ROZHODNUTÍ RADY
ze dne 25. února 2011
o podmínkách pro sjednání nového znění Měnové dohody mezi vládou Francouzské republiky, jménem Evropského společenství, a vládou Jeho Jasnosti knížete monackého
(2011/190/EU)
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 219 odst. 3 této smlouvy,
s ohledem na doporučení Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropské centrální banky,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Od zavedení eura má Unie pravomoci v oblasti měnové politiky a směnných kurzů.
(2)
Rada rozhoduje o podmínkách pro sjednávání a uzavírání dohod týkající se otázek měnového nebo kurzového režimu.
(3)
Dne 26. prosince 2001 byla uzavřena Měnová dohody mezi vládou Francouzské republiky, jménem Evropského společenství, a vládou Jeho Jasnosti knížete monackého (1) (dále jen „dohoda“).
(4)
Francie má s Monackým knížectvím (dále jen „Monako“) dlouholeté měnové vztahy a ty se odrážejí v různých právních nástrojích. Finanční instituce usazené v Monaku mají právo přístupu k nástrojům refinancování Banque de France a účastní se některých francouzských platebních systémů za stejných podmínek jako francouzské banky.
(5)
Ve svých závěrech ze dne 10. února 2009 Rada vyzvala Komisi, aby prověřila, jak stávající měnové dohody fungují, a zvážila, zda by se neměly zvýšit stropy pro emisi mincí.
(6)
Ve svém sdělení nazvaném „Zpráva o fungování měnových dohod s Monakem, San Marinem a Vatikánem“, dospěla Komise k závěru, že je třeba stávající dohodu pozměnit tak, aby se zajistil konzistentnější přístup, pokud jde o vztahy mezi Unií a zeměmi, které měnovou dohodu podepsaly.
(7)
Mělo by být proto sjednáno nové znění dohody za účelem přizpůsobení stropu pro emisi mincí, určení příslušného soudu pro případné řešení sporů a přizpůsobení formátu dohody novému společnému modelu měnových dohod. Dohoda by měla zůstat v platnosti, dokud obě strany neuzavřou dohodu v novém znění,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Francie oznámí Monaku, že je třeba pozměnit dohodu mezi Francouzskou republikou co možná nejdříve, a navrhne mu jednání o novém znění příslušných ustanovení dohody.
Článek 2
Při jednání o novém znění dohody usiluje Unie o dosažení těchto změn:
a)
Nové znění dohody se uzavírá mezi Unií, zastoupenou vládou Francouzské republiky a Komisí, a vládou Jeho Jasnosti knížete monackého;
b)
Je třeba zrevidovat metodu určování stropů u emise monackých euromincí. Nový strop se vypočte metodou, která zahrne na jedné straně pevnou část, jež by měla uspokojit poptávku na trhu sběratelů mincí, a zamezit tak nadměrným numismatickým spekulacím s monackými mincemi, a na druhé straně proměnlivou část, jež se vypočítá jako průměr emise mincí na hlavu ve Francii v roce n-1 vynásobený počtem obyvatel Monaka. Aniž je dotčeno vydávání sběratelských mincí, stanoví nové znění dohody minimální poměrnou část monackých euromincí, jež se mají uvést do oběhu v nominální hodnotě, na 80 % každoročně emitovaných euromincí;
c)
Orgánem příslušným pro řešení sporů v souvislosti s dohodou je Soudní dvůr Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr“). Pokud se Unie nebo Monako domnívá, že druhá strana nesplnila závazek z nového znění dohody, může věc předat Soudnímu dvoru. Rozsudek Soudního dvora je pro obě strany závazný a obě strany učiní nezbytná opatření pro dosažení souladu s rozsudkem ve lhůtě stanovené v rozsudku Soudního dvora. Pokud Unie nebo Monako nepřijme nezbytná opatření k dosažení souladu s rozsudkem v dané lhůtě, může druhá strana nové znění dohody okamžitě vypovědět;
d)
Formát nového znění dohody se přizpůsobí.
Článek 3
Jednání s Monakem vedou Francie a Komise jménem Unie. Evropská centrální banka se jednání plně účastní a její souhlas je nezbytný ve věcech, jež spadají do oblasti její pravomoci. Francie a Komise předloží návrh nového znění dohody Hospodářskému a finančnímu výboru ke stanovisku.
Článek 4
Francie a Komise jsou zmocněny uzavřít dohodu v novém znění jménem Unie, ledaže se Hospodářský a finanční výbor nebo Evropská centrální banka domnívá, že je třeba dohodu v novém znění předložit Radě.
Článek 5
Toto rozhodnutí nabývá účinku dnem oznámení.
Článek 6
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice, Komisi a Evropské centrální bance.
V Bruselu dne 25. února 2011.
DECISIONE DEL CONSIGLIO
del 25 febbraio 2011
che definisce le modalità di rinegoziazione della convenzione monetaria tra il governo della Repubblica francese, per conto della Comunità europea, e il governo di Sua Altezza Serenissima il Principe di Monaco
(2011/190/UE)
IL CONSIGLIO DELL’UNIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea, in particolare l’articolo 219, paragrafo 3,
vista la raccomandazione della Commissione europea,
visto il parere della Banca centrale europea,
considerando quanto segue:
(1)
Dalla data d’introduzione dell’euro l’Unione ha competenza per le questioni monetarie e di cambio.
(2)
Spetta al Consiglio decidere le modalità per la negoziazione e la conclusione di accordi in materia di regime monetario o di cambio.
(3)
Il 26 dicembre 2001 è stata conclusa la convenzione monetaria tra il governo della Repubblica francese, per conto della Comunità europea, e il governo di Sua Altezza Serenissima il Principe di Monaco (1) (la «convenzione»).
(4)
La Francia ha legami monetari di lunga data con il Principato di Monaco («Monaco»), i quali trovano riscontro in vari strumenti giuridici. Gli enti finanziari aventi sede a Monaco possono accedere agli strumenti di rifinanziamento della Banque de France e partecipano ad alcuni sistemi di pagamento francesi alle stesse condizioni delle banche francesi.
(5)
Nelle sue conclusioni del 10 febbraio 2009 il Consiglio ha invitato la Commissione a rivedere il funzionamento degli accordi monetari vigenti e a considerare l’eventuale incremento dei massimali di emissione delle monete.
(6)
La Commissione, nella comunicazione sul funzionamento degli accordi monetari con Monaco, San Marino e il Vaticano, ha riconosciuto la necessità di modificare la convenzione nella forma attualmente vigente, per garantire una maggiore coerenza nelle relazioni tra l’Unione e i paesi che hanno sottoscritto un accordo monetario.
(7)
È opportuno pertanto rinegoziare la convenzione allo scopo di ricalcolare i massimali di emissione delle monete, di designare un organo competente per la risoluzione di eventuali controversie e di adattare la forma della convenzione al fine di avvicinarla al nuovo modello comune di accordo monetario. La convenzione dovrebbe restare in vigore fino a quando una convenzione rinegoziata non sia conclusa tra le parti,
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
La Francia notifica a Monaco la necessità di modificare quanto prima la convenzione e propone di rinegoziare le disposizioni pertinenti della convenzione.
Articolo 2
In sede di rinegoziazione della convenzione, l’Unione persegue le seguenti modifiche:
a)
la convenzione rinegoziata è conclusa tra l’Unione, rappresentata dal governo della Repubblica francese e dalla Commissione, e il governo di Sua Altezza Serenissima il Principe di Monaco;
b)
il metodo per calcolare i massimali di emissione delle monete in euro monegasche è rivisto. Il nuovo massimale è calcolato con un metodo che combinerà una parte fissa intesa ad evitare che le monete monegasche siano oggetto di un’eccessiva speculazione numismatica, soddisfacendo la domanda del mercato del collezionismo, e una parte variabile, calcolata moltiplicando la media delle monete pro capite emesse in Francia nell’anno n-1 per il numero di abitanti di Monaco. Fatta salva l’emissione di monete da collezione, la convenzione rinegoziata fissa a 80 % delle monete emesse ogni anno la proporzione minima delle monete in euro monegasche da immettere in circolazione al valore nominale;
c)
la Corte di giustizia dell’Unione europea («Corte di giustizia») è l’organo prescelto per risolvere le controversie che possono derivare dall’applicazione della convenzione. Se l’Unione o Monaco ritengono che l’altra parte non ha adempiuto ad un obbligo stabilito dalla convenzione rinegoziata, può adire la Corte di giustizia. La sentenza della Corte di giustizia è vincolante per le parti, che adotteranno le opportune misure per conformarvisi entro il periodo stabilito dalla Corte di giustizia nella medesima sentenza. Qualora l’Unione o Monaco non adottino le opportune misure per conformarsi alla sentenza entro il periodo prescritto, l’altra parte può porre immediatamente fine alla convenzione rinegoziata;
d)
la forma della convenzione rinegoziata è adattata.
Articolo 3
I negoziati con Monaco sono condotti dalla Francia e dalla Commissione a nome dell’Unione. La Banca centrale europea (BCE) è associata a pieno titolo ai negoziati e il suo accordo è richiesto nelle materie di sua competenza. La Francia e la Commissione presentano il progetto di convenzione rinegoziata al comitato economico e finanziario (CEF) affinché esprima il proprio parere al riguardo.
Articolo 4
La Francia e la Commissione sono autorizzate a concludere la convenzione rinegoziata a nome dell’Unione, salvo che il CEF o la BCE non ritengano che la convenzione rinegoziata debba essere sottoposta al Consiglio.
Articolo 5
Gli effetti della presente decisione decorrono dalla data della notifica.
Articolo 6
La Repubblica francese, la Commissione e la Banca centrale europea sono destinatarie della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, addì 25 febbraio 2011.