[…]
Calcolo della sovracompensazione:
(in migliaia di EUR)
-
Costi netti del servizio pubblico
:
-
[…]
-
Utile ragionevole autorizzato
:
-
[…]
(margine operativo del 4,8 %)
+
Compensazioni versate dallo Stato
:
+
677 985
+
Utili in eccesso supplementari OSU R
:
+
[…]
=
Sovracompensazione
=
[…]
Altre misure
Garanzia dello Stato
(in migliaia di EUR)
Garanzia accordata dallo Stato nel 2004:
1 500
=
1 500
(382)
Come convenuto con le autorità belghe (122), il metodo «più obiettivo e equilibrato» per definire l’intervallo di tempo da prendere in considerazione per calcolare la sovracompensazione globale nel presente caso è l’approccio «contratto per contratto». La Commissione non vede alcuna obiezione ad accettare la richiesta delle autorità belghe. Infatti, tale metodo offre una maggiore prevedibilità e certezza del diritto alle parti e tende così a ridurre il rischio di sovracompensazione. Ogni periodo sarà quindi esaminato separatamente e nessuna sottocompensazione o sovracompensazione sarà riportata da un periodo all’altro.
(383)
Le autorità belghe sostengono tuttavia che, prima dell’entrata in vigore della disciplina dei SIEG del 2005, la Commissione applicava, in modo costante, un metodo globale di calcolo della sotto-/sovracompensazione. Su tale base, le autorità belghe hanno chiesto specificatamente di raggruppare gli anni anteriori al 2005 (123) ai fini di un calcolo globale della sotto-/sovracompensazione.
(384)
La Commissione fa rilevare che dato che è stata stabilita una sottocompensazione per i tre contratti di gestione applicabili prima del 2005, il fatto di raggruppare tutti gli anni non avrebbe alcuna conseguenza sull’importo della sovracompensazione da recuperare.
(385)
Inoltre, la Commissione fa notare che, dall’adozione della disciplina dei SIEG del 2005, i «parametri per il calcolo, il controllo e la revisione della compensazione» devono essere preliminarmente definiti nell’atto o negli atti che affidano il mandato (124). Dato che il quarto contratto di gestione non prevede alcuna compensazione per i costi, qualunque essi siano, sostenuti al di fuori del suo periodo di validità (2006-2010), la sotto-compensazione constatata per dei periodi non coperti da detto contratto non può essere compensata da un’eventuale sovracompensazione versata a DPLP.
(386)
La Commissione conclude che DPLP ha ricevuto una sovracompensazione pari a 415 milioni di EUR per l’esecuzione dei suoi compiti di servizio pubblico, in particolare nel corso del periodo di applicazione del quarto contratto di gestione. Dato che la sovracompensazione costituisce un aiuto incompatibile, deve essere recuperata.
7. CONCLUSIONE
(387)
L’assunzione degli oneri pensionistici, i trasferimenti pubblici annuali, i trasferimenti di immobili, l’apporto di capitali del 1997, le esenzioni fiscali e la garanzia dello Stato costituiscono misure di aiuto ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE, dal momento che hanno sollevato DPLP da costi che le imprese private devono normalmente sostenere.
(388)
Gli apporti di capitali del 2003 e del 2006 non costituiscono aiuti ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE, perché lo Stato ha agito conformemente al principio dell’investitore in un’economia di mercato.
(389)
La Commissione constata che il Belgio ha attuato illegalmente le misure, in violazione dell’articolo 108, paragrafo 2, del TFUE, ad eccezione dell’apporto di capitali del 2003, che è stato dovutamente notificato alla Commissione prima di essere attuato, e delle esenzioni fiscali, che costituiscono aiuti esistenti.
(390)
L’assunzione degli oneri pensionistici non ha posto DPLP in una situazione più favorevole di quella dei suoi concorrenti per quanto riguarda la contribuzione previdenziale. La misura può dunque essere dichiarata compatibile ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), del TFUE.
(391)
Le compensazioni annuali concesse nel quadro del quarto contratto di gestione costituiscono aiuti incompatibili ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE nella misura in cui vi è stata sovracompensazione per DPLP.
(392)
La garanzia concessa dallo Stato costituisce un aiuto incompatibile.
(393)
L’esenzione dall’imposta relativa agli immobili e l’esenzione dalle imposte locali costituiscono aiuti esistenti e verranno trattate separatamente nel quadro di un procedimento relativo agli aiuti esistenti, conformemente agli articoli 17, 18 e 19 del regolamento (CE) n. 659/1999.
(394)
Conformemente al punto 5 della disciplina dei SIEG, la presente decisione non pregiudica le disposizioni dell’Unione in vigore in materia di appalti pubblici e di concorrenza,
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
L’aiuto di Stato sotto forma di assunzione degli oneri pensionistici, concesso a De Post-La Poste (DPLP, attualmente bpost) e attuato dal Belgio, è compatibile con il mercato interno ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 3, punto c), del trattato sul funzionamento dell’Unione europea.
Articolo 2
L’aiuto di Stato sotto forma di una compensazione dei costi di servizio pubblico, concesso a De Post-La Poste (DPLP, attualmente bpost) e al quale il Belgio ha dato illegalmente attuazione in violazione dell’articolo 108, paragrafo 3, del trattato sul funzionamento dell’Unione europea, è incompatibile con il mercato interno.
Articolo 3
I capitali conferiti a De Post-La Poste (DPLP, attualmente bpost) dal Belgio nel 2003 e nel 2006 non costituiscono un aiuto ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del trattato sul funzionamento dell’Unione europea.
Articolo 4
L’aiuto di Stato sotto forma di garanzia dello Stato, accordato a De Post-La Poste (DPLP, attualmente bpost) ed attuato abusivamente dal Belgio in violazione dell’articolo 108, paragrafo 3, del trattato sul funzionamento dell’Unione europea, è incompatibile con il mercato interno.
Articolo 5
1. Il Belgio recupera gli aiuti incompatibili concessi nell’ambito delle misure di cui agli articoli 2 e 4.
2. Gli importi da recuperare comprendono gli interessi maturati a decorrere dalla data in cui sono stati posti a disposizione del beneficiario, fino alla data del loro recupero effettivo.
3. Gli interessi sono calcolati sulla base del tasso percentuale di interesse conformemente al capo V del regolamento (CE) n. 794/2004 della Commissione (125) e al regolamento (CE) n. 271/2008 che modifica il regolamento (CE) n. 794/2004.
4. Il Belgio annulla tutti i pagamenti in sospeso degli aiuti concessi nell’ambito delle misure di cui agli articoli 2 e 4, a decorrere dalla data di adozione della presente decisione.
Articolo 6
1. Il recupero degli aiuti concessi nell’ambito delle misure di cui agli articoli 2 e 4 è immediato e effettivo.
2. Il Belgio garantisce l’esecuzione della presente decisione entro quattro mesi dalla data della sua notifica.
Articolo 7
1. Entro due mesi dalla notifica della presente decisione, il Belgio trasmette le seguenti informazioni alla Commissione:
a)
l’importo complessivo (capitale e interessi) che deve essere recuperato presso il beneficiario;
b)
una descrizione dettagliata delle misure già adottate e previste per conformarsi alla presente decisione;
c)
i documenti attestanti che al beneficiario è stato imposto di rimborsare l’aiuto.
2. Il Belgio informa la Commissione dei progressi delle misure nazionali adottate per l’esecuzione della presente decisione fino al completo recupero degli aiuti concessi nell’ambito delle misure di cui agli articoli 2 e 4. Trasmette immediatamente, dietro semplice richiesta della Commissione, le informazioni relative alle misure già adottate e previste per conformarsi alla presente decisione. Fornisce inoltre informazioni dettagliate riguardo all’importo degli aiuti e degli interessi già recuperati presso il beneficiario.
Articolo 8
Il Regno del Belgio è destinatario della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, il 25 gennaio 2012