ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 12. listopadu 2008
týkající se úvěru ve výši 300 milionů EUR, který schválila Itálie společnosti Alitalia, č. C 26/08 (ex NN 31/08)
(oznámeno pod číslem K(2008) 6743)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2009/155/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s uvedenými články (1), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
V průběhu schůzky konané dne 23. dubna 2008 oznámily italské orgány Komisi, že italská rada ministrů přijala dne 22. dubna 2008 výnosem č. 80 ze dne 23. dubna 2008 (2) poskytnutí úvěru ve výši 300 milionů EUR společnosti Alitalia.
(2)
Jelikož Komise neobdržela oznámení italských orgánů před rozhodnutím o poskytnutí uvedeného úvěru, vyzvala dopisem ze dne 24. dubna 2008 (D/422119) italské orgány, aby potvrdily existenci takového úvěru a aby v tomto smyslu poskytly veškeré užitečné informace, které by umožnily posoudit slučitelnost tohoto opatření s články 87 a 88 Smlouvy, pozastavily poskytnutí zmíněného úvěru a sdělily Komisi opatření přijatá s cílem podrobit se této povinnosti na základě čl. 88 odst. 2 Smlouvy.
(3)
S ohledem na uvedený dopis připomněla rovněž Komise italským orgánům jejich povinnost oznámit každý záměr poskytnout nebo upravit podpory a neprovést zamýšlené opatření, dokud Komise ve vyšetřovacím řízení ohledně tohoto opatření nepřijme konečné rozhodnutí.
(4)
Dopisem ze dne 7. května 2008 požádaly italské orgány o prodloužení lhůty na odpověď na dopis Komise ze dne 24. dubna 2008, která jim byla původně poskytnuta. Na tuto žádost reagovala Komise dopisem ze dne 8. května 2008 (D/423186) a požádala italské orgány o odpověď do 30. května 2008.
(5)
Dopisem ze dne 30. května 2008 italské orgány odpověděly na dopis Komise ze dne 24. dubna 2008. V tomto dopise italské orgány Komisi informovaly zejména o skutečnosti, že dne 27. května 2008 byl přijat výnos č. 93 (3), který společnosti Alitalia umožňuje převést úvěr o výše uvedené částce na svůj vlastní kapitál.
(6)
Souběžně bylo Komisi předloženo několik stížností, zejména různými leteckými společnostmi, které poukazují na skutečnost, že italská vláda poskytla společnosti Alitalia úvěr ve výši 300 milionů EUR.
(7)
Dopisem ze dne 12. června 2008 (D/203822) oznámila Komise italským orgánům své rozhodnutí ze dne 11. června 2008 zahájit formální vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy. V tomto rozhodnutí vyzvala Komise Itálii a ostatní zúčastněné strany k podání svých připomínek ve stanovené lhůtě. Toto rozhodnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4).
(8)
Italské orgány předaly své připomínky Komisi dopisem ze dne 12. července 2008 (A/509783). Komise rovněž obdržela připomínky pěti zúčastněných stran, které byly předány italským orgánům dopisem ze dne 3. září 2008 (D/433031). Seznam těchto zúčastněných stran je uveden v příloze tohoto rozhodnutí.
(9)
Italské orgány připomínky zúčastněných stran nekomentovaly.
2. POPIS OPATŘENÍ
(10)
V průběhu schůzky dne 23. dubna 2008 předaly italské orgány Komisi výše uvedený výnos č. 80, kterým italský stát poskytuje úvěr ve výši 300 milionů EUR společnosti Alitalia, v níž vlastní 49,9 %.
(11)
Podle bodů odůvodnění tohoto výnosu:
„S ohledem na finanční situaci společnosti Alitalia […], jak se jevila na základě informací poskytovaných trhu, a na její úlohu zprostředkovatele, který zajišťuje nejvýznamnější část veřejné služby letecké dopravy na linkách mezi vnitrostátním územím a zeměmi nepatřícími k Evropské unii a na linkách navazujících na uvedené tratě pro osobní a nákladní dopravu z regionálních spádových oblastí a do těchto oblastí;
Vzhledem k mimořádné nutnosti a naléhavosti zajistit z důvodů veřejného pořádku a územní celistvosti uvedenou veřejnou službu letecké dopravy tím, že stát schválí pro společnost Alitalia […] krátkodobý úvěr za tržních podmínek v délce výhradně nezbytné k tomu, aby nebyla ohrožena plynulost provozu v době, než bude ustavena nová vláda, která tak bude mít vytvořeny podmínky k tomu, aby v rámci svých pravomocí pokračovala v této iniciativě s cílem umožnit obnovu a dokončení procesu liberalizace společnosti.“
(12)
Článek 1 zmíněného výnosu povoluje poskytnutí úvěru ve výši 300 milionů EUR společnosti Alitalia k pokrytí okamžité potřeby likvidních prostředků, který má být splacen v co nejkratší lhůtě mezi třicátým dnem po převodu jejího základního kapitálu a 31. prosincem 2008. Tento článek rovněž uvádí, že dotyčný úvěr je zatížen úrokovou sazbou rovnající se referenčním úrokovým sazbám přijatým Komisí a do 30. června 2008 zejména sazbě uvedené ve sdělení Komise o současných úrokových sazbách pro navrácení státní podpory a referenčních/diskontních sazbách pro 25 členských států platných od 1. ledna 2008 (5) a od 1. července 2008 pak sazbě stanovené v souladu se sdělením Komise o revizi metody stanovování referenčních a diskontních sazeb (6).
(13)
Dopisem ze dne 30. května 2008 informovaly italské orgány Komisi, že italská vláda umožnila společnosti Alitalia výše uvedeným výnosem č. 93 převést schválený úvěr na svůj vlastní kapitál s cílem pokrýt ztráty (viz čl. 4 odst. 3 uvedeného výnosu). Tímto má být společnosti umožněno zachovat hodnotu svého kapitálu a zabránit tak ztrátám, které by měly za následek snížení základního kapitálu a rezerv pod zákonný limit, jakož i zahájení úpadkového řízení („procedura concorsuale“), a dodat privatizaci společnosti otevřenou a důvěryhodnou perspektivu.
(14)
Podmínky splacení úvěru uvedené ve výnosu č. 80 zůstávají použitelné v souvislosti s výnosem č. 93 s výjimkou toho, že úroková sazba, kterou je úvěr zatížen, se zvyšuje o 1 % (viz čl. 4 odst. 1 a 2 výnosu č. 93) a že v případě likvidace společnosti bude dotyčná částka uhrazena až po uspokojení nároků všech ostatních věřitelů společně a nerozdílně a poměrně k základnímu kapitálu (viz čl. 4 odst. 4 výnosu č. 93).
3. DŮVODY, KTERÉ VEDLY K ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ
(15)
Ve svém rozhodnutí ze dne 11. června 2008 Komise zdůrazňuje, že dotyčné opatření je úvěr schválený italským státem, který lze převést na vlastní kapitál společnosti Alitalia (7) (dále jen „opatření“).
(16)
Vzhledem k tomu, že dotyčné opatření je možno nazvat podporou, sdělila Komise své pochybnosti ohledně skutečnosti, že se italský stát tím, že společnosti Alitalia zmíněné opatření poskytl, zachoval jako informovaný akcionář, který sleduje strukturální, globální nebo odvětvovou politiku a je veden perspektivou výnosnosti investovaného kapitálu, která je dlouhodobější než v případě běžného investora.
(17)
V tomto smyslu se Komise na základě dostupných informací mimo jiné domnívala, že dotyčné opatření poskytuje společnosti Alitalia nezávisle na použití daných finančních prostředků hospodářské výhody, které by neměla za běžných tržních podmínek. Toto posouzení vycházelo z finanční situace společnosti, jakož i z podmínek a okolností poskytnutí zkoumaného opatření.
(18)
Komise sdělila rovněž své pochybnosti o slučitelnosti opatření se společným trhem. V tomto ohledu se na základě informací dostupných v této fázi řízení mimo jiné domnívala, že dotyčné opatření nelze prohlásit za slučitelné se společným trhem podle pokynů Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (dále jen „pokyny z roku 2004“) (8). Komise připomněla, že Alitalia již byla příjemcem podpory na záchranu a restrukturalizaci.
(19)
Komise se v důsledku toho rozhodla zahájit formální vyšetřovací řízení, aby odstranila své pochybnosti ohledně označení dotyčného režimu za státní podporu a jeho slučitelnosti se společným trhem.
4. PŘIPOMÍNKY ITALSKÝCH ORGÁNŮ
(20)
Ve svých připomínkách italské orgány uvádějí, že dotyčné opatření nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
(21)
V tomto ohledu se domnívají, že italský stát se zachoval jako akcionář, jehož cílem je zaručit podniku, v němž vlastní podíl, nezbytné finanční zdroje, aby mohl v krátkodobém horizontu krýt svoji potřebu likvidních prostředků. Půjčka běžného akcionáře schválená Itálií představuje tedy pouhé financování formou překlenovacího úvěru určené ke zhodnocení účastnického podílu státu, jež byl poskytnut informovaným akcionářem sledujícím strukturální, globální nebo odvětvovou politiku a vedeným perspektivou výnosnosti investovaného kapitálu, která je dlouhodobější než v případě běžného investora. V této souvislosti jsou platné úrokové sazby v daném případě v souladu s povahou a cíli financování společnosti. I když má takové financování nejčastěji bezúplatnou povahu, bylo v tomto případě považováno za úplatné s přihlédnutím k povaze věřitele a vzhledem ke stanovení úrokové sazby ve výši, která umožňuje přímý hospodářský výnos úměrný kapitálu.
(22)
Pokud jde o tvrzení Komise, podle něhož jsou pochybnosti o tom, že dotyčné opatření má povahu podpory, podepřeny skutečností, že podpora byla přijata zároveň se stažením nabídky na koupi, která byla předložena společnosti Alitalia dne 14. března 2008, jakož i nedostatkem důkazů o existenci „jisté a bezprostřední možnosti koupě společnosti Alitalia jiným investorem“, Itálie připomíná, že důvody, které neumožnily dokončit proces privatizace se skupinou Air France-KLM, již byly uvedeny. Podle italských orgánů však nedokončení tohoto procesu nebylo v rozporu s plánem privatizace, jestliže došlo ke zhodnocení majetku společnosti a byla přitom zachována jeho zbytková hodnota pro akcionáře.
(23)
Vývoj, který následoval po 30. květnu 2008, navíc vedl k domněnce, že v této cestě lze ještě rozumně pokračovat. Italské orgány se v této souvislosti odvolávají na smlouvu uzavřenou dne 9. a 10. června 2008, na jejímž základě svěřila Alitalia společnosti Intesa Sanpaolo S.p.A. (dále jen „Intesa Sanpaolo“) úkol podporovat a hledat nabídku určenou pro ministerstvo hospodářství a financí coby akcionáře společnosti Alitalia a pro společnost Alitalia, aby jeden nebo více průmyslových nebo finančních investorů, kteří mají zájem podílet se na ozdravení, rozvoji a obnově společnosti Alitalia, zejména prostřednictvím její kapitalizace, trvale převzali nad společností kontrolu. Tento právě vykonávaný mandát má trvat 60 dní a na žádost společnosti může být prodloužen o 30 dní.
(24)
Italské orgány zároveň tvrdí, že opatření je v každém případě slučitelné se společným trhem podle pokynů z roku 2004.
(25)
Za prvé je totiž Alitalia podnikem v obtížích ve smyslu uvedených pokynů. Za druhé je dotyčné opatření vratnou operací, čímž splňuje požadavek pokynů z roku 2004, podle něhož podpora na záchranu musí mít formu čistě dočasné podpory a nesmí představovat strukturální opatření.
(26)
Za třetí je proces privatizace společnosti a dotyčné opatření, přijaté pro dokončení tohoto procesu, v souladu s požadavky bodu 25 písm. b) pokynů z roku 2004. Úvěr ve výši 300 milionů EUR zajistí pouze trvalé fungování společnosti, aniž by jí umožňoval uplatňovat konkurenční strategie na trhu letecké dopravy, které by mohly mít za následek předpokládané hospodářské dopady.
(27)
Za čtvrté, pokud jde o tvrzení Komise, že „se stát nezavázal sdělit nejpozději šest měsíců po provedení opatření plán restrukturalizace“ (9) [bod 25 písm. c) pokynů z roku 2004], italské orgány namítají, že vypracování plánu je součástí procesu privatizace společnosti, o němž Itálie podala podrobnou zprávu ve svém dopise Komisi ze dne 30. května 2008. V této souvislosti italské orgány připomínají, že za předpokladu refundace úvěru v celé výši výnos č. 93 stanoví, že splacení se musí bezpodmínečně provést v co nejkratší lhůtě mezi třicátým dnem po dni převodu celkového podílu společnosti, který vlastní ministerstvo hospodářství a financí, tedy po pozbytí skutečné kontroly, a 31. prosincem 2008. Vyvozují z toho, že časový harmonogram byl tedy řádně předložen přímo v okamžiku přijetí zpochybňovaného opatření a že tento časový harmonogram v tomto ohledu v zásadě vyhovuje požadavkům pokynů z roku 2004.
(28)
Za páté, v souladu s ustanovením bodu 25 písm. d) pokynů z roku 2004 bylo poskytnutí dotyčného úvěru nezbytné, neboť společnost měla okamžitou potřebu likvidních prostředků, která vyplývala z objektivních hospodářských obtíží, jež byly ostatně uznány Komisí v jejím rozhodnutí ze dne 11. června 2008 (viz 18. až 20. bod odůvodnění uvedeného rozhodnutí). V tomto ohledu italské orgány připomínají, že cílem úvěru je v krátkodobém horizontu zajistit pouze trvalé fungování společnosti Alitalia a její majetek, aby mohl být úspěšně proveden proces privatizace. Celková částka podpory ve výši 300 milionů EUR je prý naprosto nezbytná a přiměřená pro splnění těchto cílů, jak to ostatně Itálie prokázala popisem hospodářské a finanční situace společnosti ve svém dopise Komisi ze dne 30. května 2008 (viz strany 6 až 9).
(29)
Za šesté, použití zásady „jednou a dost“ uvedené v bodě 25 písm. e) pokynů z roku 2004 není za těchto zvláštních okolností v rozporu.
(30)
I když Alitalia již byla příjemcem podpory na restrukturalizaci, která souvisela s plánem na ozdravení pro období 1996-2000, i podpory na záchranu v roce 2004, bylo by možné se od zásady „jednou a dost“ odchýlit. Italské orgány se v této souvislosti odvolávají na rozhodnutí Komise ze dne 1. prosince 2004 o státní podpoře, kterou má Francie v úmyslu poskytnout společnosti Bull (10) (dále jen „rozhodnutí Bull“).
(31)
Připomínají, že použití zásady „jednou a dost“ má za cíl zabránit tomu, aby se opakované veřejné intervence ve prospěch některých podniků omezily na to, že by se „[zachovával] stávající stav, odkládalo [se] nevyhnutelné a mezitím [se] přesouvaly hospodářské a sociální problémy na jiné, výkonnější výrobce nebo jiné členské státy“ (bod 72 pokynů z roku 2004). Možnost odchýlit se od použití zmíněné zásady vyplývá z uznání existence případů, v nichž nejsou tyto prvky ověřitelné, přičemž kumulace poskytnutých podpor během daného období stejnému příjemci nemůže být dostatečným podkladem k závěru, že podnik je schopen „přežívat jen díky opakované státní podpoře“ (bod 72 pokynů).
(32)
V tomto ohledu může privatizace společnosti, která zůstává možným a věrohodným východiskem, přinést po svém dokončení radikální změnu stávající situace v hospodářském řízení společnosti Alitalia, která tak bude podléhat novým kontrolním orgánům, a umožnit skutečný návrat k výnosnosti společnosti díky hospodářskému přínosu členů nové společnosti. Italské orgány rovněž zdůrazňují, že všechny vnější a neočekávané faktory, jež prodloužily proces privatizace společnosti Alitalia, mohou nepochybně zahrnovat nepředvídatelné a mimořádné okolnosti, za něž Alitalia nenese odpovědnost v souladu s bodem 73 pokynů z roku 2004.
5. PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(33)
Pět zúčastněných stran předalo své připomínky Komisi podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy. Seznam těchto zúčastněných stran je uveden v příloze tohoto rozhodnutí.
(34)
Pokud se jedná o otázku, zda hodnotit dotyčné opatření jako podporu, čtyři zúčastněné strany v tomto směru souhlasí s postojem Komise a mají za to, že uvedené opatření představuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
(35)
British Airways (BA) a Sterling Airlines zdůrazňují, že bez dotyčného opatření by Alitalia podle italského zákona upadla do konkurzu. Podle předpisů o civilním letectví by tak Alitalia ztratila osvědčení leteckého dopravce a v důsledku toho by musela zastavit činnost.
(36)
Neos v této souvislosti zdůrazňuje, že pokud jde o úrokovou sazbu pro dotyčné opatření za účelem jejího splacení, zvýšení referenční sazby o 100 základních bodů nebere vůbec do úvahy rizika, jimž se italské orgány poskytnutím dotyčného opatření vystavují. Neos souhlasí i s hodnocením Komise obsaženým v jejím rozhodnutí ze dne 11. června 2008 o neexistující perspektivě privatizace společnosti Alitalia v době poskytnutí dotyčného opatření. Tuto okolnost totiž podle něj potvrzuje silné napětí, jež v měsíci srpnu existovalo mezi italským ministerstvem financí a správní radou společnosti ohledně „pokračování podniku“ a schválení pololetních účtů společnosti.
(37)
BA a Sterling Airlines připomínají, že Alitalia v minulosti již využívala podobných opatření. Ryanair zase s politováním konstatuje, že Komise omezila oblast formálního vyšetřovacího řízení, které bylo zahájeno 11. června 2008, na dotyčné opatření, neboť podle této společnosti byla Alitalia v době od listopadu 2005 příjemcem dalších protiprávních státních podpor. Přezkoumání těchto dalších opatření by umožnilo podpořit úsudek, že soukromý investor by za těchto okolností s poskytnutím dotyčného opatření nesouhlasil.
(38)
Jak Neos, tak Ryanair prohlašují, že dochází k narušení hospodářské soutěže v důsledku podpory, kterou Itálie společnosti Alitalia poskytuje již mnoho let.
(39)
Pokud se jedná o slučitelnost dotyčného opatření se společným trhem, společnost BA se domnívá, že dotyčné opatření je podporou na záchranu a má tedy dodržovat podmínky pokynů z roku 2004. Tato podpora nebyla před jejím provedením oznámena Komisi a nesplňovala podmínky uvedených pokynů.
(40)
V tomto ohledu BA zdůrazňuje, že toto opatření nemůže být poskytnuto, aniž by byla porušena zejména zásada „jednou a dost“ uvedená v pokynech [bod 25 písm. e) pokynů z roku 2004], jelikož Alitalia již byla příjemcem podpory na restrukturalizaci, kterou Komise schválila. BA dodává, že výjimka ze zásady „jednou a dost“ uvedené v bodě 73 pokynů není v tomto případě použitelná, neboť Alitalia nemusela čelit nepředvídatelným okolnostem, za něž nenesla odpovědnost. V této souvislosti BA a Sterling Airlines upřesňují, že současná velmi obtížná situace, s níž se potýká letecké odvětví a jež souvisí zejména se zvyšováním ceny ropy, se dotýká všech subjektů v odvětví. BA z toho vyvozuje, že Alitalia se nemůže právoplatně dovolávat tohoto argumentu za účelem odchýlení se od zásady „jednou a dost“ stanovené v pokynech z roku 2004. Potřeba finančních prostředků ze strany společnosti byla způsobena její neschopností reformovat se tak, aby snížila své interní náklady, a to i přes státní podpory, jichž už byla příjemcem.
(41)
Kromě toho podle BA nepředstavuje dotyčné opatření likvidní podporu ve formě úvěrových záruk nebo úvěrů, ale má charakteristické znaky kapitálové injekce zaručující italské vládě účinnou kontrolu společnosti [bod 25 písm. a) pokynů].
(42)
Pokud jde o podmínku pokynů z roku 2004, která souvisí s existencí závažných sociálních problémů, BA zdůrazňuje, že platební neschopnost společnosti Alitalia nemůže způsobit závažné narušení na úkor cestujících z důvodu přítomnosti konkurentů jak na vnitrostátních, tak mezinárodních leteckých linkách. Co se týče negativních dopadů na postavení konkurentů společnosti Alitalia, vyplývají údajně z toho, že Alitalia byla udržena na trhu navzdory svým finančním potížím, že zvýšila počet svých linek, zejména z Říma a Milána do Los Angeles, a že snížila své tarify. Tato obchodní rozhodnutí prý nebyla vzhledem k její finanční situaci rozumná a svědčila o její vůli zvýšit svůj podíl na trhu na úkor konkurentů, kteří nejsou příjemci státních podpor [bod 25 písm. b) pokynů z roku 2004].
(43)
Dotyčné opatření nebylo rovněž poskytnuto společnosti Alitalia na omezenou dobu šesti měsíců, jak to vyžadují pokyny z roku 2004 [bod 25 písm. c)].
(44)
BA v neposlední řadě zdůrazňuje, že vzhledem k tomu, že taková obchodní politika se vyznačuje jinými než podstatnými výdaji, nelze zaručit, že se dotyčná podpora omezí na částku potřebnou pro udržení podniku po dobu, pro niž byla podpora schválena; tato částka by měla vycházet z likvidních potřeb podniku plynoucích z utrpěné ztráty [bod 25 písm. d) pokynů z roku 2004].
(45)
Ryanair vytýká Komisi, že již nepožádala o okamžité pozastavení dotyčného opatření, a žádá, aby se po společnosti Alitalia vyžadovalo okamžité vrácení 300 milionů EUR, které jí Itálie schválila. Ryanair rovněž zdůrazňuje, že oproti tomu, co tvrdí italské orgány, nemůže být poskytnutí dotyčného opatření společnosti Alitalia nijak zdůvodněno cílem veřejného pořádku a územní celistvosti. Ryanair se v této souvislosti odvolává na snížení tržních podílů, které měla Alitalia na některých linkách.
(46)
Sdružení European Travel Agents’ and Tour Operators’ Associations (ECTAA) a Guild of European Business Travel Agents (GEBTA) se naproti tomu domnívají, že dotyčné opatření má zabránit úpadku společnosti Alitalia, a proto může její poskytnutí ochránit spotřebitele, neboť právní předpisy na ochranu cestujících v případě takového úpadku společnosti neexistují. ECTAA a GEBTA dodávají, že poskytnutí dotyčného úvěru bylo jediným rozumným řešením, které mělo zabránit úpadku společnosti Alitalia a napomoci procesu její privatizace. Vzhledem k vyhlídkám na obnovu společnosti, o níž se zmiňuje tisk, bylo poskytnutí tohoto úvěru ekonomicky odůvodněné zahájením celkové restrukturalizace společnosti Alitalia a perspektivou budoucích zisků.
6. PŘEHLED ROZHODNUTÍ KOMISE TÝKAJÍCÍCH SE SPOLEČNOSTI ALITALIA
(47)
V této souvislosti a pro účely analýzy dotyčného opatření je vhodné připomenout, že Komise již dříve přijala tato rozhodnutí týkající se společnosti Alitalia:
-
Rozhodnutí Komise ze dne 15. července 1997 o rekapitalizaci společnosti Alitalia (11): podle tohoto rozhodnutí měla Komise za to, že rekapitalizace Alitalie formou kapitálové podpory ve výši 2 750 miliard ITL představuje, s výhradou dodržení některých závazků, státní podporu slučitelnou se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy.
-
Rozhodnutí Komise ze dne 18. července 2001 o rekapitalizaci společnosti Alitalia (12): jelikož rozhodnutí ze dne 15. července 1997 bylo Soudem prvního stupně zrušeno (13), přijala Komise nové rozhodnutí týkající se téže rekapitalizace. Podle tohoto rozhodnutí dospěla Komise ke stejnému závěru jako ve svém rozhodnutí ze dne 15. července 1997, tj. že rekapitalizace společnosti Alitalia představuje státní podporu slučitelnou se společným trhem (14).
-
Rozhodnutí Komise ze dne 19. června 2002, C 54/96 a N 318/02 - Třetí tranše podpory na restrukturalizaci ve prospěch společnosti Alitalia, schválená Komisí dne 18. července 2001, a nová rekapitalizace ve výši 1,4 miliardy EUR (15): tímto rozhodnutím schválila Komise výše zmíněnou třetí tranši (129 milionů EUR) a byla toho názoru, že nová rekapitalizace nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
-
Rozhodnutí Komise ze dne 20. července 2004, N 279/04 - Okamžitá opatření pro restrukturalizaci a obnovu Alitalie (záchranná podpora) (16): tímto rozhodnutím schválila Komise podporu na záchranu ve formě státní záruky pro překlenovací úvěr ve výši 400 milionů EUR (17).
-
Rozhodnutí Komise 2006/176/ES ze dne 7. června 2005 o plánu průmyslové restrukturalizace společnosti Alitalia (18): podle tohoto rozhodnutí byla Komise toho názoru, že dotyčná opatření nepředstavují státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
7. POSOUZENÍ OPATŘENÍ S OHLEDEM K ČL. 87 ODST. 1 SMLOUVY
(48)
V důsledku formálního vyšetřovacího řízení zahájeného na základě čl. 88 odst. 2 Smlouvy a s ohledem na argumenty předložené v této souvislosti italskými orgány a zúčastněnými stranami se Komise domnívá, že dotyčné opatření, tj. úvěr ve výši 300 milionů EUR schválený společnosti Alitalia, který může být převeden na vlastní kapitál společnosti, představuje státní podporu neslučitelnou se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy a protiprávní ve smyslu čl. 88 odst. 3 Smlouvy.
7.1 Existence státní podpory
(49)
Podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné se společným trhem“.
(50)
Označení vnitrostátního opatření jako státní podpory předpokládá, že jsou splněny tyto kumulativní podmínky, tj. že: 1) dotyčné opatření poskytuje výhodu ze státních prostředků, 2) tato výhoda je selektivní a 3) dotyčné opatření narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž a může ovlivnit obchod mezi členskými státy (19).
(51)
Je třeba vyložit důvody, které Komisi v této fázi umožňují domnívat se, že dotyčné opatření těmto kumulativním podmínkám odpovídá.
7.1.1 O existenci výhody poskytnuté ze státních prostředků
(52)
Na jedné straně je třeba zdůraznit, že dotyčné opatření je úvěrem, který lze převést na vlastní kapitál společnosti Alitalia (20), který této společnosti schválil přímo italský stát, a který tudíž zahrnuje převod státních prostředků. Mimoto lze toto opatření přičíst italskému státu, poněvadž rozhodnutí o poskytnutí uvedeného úvěru bylo přijato italskou radou ministrů dne 22. dubna 2008 a doplněno výnosem č. 93 ze dne 27. května 2008.
(53)
Pokud jde na straně druhé o existenci hospodářské výhody, je třeba posoudit, zda by za stejných podmínek mohl soukromý investor provést takový kapitálový vklad jako v tomto případě. V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že jestliže chování soukromého investora, se kterým musí být srovnán zásah veřejného investora sledujícího cíle hospodářské politiky, není nezbytně chováním běžného investora, který vkládá kapitál za účelem docílení výnosnosti ve víceméně krátkém období, musí být přinejmenším chováním soukromého holdingu nebo soukromého seskupení podniků sledujících strukturální, globální a odvětvovou politiku a vedeného perspektivou dlouhodobější výnosnosti (21).
(54)
Soudní dvůr rovněž rozhodl, že soukromý společník může racionálně vložit do podniku kapitál, který je potřebný k zajištění jeho další existence, pokud se tento podnik nachází v dočasných obtížích, avšak může - po případné restrukturalizaci - znovu docílit výnosnosti. Pokud však kapitálový vklad veřejného investora i z dlouhodobého hlediska od jakékoliv perspektivy výnosnosti odhlíží, je třeba jej považovat za podporu ve smyslu článku 87 Smlouvy (22).
(55)
Je třeba rovněž připomenout, že podle ustálené judikatury je třeba posoudit jak existenci, tak význam podpory s ohledem na situaci v okamžiku jejího poskytnutí (23).
(56)
V tomto daném případě je třeba pro účely použití kritéria soukromého investora a výše uvedených zásad vzít v úvahu finanční situaci společnosti Alitalia a charakteristické znaky dotyčné státní intervence.
7.1.1.1 Finanční situace společnosti Alitalia
(57)
Pokud jde o finanční situaci společnosti Alitalia, Komise konstatuje, že tato finanční situace byla v době poskytnutí dotyčného úvěru a přijetí výnosu č. 93 vážně ohrožena. Alitalia totiž zaznamenala konsolidované ztráty ve výši 626 milionů EUR za účetní období 2006 a 495 milionů EUR za účetní období 2007 (24).
(58)
Kromě toho na základě finančních informací, které podnik zveřejnil, zaznamenala Alitalia za první čtvrtletí roku 2008 ztrátu před zdaněním ve výši 214,8 milionu EUR, což představuje zhoršení o 41 % ve srovnání se stejným obdobím v roce 2007. Ke dni 30. dubna 2008 dosáhla kromě toho čistá zadluženost společnosti Alitalia 1,36 milliardy EUR, což je zvýšení o 13 % ve srovnání s úrovní v prosinci 2007. Zároveň likvidní prostředky podniku, včetně krátkodobých finančních úvěrů, se ke dni 30. dubna 2008 snížily na 174 miliony EUR, což představuje pokles o 53 % ve srovnání s koncem prosince 2007 (25).
(59)
Tato okolnost rovněž jasně vyplývá z výnosu č. 80, v němž se zejména uvádí, že poskytnutí dotyčného úvěru musí umožnit obnovu společnosti a musí jí dát možnost pokrýt své okamžité potřeby likvidních prostředků (viz výše uvedený 57. a 58. bod odůvodnění).
(60)
Italské orgány mimoto ve své odpovědi Komisi ze dne 30. května 2008 zdůraznily, že přijetí výnosu č. 93 bylo odůvodněno zhoršením finanční situace společnosti a že jí má umožnit zachovat její hodnotu, a zajistit tak pokračování její činnosti. V této souvislosti uvedly, že přijatá opatření mají za cíl zabránit ztrátám, které by měly za následek snížení základního kapitálu a rezerv pod zákonný limit, jakož i zahájení úpadkového řízení („procedura concorsuale“) a likvidaci společnosti.
(61)
Dne 3. června 2008 přijaly italské orgány výnos č. 97 (26), který se rovněž odvolává na výše popsanou finanční situaci společnosti Alitalia a který podporuje tuto analýzu.
(62)
Na základě všech těchto informací se lze domnívat, že finanční situace společnosti Alitalia byla vážně ohrožena jak v den poskytnutí úvěru ve výši 300 milionů EUR na základě výnosu č. 80, tak v den přijetí výnosu č. 93, jak ostatně italské orgány ve svém dopise Komisi ze dne 30. května 2008 připouštějí. Komise považuje za vhodné v tomto ohledu zdůraznit, že italské orgány toto hodnocení nikterak nezpochybnily ve svých připomínkách k zahájení formálního vyšetřovacího řízení (27).
(63)
V této souvislosti považuje Komise rovněž za vhodné připomenout, že finanční situace společnosti Alitalia se postupně zhoršuje od roku 1997 a od roku 2001 je velmi ohrožená, jak ukazuje popis finanční situace společnosti v rozhodnutích Komise ze dne 18. července 2001, 20. července 2004 a 7. června 2005 (zmíněných výše, viz výše uvedený 47. bod odůvodnění). Podpůrná státní opatření, jichž byla společnost příjemcem od roku 1997, dostatečně prokazují, že se obtížím, s nimiž se společnost potýká již asi deset let, opakovaně čelilo prostřednictvím intervence veřejného akcionáře.
7.1.1.2 Charakteristické znaky státní intervence
(64)
Pokud jde o podmínky poskytnutí dotyčného opatření, Komise především zjišťuje, že podle výnosu č. 80 je platnou úrokovou sazbou sazba uvedená ve sdělení Komise o současných úrokových sazbách pro navrácení státní podpory a referenčních/diskontních sazbách pro 25 členských států platných od 1. ledna 2008 a od 1. července 2008 sazba uvedená v souladu se sdělením Komise o revizi metody stanovování referenčních a diskontních sazeb (28). Tato sazba byla zvýšena o 1 % výnosem č. 93 (29).
(65)
Je důležité zdůraznit, že pokud jde o sdělení Komise o současných úrokových sazbách pro navrácení státní podpory a referenčních/diskontních sazbách pro 25 členských států platných od 1. července 2008 (30), sazby v něm uvedené mají odrážet průměrnou úroveň platných úrokových sazeb v jednotlivých členských státech pro střednědobé a dlouhodobé úvěry (pět až deset let) s běžným zajištěním. Komise se ale domnívá, že ačkoliv jsou tyto sazby zvýšené o 1 %, nemohou být považovány za odpovídající, jelikož se jedná o podnik, jehož finanční situace je vážně ohrožena. Toto sdělení ostatně vychází ze sdělení Komise o metodě stanovování referenčních a diskontních sazeb z roku 1997 (31), podle něhož se uvádí, že „takto určená referenční úroková sazba je minimální sazbou, kterou je možné zvýšit ve zvláštních rizikových situacích (například podnik v nesnázích nebo není-li poskytnuta záruka obvykle požadovaná bankami). V takových případech může přirážka činit až 400 bázových bodů nebo více, kdyby žádná soukromá banka nesouhlasila s poskytnutím příslušné půjčky“. Komise se však domnívá, že i kdyby byla referenční sazba zvýšena o 100 základních bodů, jak stanoví výnos č. 93, nebyla by tím odpovídajícím způsobem zohledněna situace zvláštního ohrožení, v níž se Alitalia v době poskytnutí opatření nacházela.
(66)
Co se týče sdělení Evropské komise o revizi metody stanovování referenčních a diskontních sazeb (32), stačí poznamenat, že je-li tato metoda použitelná vzhledem k tomu, že úvěr byl poskytnut před jejím vstupem v platnost, a pokud se označení opatření jako podpory posuzuje v době jejího poskytnutí, neodpověděly italské orgány na pochybnosti vyjádřené Komisí v jejím rozhodnutí ze dne 11. června 2008. Z toho vyplývá, že pochybnosti Komise v tomto ohledu přetrvávají.
(67)
Na základě předchozích informací se tudíž Komise domnívá, že soukromý investor, jenž by se v daném případě nacházel v situaci srovnatelné se situací italského státu, dokonce i za předpokladu, že by poskytnutí dotyčného opatření společnosti Alitalia schválil, by nesouhlasil s tím, aby se poskytnutá úroková sazba, byť zvýšená o 100 základních bodů, uplatnila na podnik, jehož finanční situace je normální.
(68)
Toto posouzení týkající se úrokových sazeb platných pro dotyčné opatření nemůže být zpochybněno tvrzeními italských orgánů v jejich dopise ze dne 12. července 2008. Ve svých připomínkách se totiž italské orgány spokojují s tvrzením, aniž by toto tvrzení něčím podepřely, že sazba byla stanovena ve výši, která umožňuje přímý hospodářský výnos úměrný kapitálu.
(69)
Komise dále zdůrazňuje, že k rozhodnutí italské vlády poskytnout dotyčný úvěr došlo dne 22. dubna 2008, tedy v týž den, kdy byla stažena nabídka k odkoupení společnosti Alitalia skupinou Air France-KLM (33), a že důvodem k přijetí výnosu č. 93 bylo zhoršení finanční situace společnosti. Ať už byly důvody ke stažení nabídky ze strany Air France-KLM jakékoliv, souvisejí zejména s finanční situací společnosti Alitalia (34) a nic to nemění na tom, že rozhodnutí o poskytnutí dotyčného úvěru následovalo bezprostředně po rozhodnutí o stažení.
(70)
V tomto ohledu nepodložené tvrzení italských orgánů, podle něhož neuskutečnění této operace nenarušovalo projekt privatizace, nemohlo při neexistenci důkazů přispět k prokázání takového projektu v době poskytnutí dotyčného opatření. Pokusy o privatizaci společnosti, na které se italské orgány odvolávají ve svém dopise ze dne 30. května 2008 a které se týkají období od konce roku 2006 do konce roku 2007, nemohou totiž prokázat, že v době poskytnutí dotyčného opatření existovala skutečná alternativní perspektiva odkoupení.
(71)
Co se týče dopisu pana B. Ermolliho společnosti Alitalia, o němž se zmiňují italské orgány ve svém dopise ze dne 30. května 2008 a který podle nich prokazuje zájem italských podnikatelů a investorů o vypracování plánu obnovy společnosti, nelze ani jej považovat za perspektivu tohoto druhu (35).
(72)
Co se týče vývoje, který následoval po dni 30. května 2008, o němž se zmiňují italské orgány ve svých dopisech, a přesněji smlouvy uzavřené dne 9. a 10. června 2008 mezi společností Alitalia a Intesa Sanpaolo, stačí připomenout, že pro účely posouzení dotyčného opatření je třeba vzít v úvahu okolnosti převažující v době jeho poskytnutí. V každém případě Komise zdůrazňuje, že skutečnost, že Itálie svěřila v červnu 2008 společnosti Intesa Sanpaolo úkol podporovat a hledat privatizační řešení společnosti, nelze považovat za jistou a okamžitou perspektivu odkoupení společnosti, neboť k tomuto dni ostatně neexistuje žádná jistota, že úkol, který byl společnosti Intesa Sanpaolo svěřen, má naději na úspěch.
(73)
V této souvislosti je třeba zdůraznit, že v době poskytnutí dotyčného opatření italským státem žádný soukromý akcionář společnosti Alitalia tuto společnost nepodpořil současně se státem, aby jí umožnil krýt okamžitou potřebu likvidních prostředků.
(74)
Zdánlivě současné stažení výše zmíněné nabídky na odkoupení a poskytnutí uvedeného úvěru italskou vládou, neexistence jiné perspektivy převzetí v okamžiku jeho poskytnutí a absence finančního zásahu soukromých akcionářů společnosti Alitalia spolu s italským státem podporují závěr, že akcionář srovnatelné velikosti by vzhledem k závažnosti situace společnosti s poskytnutím tohoto úvěru nesouhlasil.
(75)
Komise se ostatně domnívá, že vzhledem k vážně ohrožené finanční situaci společnosti Alitalia by jí takový soukromý investor neodsouhlasil poskytnutí jakéhokoli úvěru, a tím méně úvěru, jehož částku si může převést na svůj vlastní kapitál a který v případě likvidace společnosti bude splacen až po uspokojení nároků všech ostatních věřitelů společně a nerozdílně a poměrně k základnímu kapitálu (viz čl. 4 odst. 4 výnosu č. 93). Přidělení úvěru, který byl původně schválen na vyrovnání kapitálu společnosti Alitalia, utvrzuje Komisi ještě více v názoru, že dotyčné opatření má povahu státní podpory.
(76)
Ve světle všech výše uvedených informací se tedy Komise domnívá, že se italský stát tím, že poskytl společnosti Alitalia dotyčnou podporu ve výši 300 milionů EUR, nezachoval jako informovaný akcionář, který sleduje strukturální, globální nebo odvětvovou politiku a je veden perspektivou výnosnosti investovaného kapitálu, která je dlouhodobější než v případě běžného investora (36).
(77)
Komise z toho vyvozuje, že dotyčné opatření skýtá společnosti Alitalia nezávisle na použití daných finančních prostředků hospodářské výhody ze státních prostředků, které by za běžných tržních podmínek neměla (37).
7.1.2 O selektivní povaze opatření
(78)
Poskytnutí uvedeného úvěru skýtá společnosti Alitalia hospodářské výhody, z nichž má užitek pouze ona sama. Dotyčné opatření je tedy selektivní povahy.
7.1.3 O podmínkách ovlivnění obchodu mezi členskými státy a narušení hospodářské soutěže
(79)
Komise má za to, že dotyčné opatření ovlivňuje obchod mezi členskými státy, neboť se týká podniku, jehož dopravní činnost se svojí povahou přímo dotýká obchodu a pokrývá mnohé členské státy. Mimoto narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž uvnitř společného trhu, protože se zaměřuje pouze na jeden podnik, který ve své evropské síti konkuruje ostatním leteckým společnostem Společenství, a to zejména poté, co dne 1. ledna 1993 vstoupila v platnost třetí část liberalizace letecké dopravy (38).
(80)
S ohledem na výše uvedené má Komise za to, že na základě informací, které má v této fázi k dispozici, představuje podpora ve výši 300 milionů EUR, jež byla schválena italským státem společnosti Alitalia, státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
7.2 Označení opatření podpory za protiprávní podporu
(81)
V souladu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy musí členský stát oznámit každý záměr poskytnout nebo upravit podpory. Dotyčný členský stát neprovede zamýšlená opatření, dokud v tomto řízení není přijato konečné rozhodnutí.
(82)
K rozhodnutí italské vlády poskytnout úvěr ve výši 300 milionů EUR došlo dne 22. dubna 2008 výnosem č. 80. V tento den byly tedy společnosti Alitalia dány k dispozici finanční prostředky, jak to ostatně potvrdily italské orgány na schůzce s Komisí, která se konala dne 23. dubna 2008. Výnos č. 93, který umožňuje převést úvěr na vlastní kapitál společnosti, byl přijat dne 27. května 2008.
(83)
Komise však zjišťuje, že jí Itálie uvedené opatření neoznámila ani ke dni přijetí výnosu č. 80, ani ke dni přijetí výnosu č. 93. Komise se proto domnívá, že Itálie jednala protiprávně a poskytla dotyčnou podporu v rozporu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy.
7.3 Slučitelnost opatření podpory se společným trhem
(84)
Poněvadž se Komise domnívá, že dotyčné opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 87. odst. 1 Smlouvy, je třeba prozkoumat jeho případnou slučitelnost s ohledem na odchylky stanovené v odstavcích 2 a 3 uvedeného článku. V tomto ohledu je třeba připomenout, že příjemce dotyčného opatření podpory spadá do odvětví letecké dopravy.
(85)
Pokud jde o odchylky stanovené v čl. 87 odst. 2 Smlouvy, které se vztahují na podpory sociální povahy poskytované individuálním spotřebitelům, podpory určené k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi, jakož i na podpory poskytované hospodářství určitých oblastí Spolkové republiky Německo, Komise zjišťuje, že v této souvislosti jsou zcela irelevantní.
(86)
Co se týče odchylky podle čl. 87 odst. 3 písm. b) Smlouvy, stačí konstatovat, že dotyčné opatření podpory nepředstavuje některý významný projekt společného evropského zájmu a nemá za cíl napravit vážnou poruchu v italském hospodářství. Jejím cílem není ani pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví ve smyslu odchylky podle čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy.
(87)
Komise je toho názoru, že pokud jde o odchylku podle čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy, která povoluje podpory, které usnadňují rozvoj určitých hospodářských činností, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem, nelze mít žádným způsobem za to, že dotyčná podpora je slučitelná se společným trhem. Žádná z odchylek, které v tomto směru stanoví pokyny Komise k použití článků 92 a 93 Smlouvy o ES a článku 61 Dohody o EHP na státní podpory v odvětví letecké dopravy (39), jak jsou doplněny sdělením Komise [o] pokynech Společenství pro financování letišť a pro státní podpory na zahájení činnosti pro letecké společnosti s odletem z regionálních letišť (40), se v tomto případě nezdá být použitelná.
(88)
I když Komise výjimečně povolila některé podpory na provoz v odvětví letecké dopravě na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře z roku 1998, které byly pozměněny v roce 2000 (41), pro letecké trasy provozované z území nejvzdálenějších regionů s cílem nahradit dodatečné náklady vyplývající z trvalých znevýhodnění těchto regionů, uvedených v čl. 299 odst. 2 Smlouvy, je v této souvislosti tato výjimka zcela irelevantní.
(89)
Pokud jde o výše zmíněné výjimky, Komise musí konstatovat, že italské orgány se ve svých dopisech nezmínily, že jsou v tomto případě použitelné.
(90)
Co se týče argumentu italských orgánů souvisejícího s nutností zajistit z důvodů veřejného pořádku a územní celistvosti veřejnou službu, kterou zajišťuje Alitalia, Komise konstatuje, že tato jediná informace, jež je nepodložená, jí neumožňuje dospět k názoru, že dotyčné opatření podpory je slučitelné se společným trhem.
(91)
Komise se rovněž domnívá, že dotyčné opatření podpory nemůže být prohlášeno za slučitelné se společným trhem podle pokynů z roku 2004. Ačkoli může být Alitalia označena ve smyslu těchto pokynů za podnik v obtížích, ostatní kumulativní podmínky umožňující domnívat se, že dotyčný úvěr je podporou na záchranu, nejsou v tomto případě splněny.
(92)
Komise za prvé zjišťuje, že italské orgány neprokázaly, že dotyčné opatření nebude mít příliš nepříznivý dopad na ostatní členské státy (42). V tomto ohledu se totiž italské orgány spokojují s prohlášením, že proces privatizace a v této souvislosti poskytnutí dotyčného opatření je procesem obecné povahy, poněvadž uvedené opatření společnosti Alitalia neumožňuje, aby prováděla konkurenční strategie. Italské orgány vůbec neuvedly takové závažné sociální problémy, které by poskytnutí dotyčného opatření opodstatňovaly.
(93)
Za druhé se italské orgány nezavázaly, že nejpozději šest měsíců po provedení opatření sdělí plán restrukturalizace nebo plán likvidace nebo předloží doklad o splacení uvedeného úvěru v celé výši (43). Ve svých dopisech se italské orgány odvolávají jak na existenci plánu restrukturalizace, tak na existenci časového harmonogramu pro splacení dotyčné podpory. Na jedné straně však tvrzení italských orgánů, podle něhož je vypracování plánu restrukturalizace součástí procesu privatizace společnosti Alitalia probíhajícího od roku 2006, neumožňuje domnívat se, že má Komise k dispozici formální závazek k předložení účinného plánu restrukturalizace společnosti šest měsíců po poskytnutí opatření.
(94)
Na straně druhé ani údajný časový harmonogram splacení úvěru, s nímž počítá výše uvedený výnos č. 93, není takové povahy, aby umožnil Komisi domnívat se, že podmínka bodu 25 písm. c) pokynů z roku 2004 je splněna. Skutečnost, že dotyčný úvěr má být splacen v co nejkratší lhůtě mezi třicátým dnem po převodu základního kapitálu společnosti Alitalia a 31. prosincem 2008, neumožňuje dospět k závěru, že se italské orgány zavázaly předložit šest měsíců po poskytnutí opatření podpory výnosem č. 80 doklad o jejím splacení v celé výši, tj. nejpozději dne 23. října 2008.
(95)
V každém případě italské orgány pomíjejí skutečnost, že podle čl. 4 odst. 4 výnosu č. 93 se uvádí, že v případě likvidace společnosti bude dotyčná částka splacena až po uspokojení nároků všech ostatních věřitelů společně a nerozdílně a poměrně k základnímu kapitálu, což za tohoto předpokladu ohrožuje i jakoukoli perspektivu splacení. Zmíněná možnost likvidace společnosti v tomto výnosu nemůže být ostatně považována za závazek Itálie předložit nejpozději šest měsíců po provedení opatření plán likvidace.
(96)
Za třetí, italské orgány neprokázaly ani to, že dotyčná podpora je odůvodněná pro účely udržení podniku z kvantitativního hlediska [bod 25 písm. d) pokynů z roku 2004]. Ve svých dopisech se totiž italské orgány spokojily s tvrzením, že celková výše podpory pro společnost Alitalia je naprosto nezbytná a úměrná cíli zabezpečit trvalé fungování a majetek společnosti. V této souvislosti popis finanční situace společnosti v dopise italských orgánů Komisi ze dne 30. května 2008 neumožňuje v rozporu s tím, co tyto orgány tvrdí, k takovému závěru dospět.
(97)
Za čtvrté, v každém případě se nelze domnívat, že podmínka související s pravidlem „jednou a dost“ (44), ať už se ostatně jedná o podporu na záchranu nebo restrukturalizaci, bude společností Alitalia dodržena. Podle pokynů z roku 2004 je totiž třeba připomenout, že pokud byl již podnik v minulosti příjemcem podpory na záchranu nebo restrukturalizaci a pokud od poskytnutí podpory na záchranu, od skončení období restrukturalizace nebo od přerušení provádění plánu restrukturalizace uběhlo méně než deset let, Komise poskytnutí další podpory na záchranu nebo restrukturalizaci neschválí.
(98)
Alitalia však již byla příjemcem podpory na restrukturalizaci, která byla schválena rozhodnutím Komise ze dne 18. července 2001 (45), jakož i podpory na záchranu ve formě státní záruky pro překlenovací půjčku ve výši 400 milionů EUR, která byla schválena rozhodnutím Komise ze dne 20. července 2004 (46). Jelikož od poskytnutí posledně uvedené podpory neuplynulo deset let, nemůže být Alitalia v tomto případě příjemcem dotyčné podpory.
(99)
Je však pravda, že pokyny z roku 2004 stanoví z použití pravidla „jednou a dost“ výjimky. Na jedné straně ale Komise zjišťuje, že podmínky bodu 73 písm. a) nebo b) nejsou v tomto případě splněny. Italské orgány ostatně neuvedly, že by tyto výjimky mohly být v daném případě použitelné.
(100)
Na straně druhé, pokud jde o výjimku stanovenou v bodě 73 písm. c) pokynů z roku 2004, která souvisí s mimořádnými, nepředvídatelnými a na vůli dotčeného podniku nezávislými okolnostmi, Komise se domnívá, že ani tato výjimka není v tomto případě použitelná.
(101)
Je třeba totiž připomenout, že již několik let se finanční obtíže společnosti Alitalia opakují, což odporuje označení těchto obtíží, jimž společnost čelí a kterými je odůvodněno dotyčné opatření, za mimořádné, nepředvídatelné a na vůli společnosti nezávislé.
(102)
V této souvislosti je vhodné odvolat se na popis finanční situace společnosti Alitalia v rozhodnutích Komise ze dne 18. července 2001, 20. července 2004 a 7. června 2005 (uvedená výše), která se zmiňují o obtížné situaci, jíž společnost čelila od roku 1997, a o znepokojující situaci, jíž čelila od roku 2001 (47). Velmi ohrožená finanční situace společnosti Alitalia v den poskytnutí dotyčného opatření svědčí ostatně o neúspěchu plánu restrukturalizace, který byl oznámen Komisi v roce 2004 a který byl předmětem jejího rozhodnutí ze dne 7. června 2005 (48).
(103)
Podpůrná opatření, která italské orgány přiznaly společnosti Alitalia v posledních letech, ostatně rovněž potvrzují opakování této ohrožené finanční situace (viz výše uvedený oddíl 7) (49).
(104)
Současná velmi obtížná situace, s níž se potýká odvětví letecké dopravy a jež souvisí zejména se zrychleným zvyšováním ceny ropy v prvním pololetí roku 2008, nemůže v této souvislosti vysvětlit obzvláště ohroženou finanční situaci, ve které se Alitalia nachází již mnoho let. V tomto ohledu připomeňme, že podle výše zmíněného výnosu č. 80 ze dne 23. dubna 2008 je poskytnutí dotyčného úvěru odůvodněno finanční situací společnosti a její okamžitou potřebou likvidních prostředků a že přijetí výnosu č. 93 bylo odůvodněno zhoršením finanční situace společnosti a má jí umožnit zachovat její hodnotu, a zajistit tak pokračování její činnosti (50).
(105)
Nejsou sice žádné pochybnosti o tom, že současná hospodářská situace přispívá ke zhoršení obtíží, jimž Alitalia čelí, nic to však nemění na tom, že její hospodářské obtíže existovaly již předtím, a že navíc tato situace ovlivňuje všechny letecké dopravce.
(106)
Z toho vyplývá, že za těchto okolností se nelze odchýlit od zásady „jednou a dost“ stanovené v pokynech z roku 2004.
(107)
Rozhodnutí ve věci Bull, na které se Itálie odvolává, nemůže tuto analýzu zpochybnit.
(108)
Ve zmíněném rozhodnutí se Komise domnívala, že vzhledem ke zvláštním okolnostem daného případu nebránilo kritérium poskytnutí jediné podpory („jednou a dost“) povolení podpory oznámené Francií, i když nebyla splněna lhůta deseti let do poskytnutí další podpory na restrukturalizaci. Podle zmíněného rozhodnutí Komise byl zachován smysl uvedené zásady, tj. zabránit nespravedlivé pomoci podnikům, jelikož Francie neudržovala společnost Bull uměle při životě, zatímco se její nesnáze opakovaly.
(109)
Je však třeba zdůraznit, že pokyny platné pro společnost Bull byly pokyny z roku 1999, a ne jako v tomto případě pokyny z roku 2004 (51). Oproti pokynům z roku 1999 však pokyny z roku 2004 uvádějí, že pro účely použití zásady „jednou a dost“ na podporu na záchranu nebo restrukturalizaci, se vezmou v úvahu nejen podpory na restrukturalizaci, ale i dříve poskytnuté podpory na záchranu udělené dotčenému podniku. Komise rovněž zdůrazňuje, že z pokynů z roku 2004 vyplývá, že s cílem zabránit tomu, aby byly podniky nespravedlivě podporovány, když jsou schopny přežívat jen díky opakované státní podpoře, by se i podpora na restrukturalizaci měla poskytovat pouze jednou (viz bod 72).
(110)
Navíc oproti zvláštním okolnostem ve věci Bull (52) obtíže společnosti Alitalia odůvodňující poskytnutí dotyčného opatření nesouvisí, jak bylo uvedeno výše, se současnou nepříznivou situací v odvětví letecké dopravy. Tyto obtíže jsou kromě toho stejné povahy jako obtíže, jimž čelila společnost dříve, jak dokazuje popis její finanční situace od roku 1997 (viz 57. a 58. bod odůvodnění), a oproti skutečnostem ve věci Bull (53) se opakují.
(111)
Oproti tomu, co Komise konstatovala v rozhodnutí Bull (54), byla Alitalia zároveň příjemcem podpory na restrukturalizaci i podpory na záchranu ve formě státní záruky a lhůta, která od poskytnutí těchto podpor uplynula, není ani zdaleka splněna.
(112)
Z toho vyplývá, že i za předpokladu, že by ostatní kumulativní podmínky pokynů z roku 2004, které umožňují pokládat dotyčný úvěr za podporu na záchranu, byly splněny, což nejsou, není v tomto případě splněna podmínka související se zásadou „jednou a dost“, a nelze ji proto porušit použitím některé z výjimek v bodě 73 uvedených pokynů.
(113)
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že dotyčné opatření podpory není slučitelné se společným trhem.
7.4 Navrácení
(114)
Komise připomíná, že podle čl. 14 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES [nyní článek 88 Smlouvy] (55), musí být každá protiprávní podpora, která není slučitelná se společným trhem, navrácena příjemcem.
(115)
Poněvadž dotyčná podpora byla společnosti Alitalia poskytnuta protiprávně a je neslučitelná se společným trhem, musí být touto společností navrácena (56).
(116)
Komise připomíná, že vzhledem k vážně ohrožené finanční situaci společnosti Alitalia a podmínkám poskytnutí dotyčného opatření by jí soukromý investor neodsouhlasil poskytnutí jakéhokoliv úvěru, a tím méně úvěru, jehož částku si může převést na svůj vlastní kapitál. Vzhledem k povaze dotyčného opatření a okolnostem souvisejícím s jejím poskytnutím, je Komise toho názoru, že podporou, která má být navrácena, je úvěr v plné výši.
(117)
Pro účely tohoto navrácení se musí navíc vzít v úvahu úroky splatné od data, kdy byla dotyčná podpora společnosti k dispozici, tj. od 22. dubna 2008, do jejího skutečného navrácení (57).
7.5 Závěr
(118)
Komise konstatuje, že Itálie provedla protiprávně opatření podpory spočívající v úvěru ve výši 300 milionů EUR, který byl schválen společnosti Alitalia a který si tato společnost mohla převést na svůj vlastní kapitál, v rozporu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy.
(119)
V důsledku toho musí Itálie přijmout všechna opatření nezbytná k navrácení uvedené státní podpory, která je neslučitelná se společným trhem. Musí se přistoupit k jejímu navrácení příjemcem, tj. společností Alitalia,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Úvěr ve výši 300 milionů EUR, který byl schválen společnosti Alitalia a který si tato společnost mohla převést na svůj vlastní kapitál, provedený Itálií v rozporu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy, je neslučitelný se společným trhem.
Článek 2
1. Itálie je povinna nechat si od příjemce vrátit podporu uvedenou v článku 1.
2. U částek, které mají být navráceny, vznikají úroky, které jsou splatné od data, kdy byly příjemci k dispozici, do jejich skutečného navrácení.
3. Úroky se vypočítají jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 (58) a nařízením (ES) č. 271/2008, kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004 (59).
Článek 3
1. Navrácení podpory uvedené v článku 1 je okamžité a účinné.
2. Itálie zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno do čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 4
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí sdělí Itálie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistinu a úroky), která má být navrácena příjemcem;
b)
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím;
c)
doklady prokazující, že příjemce byl vyzván k navrácení podpory.
2. Itálie informuje Komisi o průběhu vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí až do úplného navrácení podpory uvedené v článku 1. Na žádost Komise neprodleně předá všechny informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Poskytne rovněž podrobné informace o částkách podpory a úrocích, které již byly příjemcem navráceny.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 12. listopadu 2008.
DECISIONE DELLA COMMISSIONE
del 12 novembre 2008
in merito al prestito di 300 milioni di EUR cui l’Italia ha dato esecuzione a favore della compagnia aerea Alitalia n. C 26/08 (ex NN 31/08)
[notificata con il numero C(2008) 6743]
(Il testo in lingua italiana è il solo facente fede)
(Testo rilevante ai fini del SEE)
(2009/155/CE)
LA COMMISSIONE DELLE COMUNITÀ EUROPEE
visto il trattato che istituisce la Comunità europea, in particolare l’articolo 88, paragrafo 2, primo comma,
visto l’accordo sullo Spazio economico europeo, in particolare l’articolo 62, paragrafo 1, lettera a),
dopo aver invitato gli interessati a presentare le loro osservazioni conformemente ai predetti articoli (1) e viste le osservazioni ricevute,
considerando quanto segue:
1. PROCEDURA
(1)
Nel corso della riunione tenutasi il 23 aprile 2008 le autorità italiane hanno informato la Commissione che il 22 aprile 2008 il Consiglio dei Ministri italiano aveva approvato la concessione di un prestito di 300 milioni di EUR a favore della compagnia aerea Alitalia con il decreto legge 23 aprile 2008, n. 80 (2).
(2)
Non avendo ricevuto alcuna notifica da parte delle autorità italiane anteriormente alla decisione di concessione del suddetto prestito, con lettera del 24 aprile 2008 (D/422119) la Commissione ha chiesto alle autorità italiane di confermare l’esistenza del prestito, di fornire al riguardo ogni informazione utile per l’esame della misura alla luce degli articoli 87 e 88 del trattato, di sospendere la concessione del prestito e di informarla in merito alle misure adottate per conformarsi a tale obbligo ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 2, del trattato.
(3)
Nella predetta lettera la Commissione ha inoltre ricordato alle autorità italiane l’obbligo cui sono tenute di notificare ogni progetto volto a istituire o a modificare aiuti e di non dare esecuzione alla misura prevista prima che il procedimento di indagine della Commissione abbia condotto ad una decisione finale.
(4)
Con lettera del 7 maggio 2008 le autorità italiane hanno chiesto la proroga del termine fissato per rispondere alla lettera della Commissione del 24 aprile 2008, richiesta che la Commissione ha accolto con lettera dell’8 maggio 2008 (D/423186) rinviando il termine al 30 maggio 2008.
(5)
Con lettera del 30 maggio 2008 le autorità italiane hanno risposto alla lettera della Commissione del 24 aprile 2008. Nella lettera le autorità italiane hanno in particolare informato la Commissione dell’adozione in data 27 maggio 2008 del decreto legge n. 93 (3) che concede ad Alitalia la facoltà di imputare l’importo del prestito in conto capitale.
(6)
Nel frattempo alla Commissione sono state presentate diverse denunce, in particolare da parte di varie compagnie aeree, nei confronti della concessione da parte del governo italiano del prestito di 300 milioni di EUR alla compagnia aerea Alitalia.
(7)
Con lettera del 12 giugno 2008 (D/203822) la Commissione ha notificato alle autorità italiane la sua decisione dell’11 giugno 2008 di avviare il procedimento di indagine formale a norma dell’articolo 88, paragrafo 2, del trattato. Nella decisione la Commissione invitava l’Italia e le altre parti interessate a presentare le loro osservazioni entro un determinato termine. La decisione è stata pubblicata nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea (4).
(8)
Con lettera del 12 luglio 2008 (A/509783) le autorità italiane hanno trasmesso le loro osservazioni alla Commissione. La Commissione ha anche ricevuto le osservazioni di cinque parti interessate, e le ha trasmesse alle autorità italiane con lettera del 3 settembre 2008 (D/433031). L’elenco delle parti interessate è allegato alla presente decisione.
(9)
Le autorità italiane non hanno commentato le osservazioni delle parti interessate.
2. DESCRIZIONE DELLA MISURA
(10)
Nel corso della riunione del 23 aprile 2008 le autorità italiane hanno presentato alla Commissione il decreto legge n. 80, con il quale lo Stato italiano, che detiene il 49,9 % del capitale della compagnia aerea Alitalia, ha concesso un prestito di 300 milioni di EUR alla compagnia.
(11)
La motivazione del decreto legge recita:
«Vista la situazione finanziaria, manifestata nelle informazioni rese al mercato, dell’Alitalia […] e considerato il ruolo di quest’ultima quale vettore che maggiormente assicura il servizio pubblico di trasporto aereo nei collegamenti tra il territorio nazionale e i paesi non appartenenti all’Unione europea, nonché nei collegamenti di adduzione sulle citate rotte del traffico passeggeri e merci dai e ai bacini di utenza regionali;
Ritenuta la straordinaria necessità ed urgenza di assicurare, per ragioni di ordine pubblico e di continuità territoriale, detto servizio pubblico di trasporto aereo mediante la concessione da parte dello Stato ad Alitalia […] di un prestito di breve termine, a condizioni di mercato, della durata strettamente necessaria per non comprometterne la continuità operativa nelle more dell’insediamento del nuovo governo, ponendolo in condizione di assumere, nella pienezza dei poteri, le iniziative ritenute necessarie per rendere possibile il risanamento e il completamento del processo di privatizzazione della società.»
(12)
L’articolo 1 del decreto legge autorizza a concedere ad Alitalia un prestito di 300 milioni di EUR per consentirle di far fronte a pressanti fabbisogni di liquidità e dispone che il prestito venga rimborsato nel minore termine tra il trentesimo giorno successivo a quello della cessione del capitale sociale di Alitalia e il 31 dicembre 2008. L’articolo prevede inoltre che il prestito in questione sia gravato da un tasso di interesse equivalente ai tassi di riferimento adottati dalla Commissione e, segnatamente, fino al 30 giugno 2008, al tasso indicato nella comunicazione della Commissione sui tassi di interesse per il recupero degli aiuti di Stato e di riferimento/attualizzazione in vigore per i 25 Stati membri con decorrenza 1o gennaio 2008 (5) e, a partire dal 1o luglio 2008, al tasso indicato nella comunicazione della Commissione relativa alla revisione del metodo di fissazione dei tassi di riferimento e di attualizzazione (6).
(13)
Con lettera del 30 maggio 2008 le autorità italiane hanno informato la Commissione che con il decreto legge n. 93 il governo italiano aveva concesso ad Alitalia la facoltà di imputare l’importo del prestito in conto capitale per far fronte alle perdite (cfr. articolo 4, paragrafo 3, del decreto legge). Questa facoltà è finalizzata a preservare il valore del capitale della compagnia per evitare che le perdite determinino una diminuzione del capitale sociale e delle riserve al di sotto del livello minimo legale, scongiurando così l’attivazione della procedura concorsuale, nonché a far sì che le prospettive di privatizzazione restino aperte e credibili.
(14)
Le modalità di rimborso del prestito indicate nel decreto legge n. 80 sono integralmente recepite dal decreto legge n. 93, a eccezione del tasso di interesse applicato al prestito che è maggiorato dell’1 % (cfr. articolo 4, paragrafi 1 e 2, del decreto legge n. 93) e del fatto che, nell’ipotesi di una liquidazione della compagnia, l’importo in oggetto sarà rimborsato solo dopo che saranno stati soddisfatti tutti gli altri creditori, unitamente e proporzionalmente al capitale sociale (cfr. articolo 4, paragrafo 4, del decreto legge n. 93).
3. RAGIONI DELL’AVVIO DEL PROCEDIMENTO DI INDAGINE FORMALE
(15)
Nella sua decisione dell’11 giugno 2008 la Commissione rileva che la misura in oggetto è un prestito concesso dallo Stato italiano, il cui importo è imputabile in conto capitale di Alitalia (7) (di seguito la «misura»).
(16)
Per quanto riguarda la qualificazione della misura in oggetto come aiuto, la Commissione ha espresso dubbi sul fatto che lo Stato italiano, concedendo ad Alitalia l’aiuto in oggetto, si sia comportato come un azionista avveduto che persegue una politica strutturale, generale o settoriale, guidato da prospettive di redditività dei capitali investiti a più lungo termine rispetto a quelle di un investitore comune.
(17)
A questo proposito, la Commissione ha ritenuto in particolare, sulla base delle informazioni di cui disponeva, che la misura in oggetto, qualunque sia l’uso dei fondi corrispondenti, conferisca ad Alitalia un vantaggio economico di cui essa non avrebbe beneficiato in condizioni normali di mercato Questa valutazione si è basata sulla situazione della compagnia aerea al momento della concessione del prestito e sulle circostanze della concessione.
(18)
La Commissione ha espresso dubbi anche sulla compatibilità della misura con il mercato comune. Al riguardo, essa ha ritenuto in particolare, sulla base delle informazioni di cui disponeva in quella fase della procedura, che la misura non potesse essere dichiarata compatibile con il mercato comune in applicazione degli orientamenti comunitari sugli aiuti di Stato per il salvataggio e la ristrutturazione di imprese in difficoltà (di seguito «orientamenti del 2004») (8). Si ricorda infatti che Alitalia ha già beneficiato di aiuti per la ristrutturazione e per il salvataggio.
(19)
La Commissione ha deciso pertanto di avviare il procedimento di indagine formale per dissipare i dubbi in merito alla qualificazione di aiuto di Stato del regime in oggetto e in merito alla sua compatibilità con il mercato comune.
4. OSSERVAZIONI DELLE AUTORITÀ ITALIANE
(20)
Nelle loro osservazioni, le autorità italiane sostengono che la misura in oggetto non costituisce un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato.
(21)
Al riguardo, esse ritengono che lo Stato italiano ha operato nell’ottica di un azionista avente l’obiettivo di assicurare alla propria partecipata le risorse finanziarie necessarie a far fronte, nel breve periodo, al fabbisogno di liquidità. Il prestito di azionista ordinario concesso dall’Italia costituirebbe pertanto un semplice finanziamento ponte finalizzato a valorizzare la partecipazione dello Stato, prestito che sarebbe stato accordato da un azionista avveduto che persegue una politica strutturale, globale o settoriale guidato da prospettive di redditività dei capitali investiti a più lungo termine rispetto a quelle di un investitore comune. In questo contesto, i tassi di interesse praticati nella fattispecie sarebbero coerenti con la natura e le finalità di un finanziamento di soci, che benché sovente abbia caratteristiche di non onerosità, nel caso di specie è stato considerato a titolo oneroso in considerazione delle caratteristiche del prestatore, fissandone il tasso di interesse ad un livello tale da assicurare una congrua remunerazione economica diretta del capitale.
(22)
Per quanto riguarda l’affermazione della Commissione secondo la quale i dubbi relativi al carattere di aiuto della misura in oggetto sarebbero confermati dal fatto che è stata adottata contestualmente al ritiro di un’offerta di acquisto presentata ad Alitalia il 14 marzo 2008 e dall’assenza di dimostrazione dell’esistenza di «alcuna prospettiva certa e immediata di acquisto di Alitalia da parte di un altro investitore», l’Italia ricorda che sono state già precisate le ragioni che non hanno consentito di pervenire ad un perfezionamento del processo di privatizzazione con il gruppo Air France-KLM. Secondo le autorità italiane, il mancato perfezionamento dell’iter non inficiava tuttavia la prospettiva di privatizzazione, in un contesto di valorizzazione del patrimonio della compagnia, salvaguardando allo stesso tempo il valore residuale per gli azionisti.
(23)
Inoltre, gli sviluppi successivi al 30 maggio 2008 inducono a ritenere che questa prospettiva possa essere ancora ragionevolmente perseguita. Le autorità italiane si riferiscono, a questo proposito, al contratto sottoscritto il 9 e il 10 giugno 2008, con il quale Alitalia ha affidato a Intesa Sanpaolo SpA (di seguito «Intesa Sanpaolo») l’incarico di promuovere e ricercare un’offerta indirizzata al ministero dell’Economia e delle finanze, nella sua qualità di azionista di Alitalia, e alla stessa Alitalia, affinché uno o più investitori industriali o finanziari interessati a partecipare al risanamento, allo sviluppo e al rilancio di Alitalia, in particolare mediante la sua ricapitalizzazione, prendano stabilmente il controllo della compagnia. L’incarico, in corso di esecuzione, avrebbe una durata di 60 giorni prorogabili di 30 giorni su richiesta della compagnia.
(24)
In via subordinata, le autorità italiane sostengono che la misura è, in ogni caso, compatibile con il mercato comune in applicazione degli orientamenti del 2004.
(25)
In effetti, in primo luogo, Alitalia sarebbe un’impresa in difficoltà ai sensi dei predetti orientamenti. In secondo luogo, la misura in oggetto sarebbe un’operazione reversibile, che rispetterebbe pertanto il requisito previsto dagli orientamenti del 2004, secondo il quale gli aiuti per il salvataggio devono essere forme di mero sostegno temporaneo e non possono costituire misure strutturali.
(26)
In terzo luogo, il processo di privatizzazione della compagnia aerea e la misura in oggetto, adottata per il compimento del processo, sarebbero conformi al disposto del punto 25, lettera b), degli orientamenti del 2004. Il prestito di 300 milioni di EUR garantirebbe semplicemente la continuità aziendale della compagnia senza tuttavia permetterle di attuare strategie competitive sui mercati del trasporto aereo tali da determinare ipotetiche ripercussioni economiche.
(27)
In quarto luogo, all’affermazione della Commissione secondo la quale «[…] lo Stato non si è impegnato a fornire entro un termine di sei mesi a decorrere dall’attuazione della misura un piano di ristrutturazione […]» (9) [punto 25, lettera c), degli orientamenti del 2004], le autorità italiane ribattono che l’elaborazione del piano si iscrive nel quadro del processo di privatizzazione della compagnia, in merito al quale l’Italia avrebbe ampiamente riferito nella lettera alla Commissione del 30 maggio 2008. Al riguardo, le autorità italiane ricordano che, nell’ipotesi alternativa di una restituzione integrale del prestito, il decreto legge n. 93 dispone che il rimborso debba tassativamente avvenire nel minor termine tra il trentesimo giorno successivo alla data di cessione dell’intera quota del capitale sociale detenuta dal ministero dell’Economia e delle Finanze, ovvero dalla perdita del controllo effettivo, e il 31 dicembre 2008. Esse ne deducono che un calendario è stato effettivamente presentato nel momento stesso dell’adozione della misura controversa e che quest’ultimo appare sostanzialmente in linea con i requisiti previsti in materia dagli orientamenti del 2004.
(28)
In quinto luogo, conformemente alle prescrizioni del punto 25, lettera d), degli orientamenti del 2004, la concessione del prestito in oggetto sarebbe stata resa necessaria a causa dell’immediato fabbisogno di liquidità della compagnia, dovuto a difficoltà economiche oggettive, del resto riconosciute dalla Commissione nella decisione dell’11 giugno 2008 (cfr. punti da 18 a 20 della decisione). Al riguardo, le autorità italiane ricordano che il prestito mira unicamente a garantire nel breve periodo la continuità operativa e la consistenza patrimoniale di Alitalia al fine di permettere la riuscita del processo di privatizzazione. L’importo complessivo dell’intervento di 300 milioni di EUR sarebbe strettamente necessario e proporzionato al perseguimento di questi obiettivi, come dimostrerebbe del resto la situazione economico-finanziaria della società descritta dall’Italia nella sua lettera alla Commissione del 30 maggio 2008 (cfr. pagine da 6 a 9).
(29)
In sesto luogo, infine, l’applicazione del principio dell’«aiuto una tantum», di cui al punto 25, lettera e), degli orientamenti del 2004, non assumerebbe rilievo ostativo nelle specifiche circostanze della fattispecie.
(30)
Sebbene Alitalia abbia già beneficiato di un aiuto per la ristrutturazione, vincolato ad un piano di risanamento sul periodo 1996-2000, e di un aiuto per il salvataggio nel 2004, sarebbe possibile derogare al principio dell’«aiuto una tantum». Le autorità italiane si riferiscono, a questo proposito, alla decisione della Commissione, del 1o dicembre 2004, concernente l’aiuto di Stato cui la Francia intende dare esecuzione in favore della società Bull (10) (di seguito, la «decisione Bull»).
(31)
Esse ricordano che l’applicazione del principio dell’«aiuto una tantum» mira a evitare che reiterati interventi pubblici a favore di determinate imprese si limitino «[…] a mantenere la situazione esistente, rinviando l’inevitabile e facendo ricadere, nel frattempo, i problemi industriali e sociali su altri produttori più efficienti o su altri Stati membri.» (punto 72 degli orientamenti del 2004). La possibilità di derogare all’applicazione del principio sarebbe legata al riconoscimento dell’esistenza di casi nei quali questi elementi non sono riscontrabili e il cumulo degli aiuti concessi in un determinato arco di tempo allo stesso beneficiario non sarebbe sufficiente per considerarlo alla stregua di un’impresa che «[…] sopravviva solo grazie al sostegno ripetuto dello Stato […]» (punto 72 degli orientamenti).
(32)
Al riguardo, la privatizzazione della compagnia, che rimane una conclusione aperta e credibile, potrebbe determinare al momento del suo perfezionamento una reale discontinuità rispetto alla situazione esistente per quanto riguarda la gestione industriale di Alitalia, che sarebbe sottoposta a nuovi organi di controllo, e permettere un effettivo ritorno alla redditività della compagnia grazie all’apporto economico dei soci della nuova società. Le autorità italiane affermano inoltre che il complesso dei fattori esogeni e inattesi che hanno causato il protrarsi del processo di privatizzazione di Alitalia possono senz’altro comportare ipotesi di circostanze eccezionali e imprevedibili non imputabili all’impresa interessata, conformemente al punto 73 degli orientamenti del 2004.
5. OSSERVAZIONI DEI TERZI INTERESSATI
(33)
Cinque parti interessate hanno trasmesso le loro osservazioni alla Commissione a norma dell’articolo 88, paragrafo 2, del trattato. L’elenco delle parti interessate è allegato alla presente decisione.
(34)
Per quanto riguarda la questione della qualificazione di aiuto della misura in oggetto, quattro parti interessate sostengono la posizione della Commissione al riguardo e ritengono che la misura costituisca un aiuto ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato.
(35)
British Airways (BA) e Sterling Airlines rilevano che, senza la misura in oggetto, Alitalia andrebbe in fallimento secondo la legge italiana. Alitalia perderebbe in tal modo il suo certificato di operatore aereo in applicazione della normativa in materia di aviazione civile e dovrebbe, di conseguenza, cessare le operazioni.
(36)
Neos sostiene a questo proposito che, per quanto riguarda il tasso di interesse applicabile alla misura in oggetto ai fini del rimborso, la maggiorazione di 100 punti di base del tasso di riferimento non tiene in alcun modo conto dei rischi incorsi dalle autorità italiane accordando la misura in oggetto. Anche Neos sostiene il giudizio espresso dalla Commissione nella sua decisione dell’11 giugno 2008 in merito all’assenza di prospettive di privatizzazione di Alitalia al momento della concessione della misura in oggetto. Questa circostanza sarebbe, infatti, confermata dalle forti tensioni sopravvenute nel corso del mese di agosto tra il ministero delle Finanze italiano e il consiglio di amministrazione della compagnia aerea in merito alla «continuità dell’impresa» e all’approvazione dei conti semestrali di quest’ultima.
(37)
BA e Sterling Airlines ricordano che Alitalia ha beneficiato in passato di misure analoghe. Ryanair si rammarica, da parte sua, che la Commissione abbia limitato l’ambito del procedimento di indagine formale avviato l’11 giugno 2008 alla sola misura in oggetto, visto che, a suo parere, Alitalia ha beneficiato di altri aiuti di Stato illegali dal novembre 2005. L’analisi delle altre misure conforterebbe, secondo Ryanair, la conclusione che un investitore privato non avrebbe acconsentito, nella fattispecie, alla concessione della misura in oggetto.
(38)
Sia Neos che Ryanair denunciano la distorsione della concorrenza derivante dal sostegno che l’Italia concede ad Alitalia da diversi anni.
(39)
Per quanto riguarda, invece, la compatibilità della misura in oggetto con il mercato comune, BA ritiene che la misura sia un aiuto per il salvataggio e dovrebbe pertanto rispettare le condizioni fissate negli orientamenti del 2004. L’aiuto non sarebbe stato notificato alla Commissione prima della sua attuazione e non sarebbe in linea con le condizioni fissate dai predetti orientamenti.
(40)
A questo proposito, BA afferma che la presente misura non potrebbe essere accordata senza violare in particolare il principio dell’«aiuto una tantum» sancito dal punto 25, lettera e), degli orientamenti del 2004, dato che Alitalia avrebbe già beneficiato di un aiuto per la ristrutturazione autorizzato dalla Commissione. BA aggiunge che la deroga al principio dell’«aiuto una tantum» sancito al punto 73 degli orientamenti non è applicabile nella fattispecie, dato che Alitalia non ha dovuto far fronte a circostanze imprevedibili ad essa non imputabili. Al riguardo, BA e Sterling Airlines precisano che l’attuale difficilissima congiuntura che attraversa il settore aereo, legata in particolare all’aumento del prezzo del petrolio, colpisce tutti gli operatori del settore. BA ne deduce che questo argomento non può essere invocato validamente da Alitalia a sostegno della deroga al principio dell’«aiuto una tantum» sancito dagli orientamenti del 2004. La necessità di finanziamento della compagnia sarebbe dovuta alla sua incapacità di riformarsi in una prospettiva di riduzione dei costi interni, e questo nonostante gli aiuti di Stato di cui avrebbe già beneficiato.
(41)
Inoltre, secondo BA, la misura in oggetto non costituisce un aiuto di tesoreria sotto forma di prestito o di garanzie sui prestiti, ma presenta le caratteristiche di un conferimento di capitale che garantisce al governo italiano il controllo effettivo della società [punto 25, lettera a), degli orientamenti].
(42)
Per quanto riguarda la condizione prescritta dagli orientamenti del 2004, dell’esistenza di gravi difficoltà sociali, BA sottolinea che lo stato di insolvenza di Alitalia non è tale da causare gravi perturbazioni a scapito dei passeggeri, grazie alla presenza di concorrenti sia sulle rotte nazionali che sui voli internazionali. Per quanto riguarda gli effetti di ricaduta negativa sulla situazione dei suoi concorrenti, questi deriverebbero dal mantenimento di Alitalia sul mercato nonostante le difficoltà finanziarie della compagnia, dall’aumento del numero delle sue linee, in particolare da Roma e Milano verso Los Angeles, nonché dalla riduzione delle sue tariffe. Queste scelte commerciali non sarebbero razionali, vista la situazione finanziaria della compagnia, e dimostrerebbero la sua volontà di aumentare la sua quota di mercato rispetto ai concorrenti che non beneficiano di aiuti di Stato [punto 25, lettera b), degli orientamenti del 2004].
(43)
Inoltre, la misura in oggetto non sarebbe stata concessa ad Alitalia per un periodo limitato di sei mesi, come imposto dagli orientamenti del 2004 [punto 25, lettera c)].
(44)
Infine, BA sostiene che dato che questa politica commerciale è caratterizzata dall’impegno di spese non essenziali, non si può garantire che l’aiuto in oggetto sia limitato all’importo necessario per mantenere l’impresa in attività nel periodo per il quale l’aiuto è stato autorizzato, visto che l’importo dovrebbe inoltre basarsi sul fabbisogno di liquidità dell’impresa imputabile alle perdite [punto 25, lettera d), degli orientamenti del 2004].
(45)
Ryanair rimprovera alla Commissione di non avere già chiesto la sospensione immediata della misura in oggetto e chiede che sia imposto ad Alitalia il recupero immediato dei 300 milioni di EUR concessi dall’Italia. Ryanair sottolinea anche che, contrariamente a quanto affermano le autorità italiane, non possono essere invocate ragioni di ordine pubblico e di continuità territoriale per giustificare la concessione della misura in oggetto ad Alitalia. Ryanair si riferisce a questo proposito alla riduzione delle quote di mercato detenute da Alitalia su alcune linee.
(46)
European Travel Agents’ and Tour Operators’ Associations (ECTAA) e Guild European Business Travel Agents (GEBTA) ritengono, al contrario, che la misura in oggetto miri a evitare il fallimento di Alitalia e che la sua concessione consenta di tutelare i consumatori in mancanza di una normativa che protegga i passeggeri nell’ipotesi di fallimento della compagnia. ECTAA e GEBTA aggiungono che la concessione del prestito in oggetto era l’unica soluzione ragionevole per evitare il fallimento di Alitalia e aiutarla nel suo processo di privatizzazione. Considerate le prospettive di rilancio della società di cui si parla sulla stampa, la concessione del prestito sarebbe economicamente giustificata per iniziare una ristrutturazione completa di Alitalia nella prospettiva di futuri profitti.
6. RIEPILOGO DELLE DECISIONI DELLA COMMISSIONE IN MERITO AD ALITALIA
(47)
Nel presente contesto e ai fini dell’analisi della misura in oggetto, occorre ricordare che in merito ad Alitalia la Commissione ha adottato in passato le seguenti decisioni:
-
decisione della Commissione, del 15 luglio 1997, relativa alla ricapitalizzazione della società Alitalia (11): ai sensi di questa decisione, la Commissione ha ritenuto che la ricapitalizzazione di Alitalia, in forma di conferimento di capitali per 2 750 miliardi di lire italiane, costituiva, con riserva del rispetto di determinati impegni, un aiuto di Stato compatibile con il mercato comune ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c), del trattato CE,
-
decisione della Commissione, del 18 luglio 2001, relativa alla ricapitalizzazione della società Alitalia (12): dato che la decisione del 15 luglio 1997 era stata annullata dal Tribunale di primo grado (13), la Commissione ha adottato una nuova decisione relativa alla stessa ricapitalizzazione. Ai sensi di quest’ultima decisione, la Commissione è giunta alla stessa conclusione cui era giunta nella decisione del 15 luglio 1997, ossia che la ricapitalizzazione di Alitalia configura un aiuto di Stato compatibile con il mercato comune (14),
-
decisione della Commissione, del 19 giugno 2002, C 54/96 e N 318/02 - Terza rata dell’aiuto per la ristrutturazione a favore della compagnia di bandiera Alitalia, approvata dalla Commissione in data 18 luglio 2001 e nuova ricapitalizzazione fino a 1,4 miliardi di euro (15): con questa decisione, la Commissione ha approvato la predetta terza rata (129 milioni di EUR) e ha ritenuto che la nuova ricapitalizzazione non configurasse un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato,
-
decisione della Commissione, del 20 luglio 2004, N 279/04 - Misure urgenti a favore della ristrutturazione e del rilancio di Alitalia (aiuti per il salvataggio di imprese) (16): con questa decisione la Commissione ha autorizzato un aiuto per il salvataggio sotto forma di garanzia dello Stato per un prestito ponte di 400 milioni di EUR (17),
-
decisione 2006/176/CE della Commissione, del 7 giugno 2005, relativa al piano di ristrutturazione industriale di Alitalia (18): ai sensi di questa decisione, la Commissione ha considerato che le misure in oggetto non costituissero aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato.
7. VALUTAZIONE DELLA MISURA ALLA LUCE DELL’ARTICOLO 87, PARAGRAFO 1, DEL TRATTATO
(48)
A seguito del procedimento di indagine formale avviato conformemente all’articolo 88, paragrafo 2, del trattato, e tenuto conto delle argomentazioni svolte in tale ambito dalle autorità italiane e dalle parti interessate, la Commissione ritiene che la misura in oggetto, ossia il prestito concesso ad Alitalia, il cui importo di 300 milioni di EUR è imputabile in conto capitale, costituisca un aiuto di Stato incompatibile con il mercato comune ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato e illegale ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato.
7.1. Esistenza di un aiuto di Stato
(49)
Secondo l’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE, sono «incompatibili con il mercato comune, nella misura in cui incidano sugli scambi tra Stati membri, gli aiuti concessi dagli Stati, ovvero mediante risorse statali, sotto qualsiasi forma che, favorendo talune imprese o talune produzioni, falsino o minaccino di falsare la concorrenza.»
(50)
Affinché una misura nazionale possa definirsi aiuto di Stato occorre che siano soddisfatte le seguenti condizioni cumulative, e precisamente: 1) la misura in questione deve conferire un vantaggio mediante risorse statali; 2) il vantaggio deve essere selettivo; e 3) la misura deve falsare o minacciare di falsare la concorrenza e incidere sugli scambi tra Stati membri (19).
(51)
Di seguito si illustrano le ragioni che inducono la Commissione a ritenere, in questa fase, che la misura in oggetto soddisfi le suddette condizioni cumulative.
7.1.1. In merito all’esistenza di un vantaggio conferito mediante risorse statali
(52)
Da una parte, occorre rilevare che la misura in oggetto è un prestito, il cui importo è imputabile in conto capitale di Alitalia (20), che è stato concesso direttamente a quest’ultima dallo Stato italiano e che comporta pertanto il trasferimento di risorse statali. Inoltre, la misura è imputabile allo Stato italiano, dato che la decisione di concessione del prestito è stata adottata dal Consiglio dei Ministri italiano il 22 aprile 2008 e completata dal decreto legge 27 maggio 2008, n. 93.
(53)
D’altra parte, per quanto riguarda l’esistenza di un vantaggio economico, occorre verificare se, in circostanze simili, un investitore privato sarebbe stato indotto a procedere ad un conferimento di capitale come nel caso di specie. A questo proposito, la Corte ha precisato che il comportamento dell’investitore privato, al quale deve essere confrontato l’intervento dell’investitore pubblico che persegue obiettivi di politica economica, sebbene non sia necessariamente quello dell’investitore comune che investe i suoi capitali in previsione della loro redditività più o meno a breve termine, deve almeno essere quello di una società di partecipazione privata o di un gruppo privato di imprese che persegua una politica strutturale, globale o settoriale e sia guidato da prospettive di redditività a più lungo termine (21).
(54)
La Corte ha anche ritenuto che un socio privato può ragionevolmente conferire il capitale necessario per garantire la sopravvivenza dell’impresa che sia temporaneamente in difficoltà, ma che, previa riorganizzazione, sia eventualmente in grado di ridivenire redditizia. Tuttavia, quando i conferimenti di capitale di un investitore pubblico prescindano da qualsiasi prospettiva di redditività, anche a lungo termine, essi vanno considerati aiuti ai sensi dell’articolo 87 del trattato (22).
(55)
Occorre anche ricordare che, secondo una giurisprudenza consolidata, sia l’esistenza che l’importanza di un aiuto devono essere valutate in relazione alla situazione esistente al momento della concessione (23).
(56)
Nella fattispecie, ai fini dell’applicazione del criterio dell’investitore privato e dei predetti principi, occorre tener conto della situazione finanziaria di Alitalia e delle caratteristiche dell’intervento statale in oggetto.
7.1.1.1. Situazione finanziaria di Alitalia
(57)
Per quanto riguarda la situazione finanziaria di Alitalia, la Commissione rileva che questa era gravemente compromessa al momento della concessione del prestito in oggetto e dell’adozione del decreto legge n. 93. Alitalia ha infatti registrato perdite consolidate pari a 626 milioni di EUR nell’esercizio 2006 e a 495 milioni di EUR nell’esercizio 2007 (24).
(58)
Inoltre, sulla base delle informazioni finanziarie pubblicate dall’impresa, nel primo trimestre del 2008 Alitalia ha registrato una perdita, prima delle imposte, di 214,8 milioni di EUR, il che equivale ad un peggioramento del 41 % rispetto allo stesso periodo del 2007. D’altra parte, il debito netto di Alitalia ha raggiunto 1,36 miliardi di EUR al 30 aprile 2008, in aumento del 13 % rispetto al dicembre 2007. Parallelamente la tesoreria dell’impresa, compresi i crediti finanziari a breve termine, è scesa al 30 aprile 2008 a 174 milioni di EUR, un calo del 53 % rispetto a fine dicembre 2007 (25).
(59)
Tale circostanza emerge inoltre chiaramente dal decreto legge n. 80, nel quale è indicato segnatamente che la concessione del prestito deve rendere possibile il risanamento della compagnia e consentirle di far fronte al suo fabbisogno di liquidità immediato (cfr. sopra, considerando 57 e 58).
(60)
Nella loro risposta alla Commissione del 30 maggio 2008 le autorità italiane hanno inoltre argomentato che l’adozione del decreto legge n. 93 è stata motivata dall’aggravamento della situazione finanziaria della compagnia ed era destinata a consentirle di salvaguardare il valore e assicurarne la continuità operativa. Al riguardo, esse hanno indicato che le misure adottate miravano a evitare che le perdite determinassero una riduzione del capitale sociale e delle riserve al di sotto del limite legale, scongiurando così l’attivazione della procedura concorsuale e la messa in liquidazione della compagnia.
(61)
Il 3 giugno 2008 le autorità italiane hanno adottato il decreto legge n. 97 (26) che fa anch’esso riferimento alla situazione finanziaria di Alitalia descritta in precedenza e che conferma questa analisi.
(62)
L’insieme di questi elementi consente di ritenere che la situazione finanziaria di Alitalia fosse gravemente compromessa sia al momento della concessione del prestito di 300 milioni di EUR con il decreto legge n. 80, sia al momento dell’adozione del decreto legge n. 93, come ammesso peraltro dalle autorità italiane nella lettera del 30 maggio 2008 indirizzata alla Commissione. A questo proposito la Commissione ritiene opportuno rilevare che le autorità italiane non hanno in nessun modo messo in discussione questa valutazione nelle loro osservazioni sull’avvio del procedimento di indagine formale (27).
(63)
In questo contesto la Commissione ritiene anche opportuno ricordare che la situazione finanziaria di Alitalia si è deteriorata a partire dal 1997 e si è gravemente compromessa a partire dal 2001, come emerge dalla descrizione della situazione finanziaria della compagnia nelle decisioni della Commissione del 18 luglio 2001, del 20 luglio 2004 e del 7 giugno 2005 citate in precedenza (cfr. infra il considerando 47). Le misure di sostegno di origine statale di cui la compagnia ha beneficiato dal 1997 dimostrano a sufficienza che la compagnia è riuscita a far fronte alle difficoltà registrate da circa 10 anni grazie ai ripetuti interventi dell’azionista pubblico.
7.1.1.2. Caratteristiche dell’intervento statale
(64)
Per quanto riguarda le condizioni di concessione della misura, la Commissione rileva, innanzitutto, che in base al decreto legge n. 80 il tasso di interesse applicabile è quello indicato nella comunicazione della Commissione sui tassi di interesse per il recupero degli aiuti di Stato e di riferimento/attualizzazione in vigore per i 25 Stati membri con decorrenza 1o gennaio 2008 e, a partire dal 1o luglio 2008, il tasso indicato nella comunicazione della Commissione europea relativa alla revisione del metodo di fissazione dei tassi di riferimento e di attualizzazione (28). Il tasso è stato maggiorato dell’1 % dal decreto legge n. 93 (29).
(65)
Occorre osservare che, per quanto riguarda la comunicazione della Commissione sui tassi di interesse per il recupero degli aiuti di Stato e di riferimento/attualizzazione in vigore per i 25 Stati membri con decorrenza 1o luglio 2008 (30), i tassi che vi figurano sono stati fissati in modo da riflettere il livello medio dei tassi di interesse in vigore nei diversi Stati membri per i prestiti a medio e lungo termine (da cinque a dieci anni) accompagnati da garanzie normali. La Commissione ritiene che tali tassi, per quanto maggiorati dell’1 %, non possano essere considerati appropriati nel caso di un’impresa la cui situazione finanziaria sia gravemente compromessa. Inoltre, questa comunicazione si basa sulla comunicazione della Commissione relativa al metodo di fissazione dei tassi di riferimento e di attualizzazione del 1997 (31), ai sensi della quale «[…] il tasso di riferimento così determinato è un tasso minimo che può essere aumentato in situazioni di rischio particolare (per esempio imprese in difficoltà, mancanza delle garanzie normalmente richieste dalle banche, ecc.). In tali casi il premio potrà raggiungere i 400 punti base ed essere anche superiore, nell’ipotesi in cui nessuna banca privata avrebbe accettato di concedere il prestito». La Commissione ritiene che anche una maggiorazione di 100 punti base del tasso di riferimento, quale prevista dal decreto legge n. 93, non sia sufficiente per tenere conto della situazione particolarmente compromessa nella quale Alitalia versava al momento della concessione della misura.
(66)
Per quanto riguarda la comunicazione della Commissione europea relativa alla revisione del metodo di fissazione dei tassi di riferimento e di attualizzazione (32), è sufficiente constatare che, anche qualora fosse applicabile, visto che il prestito è stato concesso prima della sua entrata in vigore e visto che la qualificazione di una misura come aiuto va effettuata al momento della sua concessione, le autorità italiane non hanno risposto ai dubbi formulati dalla Commissione nella sua decisione dell’11 giugno 2008. Permangono pertanto i dubbi formulati dalla Commissione a tale proposito.
(67)
Pertanto, sulla base degli elementi sopra esaminati la Commissione ritiene che un investitore privato che si fosse trovato in una situazione comparabile a quella dello Stato italiano nel caso in oggetto, ammesso che avesse acconsentito a concedere il prestito ad Alitalia, non avrebbe accettato di praticare il tasso di interesse applicabile ad un’impresa in condizioni finanziarie normali, per quanto maggiorato di 100 punti base.
(68)
La valutazione relativa ai tassi di interesse applicabili alla misura in oggetto non è rimessa in discussione da quanto dichiarato dalle autorità italiane nella loro lettera del 12 luglio 2008. Infatti, nelle loro osservazioni le autorità italiane si limitano ad affermare, senza sostanziare le loro affermazioni, che l’importo del tasso è stato fissato ad un livello che consente di garantire una retribuzione economica diretta e adeguata del capitale.
(69)
La Commissione rileva poi che la decisione del governo italiano di concedere il prestito in oggetto è stata adottata il 22 aprile 2008, a seguito del ritiro il giorno stesso di un’offerta di acquisto di Alitalia da parte del gruppo Air France-KLM (33) e che l’adozione del decreto legge n. 93 è stata motivata dall’aggravamento della situazione finanziaria della compagnia. Qualunque siano state le ragioni del ritiro dell’offerta di Air France-KLM, ragioni legate in particolare alla situazione finanziaria di Alitalia (34), resta il fatto che la decisione di concedere il prestito in oggetto è stata immediatamente consecutiva alla decisione di ritiro.
(70)
A tale riguardo, l’affermazione non sostanziata delle autorità italiane, secondo la quale il mancato perfezionamento dell’operazione non inficiava il progetto di privatizzazione, non risulta convincente, attesa la mancanza di elementi probanti l’effettiva esistenza di tale progetto al momento della concessione della misura in oggetto. I tentativi di privatizzazione della compagnia ai quali fanno riferimento le autorità italiane nella loro lettera del 30 maggio 2008, relativi al periodo tra la fine del 2006 e la fine del 2007, non sono infatti tali da dimostrare che esisteva una reale prospettiva alternativa di riacquisto al momento della concessione della misura in oggetto.
(71)
Né la lettera di B. Ermolli ad Alitalia, citata dalle autorità italiane nella loro lettera del 30 maggio 2008 a dimostrazione dell’interesse di imprenditori e investitori italiani per l’elaborazione di un progetto di rilancio della compagnia, può essere considerata come una prospettiva di questo tipo (35).
(72)
Per quanto riguarda gli sviluppi successivi al 30 maggio 2008 di cui parlano le autorità italiane nelle loro lettere e, più precisamente, il contratto sottoscritto il 9 e il 10 giugno 2008 tra Alitalia e Intesa Sanpaolo, è sufficiente ricordare che, ai fini della valutazione della misura in oggetto, occorre tener conto delle circostanze che prevalgono al momento della concessione. In ogni caso, la Commissione rileva che il fatto che nel giugno 2008 Alitalia abbia affidato a Intesa Sanpaolo l’incarico di promuovere e ricercare una soluzione di privatizzazione della compagnia non può essere considerato come una prospettiva sicura e immediata di riacquisto della compagnia, dato che a quella data non vi era alcuna certezza sulle possibilità di successo dell’incarico affidato a Intesa Sanpaolo.
(73)
In questo contesto, occorre anche rilevare che, al momento della concessione della misura in oggetto da parte dello Stato italiano, nessun azionista privato di Alitalia è intervenuto a sostegno della compagnia, contestualmente allo Stato, per permettergli di far fronte al fabbisogno immediato di liquidità.
(74)
La quasi simultaneità del ritiro della citata offerta di acquisto e della concessione del prestito da parte del governo italiano, l’assenza di altre prospettive di acquisizione da parte di terzi al momento della concessione e l’assenza di un intervento finanziario degli azionisti privati di Alitalia concomitante a quello dello Stato italiano rafforzano la conclusione che un azionista di dimensioni analoghe non avrebbe acconsentito alla concessione del prestito, considerata la gravità della situazione della compagnia.
(75)
La Commissione ritiene peraltro che, data la situazione finanziaria gravemente compromessa di Alitalia, un tale investitore privato non avrebbe accettato di concederle un prestito e, a maggior ragione, un prestito imputabile in conto capitale, il quale, nell’ipotesi di liquidazione della compagnia, verrebbe rimborsato solo dopo che siano stati soddisfatti tutti gli altri creditori, unitamente e proporzionalmente al capitale sociale (cfr. articolo 4, paragrafo 4, del decreto legge n. 93). L’allocazione del prestito inizialmente concesso per ripianare il capitale di Alitalia rafforza ancora di più l’analisi della Commissione quanto alla natura di aiuto di Stato della misura in oggetto.
(76)
Alla luce dell’insieme degli elementi sopra esaminati la Commissione ritiene pertanto che lo Stato italiano, concedendo ad Alitalia il prestito in oggetto per un importo di 300 milioni di EUR non si sia comportato come un azionista avveduto che persegue una politica strutturale, globale o settoriale, guidato da prospettive di redditività dei capitali investiti a più lungo termine rispetto a quelle di un investitore comune (36).
(77)
La Commissione conclude che la misura in oggetto, indipendentemente dall’impiego dei corrispondenti fondi, conferisce ad Alitalia un vantaggio economico tramite risorse statali che essa non avrebbe ottenuto in condizioni normali di mercato (37).
7.1.2. In merito al carattere selettivo della misura
(78)
La concessione del prestito conferisce alla compagnia Alitalia un vantaggio economico di cui essa è l’unica beneficiaria. La misura presenta pertanto carattere selettivo.
7.1.3. In merito all’incidenza della misura sugli scambi tra Stati membri e alla distorsione della concorrenza
(79)
La Commissione ritiene che la misura incida sugli scambi tra Stati membri poiché riguarda un’impresa la cui attività di trasporto, per sua natura, influisce direttamente sugli scambi e concerne numerosi Stati membri. Inoltre essa falsa o minaccia di falsare la concorrenza all’interno del mercato comune, poiché riguarda una sola impresa che si trova in situazione di concorrenza con le altre compagnie aeree comunitarie nella sua rete europea, in particolare dall’entrata in vigore della terza fase di liberalizzazione del trasporto aereo il 1o gennaio 1993 (38).
(80)
Alla luce di quanto precede la Commissione ritiene, sulla base delle informazioni di cui dispone in questa fase, che la misura per un importo di 300 milioni di EUR concessa dallo Stato italiano ad Alitalia costituisca un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato.
7.2. Qualificazione della misura come aiuto illegale
(81)
Conformemente all’articolo 88, paragrafo 3, del trattato, lo Stato membro è tenuto a notificare qualsiasi progetto volto ad istituire o modificare aiuti. Lo Stato membro interessato non può dare esecuzione alle misure progettate prima che tale procedura abbia condotto ad una decisione finale.
(82)
La decisione del governo italiano di concedere il prestito di 300 milioni di EUR è intervenuta il 22 aprile 2008 con decreto legge n. 80. I fondi sono stati pertanto messi a disposizione di Alitalia in tale data, come confermato d’altronde dalle autorità italiane nella riunione con la Commissione del 23 aprile 2008. Quanto al decreto legge n. 93, che prevede la facoltà di imputare l’importo del prestito in conto capitale della compagnia, esso è stato adottato il 27 maggio 2008.
(83)
La Commissione rileva che l’Italia non ha notificato le misure in oggetto né al momento dell’adozione del decreto legge n. 80 né al momento dell’adozione del decreto legge n. 93. La Commissione ritiene pertanto che l’Italia abbia agito in modo illegittimo concedendo l’aiuto in questione in violazione dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato.
7.3. Compatibilità della misura con il mercato comune
(84)
Dato che la Commissione ritiene che la misura in oggetto costituisca un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato, occorre innanzitutto esaminarne l’eventuale compatibilità alla luce delle deroghe di cui ai paragrafi 2 e 3 del predetto articolo. È opportuno ricordare in proposito che il beneficiario della misura appartiene al settore del trasporto aereo.
(85)
Per quanto riguarda le deroghe previste all’articolo 87, paragrafo 2, del trattato relative agli aiuti a carattere sociale concessi ai singoli consumatori, agli aiuti destinati a ovviare ai danni arrecati dalle calamità naturali oppure da altri eventi eccezionali nonché agli aiuti concessi all’economia di determinate regioni della Repubblica federale di Germania, la Commissione constata che sono prive di qualunque pertinenza nel presente contesto.
(86)
Quanto alla deroga di cui all’articolo 87, paragrafo 3, lettera b), del trattato, è sufficiente constatare che la misura non costituisce un progetto importante di comune interesse europeo e non mira a porre rimedio ad un grave turbamento dell’economia italiana. L’aiuto, inoltre, non è destinato a promuovere la cultura e la conservazione del patrimonio ai sensi della deroga dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera d), del trattato.
(87)
Per quanto riguarda la deroga di cui all’articolo 87, paragrafo 3, lettera c), del trattato, che autorizza gli aiuti destinati ad agevolare lo sviluppo di talune attività sempreché non alterino le condizioni degli scambi in misura contraria all’interesse comune, la Commissione ritiene che nulla consenta di considerare che l’aiuto in questione sia compatibile con il mercato comune. In effetti non sembra essere applicabile nel caso in oggetto alcuna delle deroghe previste sotto questo profilo dagli orientamenti della Commissione relativi all’applicazione degli articoli 92 e 93 del trattato CE e dell’articolo 61 dell’accordo SEE agli aiuti di Stato nel settore dell’aviazione (39), completati dalla comunicazione della Commissione relativa agli orientamenti comunitari concernenti il finanziamento degli aeroporti e gli aiuti pubblici di avviamento concessi alle compagnie aeree operanti su aeroporti regionali (40).
(88)
D’altra parte, per quanto la Commissione abbia autorizzato, in maniera eccezionale, taluni aiuti al funzionamento nel trasporto aereo sulla base degli orientamenti in materia di aiuti di Stato a finalità regionale del 1998, modificati nel 2000 (41), per linee aeree operate a partire dal territorio delle regioni ultraperiferiche e per compensare i sovraccosti derivanti dagli svantaggi permanenti di tali regioni, identificati all’articolo 299, paragrafo 2, del trattato, questa eccezione è priva di pertinenza nel presente contesto.
(89)
Per quanto riguarda le predette deroghe, la Commissione rileva che le autorità italiane non hanno fatto valere, nelle loro lettere, la loro applicabilità nel caso di specie.
(90)
Quanto all’argomento delle autorità italiane relativo alla necessità di garantire, per ragioni di ordine pubblico e di continuità territoriale, il servizio pubblico assicurato da Alitalia, la Commissione constata che questa affermazione, non suffragata, di per sé non è di natura tale da consentirle di considerare che la misura sia compatibile con il mercato comune.
(91)
Infine, la Commissione ritiene che la misura di aiuto in oggetto non può essere dichiarata compatibile con il mercato comune in applicazione degli orientamenti del 2004. Per quanto Alitalia possa essere qualificata come impresa in difficoltà ai sensi degli orientamenti, le altre condizioni cumulative che consentono di considerare che il prestito è un aiuto per il salvataggio non sono soddisfatte nel caso in esame.
(92)
Infatti, la Commissione rileva, in primo luogo, che le autorità italiane non hanno dimostrato che la misura in oggetto non avrebbe indebiti effetti di ricaduta in altri Stati membri (42). Infatti, a tale proposito le autorità italiane si limitano a far valere che il processo di privatizzazione e la concessione, in questo contesto, della misura in oggetto è un processo di carattere generale e che la concessione della suddetta misura non mette Alitalia in condizione di attuare strategie competitive. Le autorità italiane non hanno illustrato in dettaglio le gravi difficoltà sociali che giustificherebbero la concessione della misura in oggetto.
(93)
In secondo luogo, le autorità italiane non si sono impegnate a trasmettere entro un termine massimo di sei mesi a decorrere dall’attuazione della misura un piano di ristrutturazione o un piano di liquidazione o la prova del rimborso integrale del prestito (43). Le autorità italiane, nelle loro lettere, fanno riferimento sia all’esistenza di un piano di ristrutturazione che all’esistenza di un calendario per il rimborso della misura in oggetto. Da un lato, l’affermazione delle autorità italiane che l’elaborazione del piano di ristrutturazione si iscrive nel quadro del processo di privatizzazione di Alitalia avviato fin dal 2006 non consente di ritenere che la Commissione disponga di un impegno formale di trasmissione di un piano effettivo di ristrutturazione della compagnia nei sei mesi dalla concessione della misura.
(94)
D’altra parte, il presunto calendario di rimborso del prestito di cui al decreto legge n. 93 non è tale da consentire alla Commissione di ritenere che sia soddisfatta la condizione del punto 25, lettera c), degli orientamenti del 2004. Infatti, il fatto che il prestito in oggetto debba essere rimborsato nel minore termine tra il trentesimo giorno successivo alla cessione del capitale sociale di Alitalia e il 31 dicembre 2008 non permette di ritenere che le autorità italiane si siano impegnare a trasmettere nei sei mesi dalla concessione della misura tramite il decreto legge n. 80, ossia al più tardi il 23 ottobre 2008, la prova del rimborso integrale.
(95)
In ogni caso, le autorità italiane prescindono dal fatto che, ai sensi dell’articolo 4, paragrafo 4, del decreto legge n. 93, in caso di liquidazione della compagnia, l’importo in oggetto sarà rimborsato solo dopo che saranno stati soddisfatti tutti gli altri creditori, unitamente e proporzionalmente al capitale sociale, il che, nel caso di specie, compromette ogni prospettiva di rimborso. Neanche il riferimento nel decreto all’ipotesi di liquidazione della compagnia può essere considerato come un impegno dell’Italia a trasmettere un piano di liquidazione entro un termine massimo di sei mesi a decorrere dall’applicazione della misura.
(96)
In terzo luogo, le autorità italiane non hanno dimostrato che l’aiuto in oggetto sarebbe quantitativamente giustificato ai fini del mantenimento dell’impresa in attività [punto 25, lettera d), degli orientamenti del 2004]. Le autorità italiane, infatti, si sono limitate ad affermare nelle loro lettere che l’importo totale dell’intervento a favore di Alitalia era strettamente necessario e proporzionale all’obiettivo di preservare la continuità operativa e la consistenza patrimoniale della compagnia. In questo contesto, contrariamente a quanto sostenuto dalle autorità italiane, la descrizione della situazione finanziaria della compagnia nella loro lettera alla Commissione del 30 maggio 2008 non permette di giungere a tale conclusione.
(97)
In quarto luogo, e in ogni caso, non si può considerare rispettato, nel caso di Alitalia, il principio dell’«aiuto una tantum» (44), valido sia per gli aiuti per il salvataggio che per gli aiuti per la ristrutturazione. Infatti, occorre ricordare che, secondo gli orientamenti del 2004, se un’impresa ha già beneficiato in passato di un aiuto per il salvataggio o per la ristrutturazione e se sono trascorsi meno di 10 anni dalla concessione dell’aiuto per il salvataggio ovvero dalla fine del periodo di ristrutturazione o dalla cessazione dell’attuazione del piano di ristrutturazione, la Commissione non autorizzerà altri aiuti per il salvataggio o per la ristrutturazione.
(98)
Alitalia ha già beneficiato di un aiuto per la ristrutturazione approvato dalla Commissione con decisione del 18 luglio 2001 (45), nonché di un aiuto per il salvataggio sotto forma di garanzia dello Stato per un prestito ponte di 400 milioni di EUR approvato dalla Commissione con decisione del 20 luglio 2004 (46). Non essendo trascorsi 10 anni dalla concessione dell’ultimo aiuto, Alitalia non può beneficiare dell’aiuto nel caso di specie.
(99)
Vero è che gli orientamenti del 2004 prevedono eccezioni all’applicazione del principio dell’aiuto una tantum. Tuttavia, da un lato, la Commissione rileva che nella fattispecie non sono soddisfatte le condizioni del punto 73, lettera a) o b). Né le autorità italiane hanno invocato l’applicabilità delle eccezioni nel caso di specie.
(100)
D’altro lato, per quanto riguarda l’eccezione prevista al punto 73, lettera c), degli orientamenti del 2004, legata all’esistenza di circostanze eccezionali, imprevedibili e indipendenti dalla volontà dell’impresa interessata, la Commissione ritiene che non sia applicabile nella fattispecie.
(101)
Occorre infatti ricordare che le difficoltà finanziarie di Alitalia presentano da molti anni un carattere ricorrente, che si oppone al fatto che le difficoltà incontrate dalla compagnia e che giustificano la concessione della misura in oggetto possano essere definite eccezionali, imprevedibili e indipendenti dalla volontà della compagnia.
(102)
Al riguardo, è opportuno far riferimento alla descrizione della situazione finanziaria di Alitalia che figura nelle summenzionate decisioni della Commissione del 18 luglio 2001, del 20 luglio 2004 e del 7 giugno 2005, che descrivono una situazione della compagnia difficile a partire dal 1997 e quindi preoccupante a partire dal 2001 (47). La situazione finanziaria gravemente compromessa di Alitalia al momento della concessione della misura in oggetto dimostra, del resto, il fallimento del piano di ristrutturazione notificato alla Commissione nel 2004, oggetto della decisione del 7 giugno 2005 (48).
(103)
Le misure di sostegno concesse ad Alitalia dalle autorità italiane negli ultimi anni sono un’ulteriore riprova del carattere ricorrente di questa situazione finanziaria compromessa (cfr. supra, sezione 7) (49).
(104)
In questo contesto, l’attuale congiuntura molto difficile in cui versa il settore del trasporto aereo, legata in particolare all’accelerazione dell’aumento del prezzo del petrolio nel corso del primo semestre del 2008, non spiega la situazione finanziaria particolarmente compromessa nella quale versa Alitalia da diversi anni. Si ricorda a tale riguardo che, secondo il decreto legge 23 aprile 2008, n. 80, la concessione del prestito in oggetto è motivata dalla situazione finanziaria della compagnia e dal fabbisogno immediato di liquidità, e che l’adozione del decreto legge n. 93 è stata motivata dall’aggravamento della situazione finanziaria della compagnia ed era destinato a permettere di salvaguardarne il valore e garantire così la continuità dell’attività (50).
(105)
Se pertanto è indubbio che l’attuale congiuntura economica contribuisce ad accentuare le difficoltà incontrate da Alitalia, è anche vero che le difficoltà economiche preesistevano e, inoltre, che l’attuale congiuntura colpisce tutti gli operatori aerei.
(106)
Ne consegue che non si può derogare nella fattispecie al principio dell’aiuto una tantum sancito dagli orientamenti del 2004.
(107)
Il riferimento da parte dell’Italia alla decisione Bull non è tale da rimettere in discussione questa analisi.
(108)
Nella decisione ora citata, la Commissione ha ritenuto che, nelle circostanze specifiche del caso di specie, il criterio dell’aiuto una tantum non si opponeva all’autorizzazione dell’aiuto notificato dalla Francia, anche se non era trascorso il termine di 10 anni per la concessione di un nuovo aiuto per la ristrutturazione. Secondo la Commissione nella predetta decisione la ratio di questo principio, cioè impedire ogni sostegno abusivo, era stata rispettata, dato che la Francia non avrebbero mantenuto artificialmente in vita Bull anche se le difficoltà dell’impresa avessero avuto un carattere ricorrente.
(109)
Tuttavia, occorre rilevare che gli orientamenti applicabili alla società Bull erano quelli del 1999 e non, come nel caso di specie, quelli del 2004 (51). Contrariamente agli orientamenti del 1999, quelli del 2004 prevedono che si tenga conto, ai fini dell’applicazione del principio dell’aiuto una tantum ad un aiuto per il salvataggio o per la ristrutturazione, non soltanto degli aiuti per la ristrutturazione, ma anche degli aiuti per il salvataggio precedentemente concessi all’impresa interessata. La Commissione rileva anche che secondo gli orientamenti del 2004, per evitare che le imprese siano indebitamente assistite nei casi in cui possono sopravvivere soltanto grazie ad interventi ripetuti dell’autorità pubblica, gli aiuti per il salvataggio o per la ristrutturazione possano essere concessi una sola volta (cfr. punto 72).
(110)
Inoltre, contrariamente alle circostanze specifiche del caso Bull (52), le difficoltà incontrate da Alitalia e che hanno motivato la concessione della misura in oggetto non sono, come si è precedentemente rilevato, legate all’attuale congiuntura sfavorevole in cui versa il settore del trasporto aereo. Le difficoltà sono inoltre della stessa natura delle difficoltà incontrate precedentemente dalla compagnia, come dimostrato dalla descrizione della sua situazione finanziaria dal 1997 (cfr. precedenti punti 57 e 58) e presentano, contrariamente al caso Bull (53), carattere ricorrente.
(111)
Infine, contrariamente a quanto la Commissione aveva constatato nella decisione Bull (54), Alitalia ha beneficiato, allo stesso tempo, di un aiuto per la ristrutturazione e di un aiuto per il salvataggio sotto forma di garanzia dello Stato e il termine dalla concessione degli aiuti non è ancora trascorso.
(112)
Ne consegue che, anche nell’ipotesi che siano soddisfatte le altre condizioni cumulative fissate dagli orientamenti del 2004 che consentirebbero di considerare che il prestito in oggetto è un aiuto per il salvataggio, quod non, la condizione legata al principio dell’aiuto una tantum non è soddisfatta nella fattispecie e non vi si può derogare con l’applicazione di una delle deroghe previste al punto 73 dei predetti orientamenti.
(113)
Per questi motivi, la misura di aiuto in oggetto non è compatibile con il mercato comune.
7.4. Recupero
(114)
La Commissione ricorda che, a norma dell’articolo 14, paragrafo 1, del regolamento (CE) n. 659/1999 del Consiglio, del 22 marzo 1999, recante modalità di applicazione dell’articolo 93 del trattato CE [nuovo articolo 88 del trattato] (55), ogni aiuto illegale e incompatibile con il mercato comune deve essere recuperato dal beneficiario.
(115)
La misura in oggetto è stata concessa illegalmente ad Alitalia ed è incompatibile con il mercato comune; essa deve pertanto essere recuperata da quest’ultima (56).
(116)
La Commissione ricorda che, data la situazione finanziaria gravemente compromessa di Alitalia e le condizioni di concessione della misura in oggetto, un investitore privato non avrebbe acconsentito ad accordarle alcun prestito e, tanto meno, un prestito imputabile in conto capitale. Pertanto, considerata la natura della misura in oggetto e le circostanze della concessione, la Commissione ritiene che l’aiuto da recuperare sia l’intero importo del prestito.
(117)
Ai fini del recupero, occorre inoltre tener conto degli interessi che decorrono dalla data in cui l’aiuto illegale è divenuto disponibile per il beneficiario, ossia a partire dal 22 aprile 2008, fino al recupero effettivo (57).
7.5. Conclusione
(118)
La Commissione constata che l’Italia ha dato esecuzione illegalmente alla misura di aiuto consistente in un prestito di 300 milioni di EUR concesso ad Alitalia imputabile in conto capitale in violazione dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato.
(119)
Di conseguenza, l’Italia deve adottare tutte le misure necessarie per recuperare l’aiuto di Stato incompatibile con il mercato comune. Occorre procedere al recupero dal beneficiario, ossia Alitalia,
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
Il prestito di 300 milioni di EUR concesso ad Alitalia imputabile in conto capitale, a cui l’Italia ha dato esecuzione in violazione dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato, è incompatibile con il mercato comune.
Articolo 2
1. L’Italia è tenuta a far rimborsare l’aiuto di cui all’articolo 1 dal beneficiario.
2. Gli importi da recuperare comprendono gli interessi che decorrono dalla data in cui sono stati posti a disposizione dei beneficiari fino a quella del loro effettivo recupero.
3. Gli interessi sono calcolati secondo il regime dell’interesse composto, a norma del capo V del regolamento (CE) n. 794/2004 (58) e del regolamento (CE) n. 271/2008 che modifica il regolamento (CE) n. 794/2004 (59).
Articolo 3
1. Il recupero dell’aiuto di cui all’articolo 1 è immediato ed effettivo.
2. L’Italia provvede affinché la presente decisione sia eseguita nei quattro mesi successivi alla data della notifica.
Articolo 4
1. Entro due mesi dalla notifica della presente decisione l’Italia trasmette alla Commissione le seguenti informazioni:
a)
l’importo complessivo (capitale e interessi) da recuperare dal beneficiario;
b)
la descrizione dettagliata delle misure già adottate e previste per conformarsi alla presente decisione;
c)
i documenti attestanti che al beneficiario è stato imposto di rimborsare l’aiuto.
2. L’Italia tiene informata la Commissione dell’iter delle misure nazionali adottate per l’esecuzione della presente decisione fino al completo recupero dell’aiuto di cui all’articolo 1. Essa trasmette immediatamente, su semplice richiesta della Commissione, le informazioni relative alle misure già adottate e previste per conformarsi alla presente decisione. Essa fornisce inoltre informazioni dettagliate sugli importi dell’aiuto e degli interessi già recuperati presso il beneficiario.
Articolo 5
La Repubblica italiana è destinataria della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, il 12 novembre 2008.