ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 25. září 2007
o státní podpoře, kterou Polsko poskytlo v rámci dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie, a státní podpoře, kterou Polsko hodlá poskytnout v rámci odškodnění za dobrovolné ukončení dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie
(oznámeno pod číslem K(2007) 4319)
(Pouze polské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2009/287/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 pododst. 1 této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Dopisem ze dne 1. března 2005 s č. j. WEH/1023/6-54/05, zaevidovaným dne 3. března 2005 (SG/2005/A/226), polské orgány Komisi v souladu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES informovaly o předloze zákona o „zásadách hrazení nákladů, které výrobcům vznikly v souvislosti s předčasným ukončením dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie“ (dále jen „předloha zákona“).
(2)
Po předběžném posouzení Komise zjistila, že oznámení je neúplné, a dopisem ze dne 27. dubna 2005 polské orgány požádala, aby poskytly doplňující informace týkající se výše uvedeného opatření.
(3)
Dopisem ze dne 1. června 2005, zaevidovaným dne 2. června 2005, polské orgány předložily část požadovaných dodatečných informací a zbývající informace poskytly posléze v dopise ze dne 24. června 2005, zaevidovaným dne 28. června 2005.
(4)
Ve dnech 28. a 29. června 2005 se na žádost polských orgánů konala technická schůzka za účelem projednání dotyčného oznámení. Během schůzky byly určeny zbývající záležitosti, které musí polské orgány objasnit písemně, aby Komise měla k dispozici úplné informace, jež jsou nezbytné pro posouzení.
(5)
Vzhledem k tomu, že polské orgány neposkytly úplnou odpověď, Komise dopisem ze dne 28. července 2005 (D/55776) připomněla požadovaná objasnění, o něž požádala na schůzce dne 28. června 2005, a polské orgány požádala, aby poskytly potřebné informace.
(6)
Dopisem ze dne 7. září 2005, zaevidovaným dne 9. září 2005, polské orgány Komisi informovaly, že vzhledem k ukončení funkčního období parlamentu byla práce na předloze zákona zastavena.
(7)
Dopisem ze dne 23. listopadu 2005 Komise Polsko informovala, že se rozhodla zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES ohledně předlohy zákona a rovněž ohledně dlouhodobých smluv (kontraktů) o prodeji kapacity a elektrické energie (dále jen „smlouvy o prodeji“) v polském elektroenergetickém odvětví.
(8)
Rozhodnutí Komise o zahájení formálního vyšetřovacího řízení (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“) bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise zúčastněné strany vyzvala, aby podaly připomínky.
(9)
Dopisem ze dne 16. prosince 2005 polské orgány požádaly, aby některé informace obsažené v rozhodnutí o zahájení řízení nebyly poskytnuty třetím stranám. Komise na tuto žádost reagovala a v dopise ze dne 25. ledna 2006 předložila svou verzi rozhodnutí bez důvěrných údajů, kterou polské orgány akceptovaly e-mailem ze dne 16. února 2006, zaevidovaným téhož dne.
(10)
Dopisem ze dne 28. prosince 2005, který Komise zaevidovala dne 4. ledna 2006, polské orgány Komisi poskytly první část připomínek týkajících se zahájení řízení ve věci předlohy zákona o zrušení dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie, které ukázaly směr práce k odstranění pochybností, jež Komise vznesla ohledně předlohy zákona. Za druhé, na základě žádosti o prodloužení lhůty, kterou Komise akceptovala dne 12. ledna 2006, polské orgány v dopise ze dne 23. ledna 2006, který Komise zaevidovala dne 26. ledna 2006, poskytly své připomínky k posouzení Komise ohledně dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie.
(11)
V návaznosti na dopis ze dne 23. prosince 2005 polské orgány dopisem ze dne 5. dubna 2006, zaevidovaným dne 6. dubna 2006, poskytly dodatečné objasnění plánovaných změn předlohy zákona o ukončení dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie tak, aby zákon byl v souladu se závaznými pravidly poskytování státní podpory. Přílohy dopisu byly poskytnuty dopisem ze dne 6. dubna 2006, zaevidovaným dne 10. dubna 2006.
(12)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran. Dopisem ze dne 20. června 2006 Komise tyto připomínky zaslala polským orgánům, které měly možnost se k nim vyjádřit.
(13)
Rozhodnutí o zahájení řízení bylo jednou ze zúčastněných stran napadeno u Soudu prvního stupně žalobou podanou dne 12. května 2006, které byla přidělena spisová značka T-142/06.
(14)
Na žádost polských orgánů ze dne 7. července 2006, zaevidovanou dne 12. července 2006, byla velká část připomínek přeložena do polštiny a předána polským orgánům dopisem ze dne 23. února 2007. V odpovědi na tento dopis polské orgány dopisem ze dne 12. března 2007, zaevidovaným téhož dne, informovaly, že překlad zbývající části připomínek již není nutný.
(15)
Následně dopisem ze dne 28. března 2007, který Komise zaevidovala téhož dne, polské orgány předložily své názory na připomínky zúčastněných stran.
(16)
V odpovědi na dopis útvarů Komise ze dne 28. dubna 2006 polské orgány dopisem ze dne 6. června 2006, zaevidovaným dne 8. června 2006, poskytly dodatečné informace o dotyčném opatření. Dopisem ze dne 13. července 2006, zaevidovaným dne 17. července 2006, polské orgány poskytly v písemné podobě kopie dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie spolu s příslušnými dodatky a přílohami (celkem 609 dokumentů).
(17)
Dopisem zaevidovaným dne 4. května 2006 polské orgány požádaly o výklad jednoho z ustanovení sdělení Komise týkajícího se metodiky analýzy státní podpory spojené s uvízlými náklady (dále jen „metodika pro uvízlé náklady“) (3).
(18)
Dopisem ze dne 27. září 2006 Komise polským orgánům zaslala seznam bodů, které měly zásadní význam při vypracovávání předlohy zákona o ukončení smluv o prodeji.
(19)
Dopisy zaevidovanými dne: 17. srpna 2006, 5. ledna 2007, dopisem ze dne 28. května 2007 a e-mailem zaevidovaným dne 29. května 2007 (anglické znění předlohy zákona) byly předloženy různé verze předlohy zákona o ukončení smluv o prodeji v jednotlivých fázích legislativního procesu v Polsku.
(20)
V průběhu řízení Polsko doplnilo informace o dotyčném opatření dopisy zaevidovanými dne 31. ledna 2007 a 4. dubna 2007, e-mailem ze dne 2., 4., 7. a 11. května 2007 a dopisem zaevidovaným dne 6. června 2007.
(21)
Dopisem ze dne 3. dubna 2007 se Komise polských orgánů dotázala na stav legislativních prací na předloze zákona o zrušení smluv o prodeji a na opatření, která Polsko přijalo v souvislosti s dřívějšími diskusemi během schůzek s útvary Komise.
(22)
V rámci vyšetřovacího řízení se konalo několik schůzek s polskými orgány ve dnech 5. dubna 2006, 7. září 2006, 26. října 2006, 2. února 2007, 22. února 2007, 26. dubna 2007, 2. května 2007 a 14. května 2007.
(23)
V dopise ze dne 9. července 2007 polské orgány předložily konečnou verzi zákona o ukončení dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie, kterou schválil polský parlament a která vstoupila v platnost dne 4. srpna 2007. Dne 18. července 2007 Polsko poskytlo anglický překlad zákona a seznam změn, které v zákoně provedl senát - horní komora parlamentu - společně s důvodovou zprávou.
2. POPIS PODPORY
2.1 Dlouhodobé smlouvy o prodeji kapacity a elektrické energie
(24)
V polovině 90. let polská vláda rozhodla o zahájení programu, jehož cílem byla modernizace polského odvětví elektřiny a jeho uvedení do souladu se závaznými technickými normami a normami v oblasti ochrany životního prostředí platnými v západní Evropě.
(25)
Za účelem provedení tohoto programu Polsko zahájilo nabídkové řízení k výběru projektů nových nebo modernizovaných závodů na výrobu elektřiny. Tyto projekty by pro svou výrobní kapacitu získaly dlouhodobé smlouvy o prodeji kapacity a elektrické energie. Rozhodnutí o nabídkovém řízení přijalo ministerstvo průmyslu a obchodu a uskutečnila jej pod jeho kontrolou společnost Polskie Sieci Elektroenergetyczne S.A. (dále jen „PSE“) - polský provozovatel elektroenergetické sítě ve vlastnictví státu, který měl nabídkové řízení provést.
(26)
Technická dokumentace a specifikace pro nabídkové řízení byly vydány v srpnu a září 1994. V dokumentech byly uvedeny tři cíle projektu: dodávky levnější elektřiny, zajištění přiměřené úrovně bezpečnosti dodávek a zlepšení norem ochrany životního prostředí a zabránění zhoršení jeho stavu s ohledem na požadavky integrace Polska do západní Evropy.
(27)
Pro posuzování nabídek byla přijata řada kritérií, mimo jiné: účinnost projektu, výše kapitálových nákladů, ekologická opatření, využívání prověřených technologií a používání stálých a bezpečných zdrojů paliva.
(28)
Lhůta pro předložení nabídek uplynula dne 5. ledna 1995. Bylo obdrženo 44 nabídek. Nejméně atraktivní nabídky byl vyloučeny. S ostatními uchazeči byla zahájena přímá jednání. Tato jednání vedla k uzavření smluv o prodeji s několika společnostmi nebo skupinami společností.
(29)
Smlouvy o prodeji byly podepsány v letech 1996-1998 s výjimkou jedné ze sedmi smluv o prodeji se skupinou Południowy Koncern Energetyczny S.A. (dále jen „PKE“), která byla podepsána dne 12. dubna 1995, a smlouvy o prodeji se společností Elektrownia Turów, která byla podepsána dne 26. srpna 1994. Smlouva o prodeji se společností Elektrownia Turów nespadala do oblasti působnosti rozhodnutí o zahájení řízení (4). Nespadala proto rovněž do působnosti tohoto rozhodnutí. V níže uvedené tabulce je uveden přehled dotčených společností.
Tabulka 1
Smlouvy o prodeji v Polsku
Č.
Název příjemce
1
BOT Górnictwo i Energetyka S.A.
2
Południowy Koncern Energetyczny S.A.
3
Elektrownia Kozienice S.A.
4
Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A.
5
Zespół Elektrowni Pątnów-Adamów-Konin Pątnów II
6
Electrabel Połaniec S.A.
7
Elektrociepłownia Kraków S.A. (5)
8
Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni S.A.
9
Elektrociepłownia Rzeszów S.A.
10
Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o.
11
Elektrociepłownia Lublin Wrotków Sp. z o.o.
12
Elektrociepłownia Chorzów „ELCHO“ S.A.
13
Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o.
14
Elektrociepłownia Zielona Góra S.A.
Zdroj: rozhodnutí o zahájení řízení.
(30)
Doba trvání smluv o prodeji je v rozmezí od 7 do 20 let počínaje dnem uvedení elektrárny do provozu; většina z nich byla uzavřena na dobu delší 15 let. Platnost poslední smlouvy o prodeji skončí v roce 2027.
(31)
Všechny smlouvy o prodeji byly uzavřeny podle stejných základních zásad:
a)
výrobci se zavazují vybudovat nové výrobní kapacity, modernizovat zařízení a dodávat PSE pevně stanovené minimální množství elektřiny z dotčených závodů;
b)
PSE se zavazuje nakupovat přinejmenším toto minimální množství elektrické energie;
c)
kupní cena elektřiny je založena na zásadě přesunu nákladů na odběratele (pass-through principle). Výrobci dostávají od společnosti PSE částky, které odpovídají veškerým vzniklým nákladům, fixním i variabilním, a ziskovému rozpětí.
Vzhledem k tomu, že konečný obsah smluv o prodeji je výsledkem individuálních jednání týkajících se jednotlivých projektů, smlouvy nejsou zcela totožné a mohou se v detailech lišit.
(32)
Od doby, kdy byly smlouvy o prodeji podepsány, byly některé z nich pozměněny, někdy i několikrát. Změny spočívaly v úpravách některých prvků smlouvy, v každém případě však byly dodrženy výše popsané zásady.
2.2 Předloha zákona o zrušení smluv o prodeji, jíž se týkalo rozhodnutí o zahájení řízení
(33)
Předloha zákona, jíž se týkalo rozhodnutí o zahájení řízení, předpokládala možnost dobrovolného ukončení smluv o prodeji uzavřených se společností PSE ze strany výrobců uvedených v tabulce č. 1. Výrobci, kteří se rozhodnou vstoupit do systému, by měli mít právo na náhradu za podmínek uvedených v předloze zákona.
(34)
Náhrady mohou pokrývat rozdíly mezi náklady společnosti na plnění smluv o prodeji a částí příjmů dosažených prodejem elektřiny, které podnik může použít k uhrazení těchto nákladů. Dále se na tento rozdíl bude odkazovat jako na „rozdíl, za nějž náleží náhrada“. Do nákladů se počítají rovněž náklady přímo spojené s ukončením smluv o prodeji, např. náklady na předčasné splacení úvěrů.
(35)
Náhrady se vyplácejí v podobě počáteční platby, za niž až do roku 2016 následují každoroční úpravy a posléze v roce 2016 konečná úprava.
(36)
Výše počáteční platby odpovídá rozdílu, za nějž náleží náhrada, během období od roku 2006 do roku 2025 nebo do roku, v němž měla daná smlouva o prodeji původně skončit, podle toho, co nastane dříve, jenž byl vypočten na základě prognózy vývoje cen a podílů na trhu v tomto období.
(37)
V období od doby vstupu předlohy zákona v platnost do roku 2014 bude hodnota rozdílu, za nějž náleží náhrada, každý rok přepočtena na základě skutečných hospodářských údajů a porovnána s hodnotou, která byla původně vypočtena na základě prognózy. Bude-li se skutečná hodnota od prognózy lišit, bude provedena úprava, která může být kladná nebo záporná, což povede k další platbě ve prospěch příjemce, nebo k navrácení peněžních prostředků příjemcem. Z praktických důvodů, zejména vzhledem k době potřebné ke shromáždění a zpracování všech údajů, se budou úpravy ve skutečnosti vypočítávat dva kalendářní roky po roce, kterého se hospodářské údaje týkají.
(38)
V roce 2016 bude vypracována nová prognóza vývoje cen a podílů na trhu na období od roku 2015 do roku 2025, nebo do roku, v němž měla původně skončit platnost dané smlouvy o prodeji, podle toho, co nastane dříve (dále jen „zbývající období“). Hodnota rozdílu, za nějž náleží náhrada, ve zbývajícím období stanovená na základě této prognózy se porovná s hodnotou vypočtenou podle původní prognózy. Pokud se budou tyto hodnoty lišit, bude provedena poslední úprava zahrnující celé zbývající období. Stejně jako v případě předchozích úprav, může být konečná úprava kladná nebo záporná, proto také povede k dodatečné platbě ve prospěch příjemce, nebo k navrácení peněžních prostředků příjemcem.
(39)
Společná hodnota vyplacených náhrad, včetně úprav, nesmí překročit níže uvedenou maximální hodnotu. Tato maximální hodnota byla stanovena pro jednotlivé společnosti nebo pro jednotlivé skupiny, pokud společností patří do jedné skupiny (6):
Tabulka 2
Maximální náhrady předpokládané v předloze zákona ve verzi analyzované v rozhodnutí o zahájení řízení
(v 1000. PLN)
Název příjemce
Maximální náhrady
1
BOT Górnictwo i Energetyka S.A.
7 554 899
2
Południowy Koncern Energetyczny S.A.
5 085 101
3
Elektrownia Kozienice S.A.
1 610 729
4
Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A.
1 106 014
5
Zespół Elektrowni Pątnów-Adamów-Konin Pątnów II
2 173 335
6
Electrabel Połaniec S.A.
1 204 454
7
Elektrociepłownia Kraków S.A.
84 656
8
Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni S.A.
132 773
9
Elektrociepłownia Rzeszów S.A.
302 684
10
Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o.
641 453
11
Elektrociepłownia Lublin Wrotków Sp. z o.o.
508 176
12
Elektrociepłownia Chorzów „ELCHO“ S.A.
1 338 272
13
Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o.
1 013 081
14
Elektrociepłownia Zielona Góra S.A.
540 323
Celkem
22 755 627
Zdroj: rozhodnutí o zahájení řízení.
(40)
Tato maximální hodnota se rovná rozdílu, za nějž náleží náhrada, vypočtenému pro roky 2006-2025 za předpokladu, že se ceny na trhu elektřiny budou postupně, avšak pomalu zvyšovat z úrovně dokonce nižší, než je současná úroveň, na úroveň zaznamenanou v západní Evropě. V tomto scénáři by průměrné ceny elektřiny činily zpočátku přibližně 22 EUR/MWh v roce 2006 a pozvolna by rostly na úroveň 30 EUR/MWh v roce 2015, načež by začalo období jejich rychlejšího růstu na úroveň přibližně 40 EUR/MWh v roce 2018, poté by došlo k jejich ustálení v této výši, s určitými výkyvy směrem nahoru i dolů, do konce referenčního období v roce 2025.
(41)
Náhrady budou vypláceny společnost PSE nebo jejími dceřinými společnostmi plně kontrolovanými státem a budou financovány zavedením poplatku pro odběratele, který bude úměrný jejich sjednané kapacitě připojení k elektrické síti. Aby bylo možno financovat vysokou počáteční platbu, společnost PSE a/nebo její dceřiná společnost zajistí pohledávky z poplatků.
3. DŮVODY ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(42)
Za účelem posouzení oznámené předlohy zákona Komise v rozhodnutí o zahájení řízení zkoumala prvky státní podpory obsažené v samotných smlouvách o prodeji i prvek této podpory obsažený v náhradách vyplacených v případě jejich zrušení. Jak je objasněno v bodě 3 rozhodnutí o zahájení řízení, obě tato opatření vzájemně úzce souvisela.
(43)
Pochybnosti uvedené v rozhodnutí o zahájení řízení jsou shrnuty v bodě 3.1 a 3.2. Co se týká podrobnějšího posouzení, Komise odkazuje na bod 3 rozhodnutí o zahájení řízení.
3.1 Dlouhodobé smlouvy o prodeji kapacity a elektrické energie
(44)
V předběžné analýze Komise měla za do, že smlouvy o prodeji pravděpodobně zajistí vybraným výrobcům, kteří jsou stranami těchto smluv, výhodnější postavení v porovnání s jejich konkurenty, což může narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy.
(45)
Komise zastávala názor, že smlouvy o prodeji nepředstavují existující podporu, jelikož podle ustanovení Smlouvy o přistoupení nespadá žádná ze smluv o prodeji do jedné ze tří kategorií podpor, které byly ode dne přistoupení považovány za existující podporu ve smyslu čl. 88 odst. 1 Smlouvy o ES (7).
(46)
Za prvé, žádná ze smluv o prodeji (s výjimkou smlouvy uzavřené se společností Elektrociepłownia Turów) nevstoupila v platnost přede dnem 10. prosince 1994. Za druhé, smlouvy o prodeji nebyly Komisi oznámeny v rámci tzv. „prozatímního postupu“ a za třetí, žádná ze smluv o prodeji není uvedena v přehledu existujících podpor připojeném ke Smlouvě o přistoupení.
(47)
Komise měla za to, že jelikož smlouvy o prodeji nebyly Komisi oznámeny podle čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES, představují protiprávní podporu ve smyslu čl. 1 písm. f) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (8).
(48)
Komise vyjádřila názor, že podmínky smluv o prodeji staví výrobce elektrické energie, kteří jsou stranou těchto smluv, do výhodnější hospodářské situace oproti ostatním výrobcům, na které se smlouvy o prodeji nevztahují, a subjektům z ostatních srovnatelných odvětví, v nichž takové dlouhodobé smlouvy nejsou podnikům ani navrženy. Bylo proto předběžně shledáno, že dotyčné opatření uvedeným výrobcům selektivním způsobem zajišťuje zvýhodněné hospodářské postavení.
(49)
Komise rovněž upozornila na skutečnost, že trhy s elektřinou byly otevřeny hospodářské soutěži a členské státy s elektřinou obchodují přinejmenším od doby, kdy vstoupila v platnost směrnice Evropského parlamentu a Rady č. 96/92/ES ze dne 19. prosince 1996 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou (9). Mělo se proto za to, že opatření, která zvýhodňují podniky v energetickém odvětví v jednom členském státě, potenciálně omezují možnosti vyvážet energii podniky z ostatních členských států do tohoto státu nebo zvýhodňují vývoz elektřiny do ostatních členských států.
(50)
Komise zastávala rovněž názor, že toto zvýhodněné postavení bylo přiznáno s použitím státních prostředků, jelikož podpis smlouvy o prodeji představoval rozhodnutí vycházející ze státní politiky realizované prostřednictvím provozovatele sítí PSE, který je plně ve vlastnictví státu. V souladu s judikaturou Soudního dvora Evropských společenství (dále jen „Soudní dvůr“) je nutno v případě, kdy podnik ve vlastnictví státu využívá své prostředky způsobem, jenž přísluší státu, tyto prostředky považovat v souladu s čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES za státní prostředky (10).
(51)
Komise proto dospěla k závěru, že smlouvy o prodeji pravděpodobně představují státní podporu pro výrobce elektřiny ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(52)
Komise dále uvedla, že za účelem analýzy státní podpory, kterou výrobci obdrželi, je nutno využít metodiku pro uvízlé náklady. Na základě dokumentů, které Komise měla v té době k dispozici, měla pochybnosti, zda smlouvy o prodeji byly v souladu s kritérii uvedenými ve zmíněné metodice.
(53)
Za prvé, Komise měla pochybnosti, zda samotné zásady dlouhodobých smluv o koupi elektřiny, které vylučují značnou část trhu, mohou být považovány za slučitelné se základními cíli metodiky pro uvízlé náklady, tj. urychlením liberalizace odvětví poskytnutím přiměřené náhrady nástupnickým společnostem bývalého monopolu, které se potýkají s nerovnou konkurencí.
(54)
Za druhé, Komise měla pochybnosti, zda prvek podpory obsažený ve smlouvách o prodeji odpovídá podrobným kritériím stanoveným v metodice pro uvízlé náklady, pokud jde o výpočet způsobilých uvízlých nákladů a přiznání přiměřené náhrady.
3.2 Náhrady v případě zrušení smluv o prodeji
(55)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise použila stejné odůvodnění, jež bylo vysvětleno výše a které bylo použito k určení existence prvků státní podpory ve smlouvách o prodeji, a dospěla k předběžnému závěru, že se tyto prvky objevují rovněž v případě náhrad za zrušení smluv o prodeji (11).
(56)
Komise poté analyzovala slučitelnost státní podpory obsažené v těchto náhradách s kritérii uvedenými v metodice pro uvízlé náklady.
(57)
Komise měla pochybnosti, zda jsou náhrady slučitelné s podrobnými kritérii uvedenými v metodice pro uvízlé náklady, pokud jde o výpočet způsobilých uvízlých nákladů a přiznání přiměřené náhrady.
4. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(58)
Po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení a ve lhůtě stanovené v tomto zveřejnění nebo v některých případech po prodloužení lhůty na žádost zúčastněných stran Komise obdržela připomínky od:
a)
těchto výrobců elektřiny: Elektrociepłownia Rzeszów S.A. (dále jen „tepelná elektrárna Rzeszów“), Electrabel SA a Electrabel Połaniec S.A. (dále jen společně „Electrabel“), Zespół Elektrowni Pątnów - Adamów - Konin S.A. a Elektrownia Pątnów II Sp. z o.o. (dále jen společně „PAK“), BOT Górnictwo i Energetyka S.A., BOT Elektrownia Opole S.A. a BOT Elektrownia Turów (dále jen společně „BOT“), Elektrociepłownia Chorzów „ELCHO“ Sp. z. o.o. Elektrociepłownia Kraków S.A (dále jen „ECK“)., Elektrociepłownia Zielona Góra S.A. (dále jen „ECZG“) a Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o. (dále jen „ENS“);
b)
těchto bankovních institucí, které výrobcům elektřiny poskytly finanční prostředky: Dresdner Bank AG London Branch, Bank Pekao S.A., WestLB AG London Branch (12) a WestLB AG (dále jen společně „banky“);
c)
společnosti PSE.
(59)
Připomínky stran předložené Komisi byly velmi podobné, někdy dokonce totožné. Komise proto místo popisu jednotlivých připomínek zúčastněných stran připomínky popisuje v rámci obecných kategorií.
4.1 Připomínky ke smlouvám o prodeji
(60)
Zúčastněné strany uvádějí, že by smlouvy o prodeji neměly být považovány za „nadále použitelné po přistoupení“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. c) přílohy IV Aktu o přistoupení (14).
(61)
Zúčastněné strany uvedly, že opatření, která byla legálně přijata před přistoupením k EU, by po přistoupení Komise neměla prověřovat. To je v souladu s obecnou zásadou zákazu zpětné účinnosti. Pravidla Společenství týkající se státních podpor by měla být závazná teprve ode dne přistoupení k EU.
(62)
Zúčastněné strany se odvolávají na dřívější rozhodnutí Komise (15), v nichž Komise dospěla k závěru, že režimy podpor, které jsou podle jejich názoru podobné smlouvám o prodeji, nejsou po přistoupení použitelné.
(63)
Podle jejich názoru by případná podpora v rámci smluv o prodeji byla zcela poskytnuta v rámci smluv o prodeji před přistoupením. Každoroční platby by byly i nadále vypláceny, neměly by se však považovat za novou podporu.
(64)
Smlouvy o prodeji stanoví množství elektřiny, kterou má společnost PSE koupit, a rovněž kupní cenu elektřiny v daném období. Přinejmenším u některých položek byly ceny vypočítány tak, aby nemohly překročit úroveň dohodnutou stranami předem, nebo byla stanovena přiměřená mezní hodnota výkyvů cen s ohledem na konkrétní tržní ceny, které představují co nejobjektivnější referenční bod. Skutečné ceny byly někdy dokonce nižší, zejména proto, že polský regulační orgán si nad nimi udržel nepřímou kontrolu. Ve smlouvách o prodeji byly proto rovněž přesně stanoveny maximální závazky státu, a to ještě před přistoupením.
(65)
Zúčastněné strany tvrdí, že i v případě rozhodnutí, že smlouvy o prodeji představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, je nutno tuto státní podporu považovat za existující podporu ve smyslu čl. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 659/1999.
(66)
Zúčastněné strany uvádějí, že rozhodnutí, zda je nutno podporu poskytnutou před přistoupením a její pokračování po přistoupení považovat za „novou podporu“ nebo za „existující podporu“, nelze založit výhradně na ustanoveních přílohy IV Aktu o přistoupení. Pokud taková podpora nesplňuje požadavky, aby mohla být považována za existující podporu ve smyslu přílohy IV Aktu o přistoupení, je podle zúčastněných stran nutno ji přezkoumat ještě podle ustanovení čl. 1 písm. b) bodů ii)-v) nařízení (ES) č. 659/1999.
(67)
Zúčastněné strany uvádějí, že se na smlouvy o prodeji vztahuje čl. 1 písm. b) bod v) nařízení (ES) č. 659/1999, tyto smlouvy proto mají představovat „existující podporu“.
(68)
Zúčastněné strany dále uvádějí, že se čl. 1 písm. b) bod v) poslední věta nařízení (ES) č. 659/1999 na smlouvy o prodeji nevztahuje ze tří důvodů.
(69)
Za prvé, v rozsudku ve věci Alzetta Mauro (17) Soudní dvůr rozhodl, že podporu, která byla poskytnuta na trhu, který byl před liberalizací zpočátku uzavřen hospodářské soutěži, je nutno považovat od doby liberalizace za existující podporu. Podle zúčastněných stran je tento rozsudek založen přímo na výkladu čl. 88 odst. 1 Smlouvy o ES, a proto má podle právní hierarchie přednost před ustanoveními nařízení (ES) č. 659/1999.
(70)
Za druhé, bez ohledu na okolnosti vzhledem k tomu, že nařízení (ES) č. 659/1999 nebylo ještě v době liberalizace trhu s elektřinou podle směrnice 96/92/ES nebo v době uzavření smluv o prodeji závazné, byly použitelné zásady uvedené v rozsudku ve věci Alzetta Mauro, a nikoliv ustanovení nařízení (ES) č. 659/1999.
(71)
Za třetí, srovnání definic jednotlivých kategorií uvedených v čl. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 659/1999 vede k závěru, že čl. 1 písm. b) bod v) se týká pouze režimů státní podpory, jelikož jednotlivá podpora není výslovně zmíněna.
(72)
Zúčastněné strany taktéž uvádějí, že pro výše uvedené stanovisko hovoří rovněž skutečnost, že smlouvy o prodeji byly smlouvami soukromého práva na rozdíl od státních prostředků. Podle zúčastněných stran by přijetí předpokladu, že se smlouva legálně a platně uzavřená před přistoupením k EU a před liberalizací stane po přistoupení protiprávní, bylo nesmyslným výsledkem přistoupení. Zúčastněné strany se domnívají, že by se jednalo o rozšiřující a zpětně působící výklad pravidel Smlouvy o ES týkajících se státních podpor, který by porušil mezinárodně uznávané zásady právní jistoty a oprávněných očekávání.
(73)
Banky předložily níže uvedené připomínky.
(74)
Banky uvádějí, že opatření nelze přičíst státu, nýbrž společnosti PSE. S přihlédnutím ke stavu odvětví elektřiny v Polsku v okamžiku podepsání smluv o prodeji neměla společnost PSE jinou možnost než uzavřít dlouhodobé smlouvy. Stejná situace by nastala v případě, kdyby společnost PSE byla soukromým hospodářským subjektem na trhu. Proto je nutno mít za to, že podpis smluv o prodeji byl ve společném zájmu státu i podniků, které jsou stranami těchto smluv, a nejedná se o případ toho, že by společnosti PSE bylo státem nařízeno politické rozhodnutí.
(75)
Většina zúčastněných stran tvrdí, že smlouvy o prodeji neposkytují žádnou hospodářskou výhodu.
(76)
Zúčastněné strany kritizují předběžné zjištění Komise, že ceny stanovené na základě smluv o prodeji jsou vyšší než ceny na velkoobchodním trhu. Podle jejich názoru Komise v rozhodnutí o zahájení řízení nevysvětlila, kterého trhu a jakých cen se rozhodnutí týká. Konkrétně, polská energetická burza byla otevřena teprve v prosinci 1999, kdy již bylo mnoho smluv o prodeji podepsáno. Podle zúčastněných stran tehdy chyběly volné přenosové kapacity v propojovacích soustavách mezi Polskem a ostatními zeměmi. Komise se nesprávně odvolala na cenu zaznamenanou v Řecku v roce 2003, tedy v úplně jiném zeměpisném i časovém kontextu.
(77)
Elektřina prodávaná na základě smluv o prodeji nemůže být srovnávána s elektřinou prodávanou mimo takovéto smlouvy, a to i v Polsku. V prvním případě je elektřina vyráběna při dodržování moderních ekologických norem, kdežto v druhém případě je vyráběna v závodech, které více poškozují životní prostředí a které se „zbavují“ (19) nadbytečných kapacit za marginální náklady, přičemž používají různé mechanismy, z nichž žádný nenabízí ceny, které pokrývají fixní i variabilní náklady. Výrobci, kteří působí mimo smlouvy o prodeji, byli rovněž dotováni, přičemž nebyli povinni modernizovat svá zařízení, jak je tomu v případě výrobců, na něž se vztahují smlouvy o prodeji. V žádném případě nemohli vyrábět množství elektřiny dostatečné k pokrytí celé poptávky v Polsku, zejména v letech 1997-1998.
(78)
Podle zúčastněných stran je nutno smlouvy o prodeji analyzovat podle okolností, které existovaly v době uzavření těchto smluv, tj. na základě centralizovaného a regulovaného elektroenergetického systému, v němž existoval pouze jeden odběratel, a nikoliv liberalizovaného systému s velkoobchodním trhem.
(79)
Smlouvy o prodeji byly jediným způsobem zabezpečení investic, které splňují požadavky na elektroenergetické odvětví v Polsku (zejména modernizace celého systému, ochrana životního prostředí a bezpečnost dodávek). Banky požadovaly, aby smlouvy o prodeji sloužily k zajištění poskytnutých úvěrů. Tyto požadavky bylo nutno zohlednit při použití zásady soukromého investora - jediným možným prostředkem jejich splnění byly smlouvy o prodeji. Zúčastněné strany upozorňují na skutečnost, že smlouvy o prodeji výrobcům ukládají závazky v oblasti investic a dostupnosti.
(80)
Zúčastněné strany dále tvrdí, že postup společnosti PSE při podepisování smluv o prodeji není možno analyzovat z hlediska toho, zda to zajistilo krátkodobé zisky, nýbrž toho, zda byla zajištěna rentabilita dlouhodobých investic, a rovněž z hlediska provozovatele sítě, zda byla zajištěna trvalá bezpečnost dodávek a splnění jeho povinností v oblasti veřejné služby. Zúčastněné strany uvádějí, že smlouvy o prodeji byly uzavřeny na základě průhledného a otevřeného nabídkového řízení, které se uskutečnilo nediskriminačním způsobem a vedlo k co nejnižší možné ceně. Podle zúčastněných stran z judikatury Soudního dvora (20) vyplývá, že to samo o sobě postačuje k vyloučení poskytnutí hospodářské výhody. Před zahájením nabídkového řízení na uzavření smluv o prodeji byla provedena analýza nejnižších nákladů s cílem stanovit seznam investičních priorit v daném odvětví.
(81)
Zúčastněné strany rovněž uvedly, že vzhledem k tomu, že společnost PSE působila v regulovaném systému elektrické energie, nelze srovnávat její postup s chováním společností, které působí v běžných tržních podmínkách. V tomto případě je nutno jednání PSE posoudit na základě objektivních a ověřitelných prvků, kterými byly podle názoru zúčastněných stran náklady hrazené výrobci (21). Postup společnosti PSE splňuje kritéria zásady soukromého investora, jelikož smlouvy o prodeji předpokládají uhrazení pouze fixních nákladů a variabilních nákladů a přiměřeného ziskového rozpětí.
(82)
Uzavírání dlouhodobých smluv, jako jsou smlouvy o prodeji, je obecně uznávanou praxí hospodářských subjektů v tomto odvětví. Je to obvyklý způsob sdílení rizika mezi výrobcem a kupujícím. Dlouhou dobu platnosti smlouvy nelze samu o sobě vykládat jako výhodu. Zúčastněné strany odkazují na řadu příkladů: smlouva mezi Electricité de France a Péchiney ve Francii, dvě smlouvy mezi Redes Energéticas Nacionais a Turbogás a Electricidade De Portugal a Pego v Portugalsku, smlouvy uzavřené společností Northern Ireland Electricity ve Spojeném království. Zúčastněné strany odkazují rovněž na smlouvy „IASB“, uvedené odkazy však nebyly správné a Komise dokument nemohla dohledat (22). Zúčastněné strany uvádějí, že Komise neměla výhrady k době platnosti těchto smluv, ačkoliv ta činila přinejmenším 15 let. Zúčastněné strany tvrdí, že dlouhodobé smlouvy jsou rovněž obecně uznávaným postupem v USA, neuvádějí však žádné konkrétní příklady.
(83)
Zúčastněné strany rovněž uvedly, že smlouvy o prodeji nezaručují návratnost investic. Společnost PSE i regulační orgány zachovaly právní prostředky, které umožňují omezit návratnost investic. Regulační orgány mohou ověřit ceny a odmítnout nadměrné nebo neopodstatněné poplatky. Společnost PSE nevyužívala vždy plně kapacitu elektráren a při výpočtu ceny elektřiny ve smlouvách zohlednila výhody vyplývající z energetické účinnosti. Výrobci nesou rovněž různé druhy rizika spojeného s výrobními závody, např. finanční riziko, stavební riziko a riziko spojené s provozem a údržbou.
(84)
Jelikož smlouvy o prodeji nepředpokládají žádnou hospodářskou výhodu, nepředstavují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(85)
Zúčastněné strany, které jsou soukromými subjekty, rovněž tvrdí, že i kdyby smlouvy o prodeji předpokládaly určité hospodářské výhody, jejich hodnota by se projevila v prodejní ceně dohodnuté v době privatizace elektrárny. Smlouvy o prodeji byly nezbytné k provedení privatizace a patří k základním podmínkám privatizačních smluv zmíněných výrobních závodů. Zúčastněné strany uvádějí, že ve světle rozsudků Soudního dvora ve věci banky a Falck (23) je nutno mít za to, že výše uvedené okolností znamenají vyloučení jakýchkoliv prvků hospodářských výhod ze smluv o prodeji.
(86)
Zúčastněné strany uvádějí, že výrobci, kteří jsou stranami smluv o prodeji, poskytují služby obecného hospodářského zájmu.
(87)
Případná státní podpora v rámci smluv o prodeji splňuje čtyři kumulativní kritéria stanovená Soudním dvorem v rozsudku ve věci Altmark (25).
(88)
Za prvé, výrobci, kteří jsou stranami smluv o prodeji, jsou pověřeni službou obecného hospodářského zájmu. To vyplývá z ustanovení § 1 odst. 2 polského energetického zákona z roku 1997, v němž se stanoví, že stát musí zajistit stálé a nepřetržité dodávky elektřiny konečným odběratelům způsobem, který je opodstatněný z technického a hospodářského hlediska a rovněž z hlediska ochrany životního prostředí. Do služeb obecného hospodářského zájmu, kterou jsou povinny poskytovat, zúčastněné strany počítají rovněž povinnost diverzifikace dodávek paliva a snížení emisí oxidu dusíku v blízkosti městské zástavby. Členské státy mají velkou volnost rozhodování, pokud jde o stanovení toho, které služby se považují za služby obecného hospodářského zájmu. Přesněji, směrnice 96/92/ES umožňuje považovat zajištění bezpečnosti dodávek za jednu ze služeb obecného hospodářského zájmu, což potvrzuje ustálená praxe Komise. Rovněž opatření na ochranu životního prostředí, včetně energetické účinnosti a ochrany klimatu, jsou ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2003/54/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 96/92/ES (26) považována za služby obecného hospodářského zájmu. Smlouvy o prodeji byly proto právním nástrojem, který stát používá k pověření výrobců poskytováním výše uvedených služeb obecného hospodářského zájmu, jak prokazují kritéria pro posuzování nabídek.
(89)
Za druhé, ustanovení smluv o prodeji, včetně jejich příloh, od samého počátku stanoví přesný způsob náhrady nákladů na služby obecného hospodářského zájmu. Je to součást jednání týkajících se smluv o prodeji. Některé smlouvy o prodeji byly několikrát pozměněny, a to i po přistoupení Polska k Evropské unii, to však nemělo žádný vliv na stanovení podmínek a výše náhrad.
(90)
Za třetí, náhrady vyplacené podle smluv o prodeji nejsou vyšší než náklady na poskytované služby obecného hospodářského zájmu. Smlouvy o prodeji předpokládají uhrazení pouze výrobních nákladů na zakoupenou elektřinu (včetně nákladů na výstavbu, kapitálových nákladů, fixních a variabilních nákladů na provoz a údržbu, režijních nákladů) a přiměřeného ziskového rozpětí.
(91)
Za čtvrté, poskytování služeb obecného hospodářského zájmu bylo svěřeno společnostem vybraným v otevřeném, nediskriminačním nabídkovém řízení k uzavření smluv o prodeji, jež se uskutečnilo podle zásad hospodářské soutěže.
(92)
Na základě výše uvedených skutečností zúčastněné strany dospěly k závěru, že smlouvy o prodeji splňují čtyři kumulativní kritéria uvedená v rozsudku ve věci Altmark, a proto je nutno mít za to, že nepředstavují podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(93)
Dodatečně zúčastněné strany uvádějí, že i v případě, že by se mělo za to, že smlouvy o prodeji nesplňují čtyři kumulativní kritéria stanovená v rozsudku ve věci Altmark, je přesto možné je považovat za slučitelné se společným trhem podle ustanovení čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES.
(94)
Jak bylo zmíněno v 88. bodě odůvodnění, smlouvy o prodeji pověřují výrobce poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu, jak jsou stanoveny v polském právu. Smlouvy o prodeji mají být mimoto prostředkem, který je nezbytný k zaručení poskytování těchto služeb obecného hospodářského zájmu, jelikož v opačném případě by nebylo možno najít odpovídající zdroje financování rozvoje elektráren. Podpora v rámci smluv o prodeji je úměrná cíli, jakým je zajištění poskytování služeb obecného hospodářského zájmu, jelikož smlouvy předpokládají uhrazení pouze celkových nákladů na výrobu elektřiny a přiměřeného ziskového rozpětí. Vzhledem k velmi omezenému počtu propojení mezi polskou elektroenergetickou sítí a ostatními elektroenergetickými sítěmi v Evropské unii, nemůže tato podpora ovlivnit rozvoj obchodu mezi členskými státy v míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(95)
Zúčastněné strany se domnívají, že systém smluv o prodeji nezahrnuje prvky selektivity.
(96)
Podle jejich názoru nelze automaticky předpokládat, že opatření, které zvýhodňuje pouze jedno hospodářské odvětví, je selektivní. Zúčastněné strany tvrdí, že by Komise měla vždy vymezit relevantní zeměpisný trh a trh výrobků. Poté by měla určit konkurenty příjemců podpory na tomto trhu, aby mohla vyvodit závěr o selektivitě opatření. V tomto konkrétním případě bylo nabídkové řízení k výběru stran smluv o prodeji otevřené, průhledné a nediskriminační, což znamená, že prvek selektivity není přítomen.
(97)
Zúčastněné strany rovněž tvrdí, že opatření specifická pro dané odvětví nemusí mít selektivní charakter, jsou-li výsledkem výhradně tržních sil. Typickým příkladem takovéhoto neselektivního opatření jsou opatření, která Soudní dvůr zkoumal v rozsudku ve věci Van der Kooy (28).
(98)
Zúčastněné strany rovněž uvádějí, že rozhodnutí o použití smluv o prodeji nepřijal stát, nýbrž společnost PSE. Kritérium selektivity je nutno nahradit testem soukromého investora.
(99)
Zúčastněné strany tvrdí, že Komise měla ověřit, zda smlouvy o prodeji narušovaly hospodářskou soutěž nebo ovlivňovaly obchod mezi členskými státy v okamžiku jejich uzavření.
(100)
Smlouvy o prodeji byly podepsány v době, kdy na polském trhu s elektřinou neexistovala hospodářská soutěž. Směrnice 96/92/ES se v této době na Polsko nevztahovala. Polsko se nacházelo ve velmi rané fázi jednání o členství v EU - ani nebyl ještě stanoven konečný termín přistoupení. Tehdejší ceny byly zcela regulované, a to rovněž ceny výrobců elektřiny, kteří nejsou stranami smluv o prodeji. Smlouvy o prodeji proto nemohly v té době hospodářskou soutěž narušit.
(101)
Zúčastněné strany rovněž uvádějí, že v době podpisu smluv o prodeji Polsko nebylo členským státem Evropské unie. Mimoto propojovací kapacita mezi Polskem a jeho sousedy byly omezená a elektřina vyráběná na základě smluv o prodeji byla dražší než energie vyráběná mimo tyto smlouvy. Nelze proto mít za to, že v době uzavření smlouvy o prodeji ovlivňovaly obchod mezi členskými státy.
(102)
Zúčastněné strany tvrdí, že pokud by smlouvy o prodeji představovaly státní podporu, bylo by ji možno prohlásit za slučitelnou se společným trhem podle ustanovení čl. 87 odst. 3 písm. a) Smlouvy o ES.
(103)
Zúčastněné strany tvrdí, že smlouvy o prodeji nelze považovat za provozní podporu. Provozní podpora (na rozdíl od investiční podpory) je „podpora, jejímž účelem je osvobodit podnik od nákladů, které by obvykle musel nést v rámci svého běžného řízení nebo svých běžných činností“. Platby na základě smluv o prodeji nelze považovat za takovouto podporu. Tyto platby představují ceny splatnou za zboží nebo služby poskytované na základě obchodní smlouvy. Smlouvy o prodeji mají mimoto umožnit realizaci investičního projektu, což prokazuje, že se jedná o opatření investiční (nikoliv provozní) povahy.
(104)
Zúčastněné strany rovněž uvádějí, že by Komise měla uznat existenci výjimečných okolností, které mohou v daném případě vést k povolení provozní podpory. Je třeba zohlednit situaci polského elektroenergetického odvětví v 90. letech minulého století. Polsko lze nepochybně považovat za jednu z oblastí, na něž se vztahuje čl. 87 odst. 3 písm. a) Smlouvy o ES. Některé ze zmíněných výrobních závodů se nacházely v takových oblastech, že by jejich uzavření mělo velmi významné sociální dopady. Smlouvy o prodeji podporovaly rovněž rozvoj elektroenergetického odvětví v Polsku, jakož i celého hospodářství vzhledem k významu tohoto odvětví.
(105)
Zúčastněné strany uvedly, že pokud by smlouvy o prodeji byly státní podporou, bylo by ji možno prohlásit za slučitelnou se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 písm. b) Smlouvy o ES.
(106)
Podle zúčastněných stran způsobovala situace v polském elektroenergetickém odvětví v době podpisu smluv o prodeji v polském hospodářství vážné problémy. Smlouvy o prodeji měly být prostředkem k odstranění těchto vážných potíží.
(107)
Zúčastněné strany uvedly, že pokud by smlouvy o prodeji byly státní podporou, bylo by ji možno prohlásit za slučitelnou se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES.
(108)
V této souvislosti zúčastněné strany zastávají názor, že by smlouvy o prodeji neměly být analyzovány podle metodiky pro uvízlé náklady, jelikož jejich cílem nebyla náhrada těchto nákladů. Smlouvy o prodeji by měly být analyzovány přímo podle ustanovení čl. 87 odst. 3 písm. c).
(109)
Zúčastněné strany uvedly, že smlouvy o prodeji měly usnadnit rozvoj polského elektroenergetického odvětví přilákáním zahraničních investic do moderních elektráren, které nepoškozují životní prostředí. Smlouvy o prodeji měly proto sloužit „usnadnění rozvoje určitých hospodářských činností“.
(110)
Zúčastněné strany dále tvrdí, že smlouvy o prodeji neměly velký vliv na výměnu elektrické energie mezi členskými státy. Z technických důvodů bylo propojení mezi Polskem a ostatními státy omezené. Dovoz narážel na technické překážky a možnosti vývozu byly již dříve plně využity, nelze proto tvrdit, že by smlouvy o prodeji vedly k omezení. Podle zúčastněných stran Komise ve své předběžné zprávě o trhu s elektřinou (33) nepoukázala na smlouvy o prodeji jako na překážku integrace evropských trhů s elektřinou. Zúčastněné strany proto z toho vyvozují závěr, že smlouvy o prodeji „nezměnily podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem“.
(111)
Zúčastněné strany rovněž tvrdí, že smlouvy o prodeji měly být analyzovány na základě pokynů Společenství o státní podpoře na ochranu životního prostředí (34) s ohledem na skutečnost, že smlouvy o prodeji měly sloužit zejména tomu, aby výrobci elektřiny splňovali požadavky směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/80/ES ze dne 23. října 2001 o omezení emisí některých znečišťujících látek do ovzduší z velkých spalovacích zařízení (35).
(112)
Zúčastněné strany tvrdí, že smlouvy o prodeji měly být přezkoumány v rámci řízení týkajícího se státní podpory č. PL 1/03 (37), což je řízení, které Komise zahájila v rámci použití prozatímního mechanismu stanoveného ve Smlouvě o přistoupení.
(113)
Věc PL 1/2003 se týkala oznámení Polska ohledně první předlohy zákona o zrušení smluv o prodeji. Zúčastněné strany se domnívají, že v rámci přezkumu oznámení Komise pravděpodobně zaujala stejný postoj, pokud jde o vztah mezi smlouvami o prodeji a první předlohou zákona, jako v případě vztahu mezi smlouvami o prodeji a předlohou zákona, tj. že smlouvy o prodeji a předloha zákona jsou „úzce propojeny“.
(114)
Podle zúčastněných stran je logický závěr, že by Komise měla smlouvy o prodeji přezkoumat stejným postupem, jakým analyzovala první předlohu zákona, tj. v rámci řízení č. PL 1/2003, jak postupovala v daném případě.
(115)
Zúčastněné strany poukazují na skutečnost, že rozhodnutí o zahájení řízení rovněž zrušuje rozhodnutí Komise ve věci PL 1/2003. Komise uvedené rozhodnutí zrušila z důvodu, že Polsko nezavedlo první předlohu zákona před přistoupením, proto se na ni nevztahují postupy stanovené ve Smlouvě o přistoupení. Zúčastněné strany tvrdí, že to by vedlo k opominutí skutečnosti, že první předloha zákona a smlouvy o prodeji jsou nerozlučně spjaty. Na rozdíl od první předlohy zákona by smlouvy o prodeji patřily do oblasti působnosti postupů stanovených ve Smlouvě o přistoupení. Komise by měla smlouvy o prodeji přezkoumat v rámci případu PL 1/2003, tj. podle postupů stanovených ve Smlouvě o přistoupení, a nikoliv zahajovat nové řízení podle Smlouvy o ES.
(116)
Zúčastněné strany uvedly, že zrušení smluv o prodeji vede k tomu, že jsou zbaveny svých práv (39) (bez odpovídajícího odškodnění) (40).
4.2 Připomínky k předloze zákona
(117)
Připomínky k předloze zákona předložily pouze ELCHO, banky a PAK.
(118)
Zúčastněné strany připomínají své stanovisko, že smlouvy o prodeji nezaručují hospodářskou výhodu, jak bylo vysvětleno výše. Tvrdí, že vyplacení spravedlivého odškodnění za zrušení smluv rovněž nemůže takovou výhodu představovat. Zúčastněné strany se odvolávají na rozsudek Soudního dvora ve věci Asteris (41). Náhrady vyplacené na základě předlohy zákona se podobají odškodnění a mimoto jsou zaručeny v mezinárodním právu soukromém a v článku 10 Smlouvy o energetické chartě.
(119)
Zúčastněné strany dále uvádějí, že předloha zákona nepředpokládá využití státních prostředků, jelikož parafiskální dávky, z nichž bude zákon financován, nebudou procházet přes společnost PSE, nýbrž prostřednictvím jednoho či několika soukromých hospodářských subjektů nebo společností.
(120)
Zúčastněné strany uvádějí rovněž, že předlohu zákona je možno prohlásit za slučitelnou se Smlouvou o ES podle čl. 87 odst. 3 písm. a)-c) a čl. 86 odst. 2. V této souvislosti zúčastněné strany uvádějí stejná tvrzení jako v případě odůvodnění slučitelnosti smluv o prodeji s týmiž ustanoveními Smlouvy.
(121)
Co se týká slučitelnosti předlohy zákona s metodikou pro uvízlé náklady, banky tvrdí, že tato metoda byla vypracována a přijata v zcela jiné souvislosti. Cílem metodiky pro uvízlé náklady bylo vyřešení problému týkajícího se uhrazení nákladů, které vznikly v souvislosti s liberalizací. V předloze zákona jsou naopak zohledněny okolnosti, které panovaly v Polsku v době podpisu smluv o prodeji. Banky kritizují skutečnost, že Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení hodnotila některé elektrárny v Polsku jako „neefektivní“ a snažila se analyzovat, zda by předloha zákona vedla k udržení úrovně příjmů, jaké byly zaručeny před liberalizací. Podle bank by takovéto odůvodnění vedlo k tomu, že by všechny elektrárny postavené před vstupem nového členského státu do Evropské unie byly prohlášeny za neefektivní, a proto by veškeré smlouvy uzavřené s těmito elektrárnami byly považovány automaticky za smlouvy zahrnující státní podporu. To by vedlo k vyvození dalekosáhlých závěrů, že všechny smlouvy musí být ke dni přistoupení ukončeny a poté znovu projednány. To by z ekonomického a právního hlediska nemělo žádný smysl. Banky dodávají, že Komise nepředložila žádné přesvědčivé a konkrétní důkazy, že elektrárny nejsou efektivní.
(122)
Podle názoru bank Komise nesprávně rozlišovala mezi elektrárnami, které byly v okamžiku přistoupení dokončeny nebo téměř dokončeny, a ostatními elektrárnami. Komise tak přehlédla skutečnost, že náhrady musí být vypočteny podle zavedených zásad vnitrostátního i mezinárodního práva. Banky uvádějí, že podle nich cena, kterou je nový účastník ochoten zaplatit za vstup na trh, nemá při těchto výpočtech žádný význam.
5. PŘIPOMÍNKY POLSKA K ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
5.1 Připomínky ke smlouvám o prodeji
(123)
Polsko uvádí, že stát je povinen zajistit energetickou bezpečnost, což zahrnuje zabezpečení dodávek energie s přihlédnutím k požadavkům na ochranu životního prostředí.
(124)
Polsko tvrdí, že smlouvy o prodeji byly jediným způsobem, jak Polsko mohlo tento závazek splnit v době, kdy byly smlouvy podepisovány. Do modernizace polského trhu s elektřinou byly nezbytné značné investice a samotné energetické společnosti měly velmi omezené prostředky. Banky podmínily poskytnutí úvěru zaručením určité výše příjmů během stanoveného období. Smlouvy o prodeji byly považovány za zajištění těchto úvěrů.
(125)
Společnost PSE byla jediným subjektem, který byl schopen smlouvy o prodeji realizovat. Postup této společnosti je nutno analyzovat s přihlédnutím k tomu, že hlavní pohnutkou státu není vytváření zisku, nýbrž plnění úkolu veřejného zájmu.
(126)
Polsko uvádí, že jelikož smlouvy o prodeji byly uzavřeny formou otevřeného, průhledného a nediskriminačního nabídkového řízení, je nutno účast státu ve smlouvách o prodeji považovat za určitý druh tržní ceny za plnění úkolu veřejného zájmu, což vede k závěru, že se zde prvek státní podpory nevyskytuje. To je v souladu s koncepcí partnerství veřejného a soukromého sektoru, kterou Komise prosazuje.
(127)
Podle polských orgánů byly smlouvy o prodeji uzavírány za tržních podmínek a na jejich podobu měly vliv zejména podmínky poskytnutí úvěru, které výrobcům nabídly banky.
(128)
Polsko mimoto tvrdí, že vzhledem k tomu, že se koncepce služeb obecného hospodářského zájmu a koncepce partnerství veřejného a soukromého sektoru vztahují na konkrétní odvětví, nelze smlouvy o prodeji považovat za nástroje s přílišnou odvětvovou specifičností.
(129)
Polsko poukazuje rovněž na to, že v případech, kdy došlo k privatizaci elektráren, byla v prodejní ceně zohledněna hodnota smluv o prodeji. To vylučuje prvek hospodářské výhody, který je jedním z kumulativních prvků definice státní podpory.
(130)
Polsko se rovněž domnívá, že smlouvy o prodeji nejsou podporou poskytnutou po přistoupení. Polsko považuje smlouvy o prodeji za jednotlivou podporu a tvrdí, že realizace smluv o prodeji i po přistoupení je pouze převáděním podpory poskytnuté před přistoupením. Smlouvy o prodeji jednoznačně upřesňují rovněž maximální úroveň závazků státu.
(131)
Polsko ve svém stanovisku uvádí, že na smlouvy o prodeji nelze použít metodiku pro uvízlé náklady. Tuto metodiku lze použít teprve po jejich zrušení.
(132)
Polské orgány upozorňují na skutečnost, že tvrzení, že smlouvy o prodeji zaručují získání stanovené ceny elektřiny v určitém období, je nesprávné. Polsko tvrdí, že smlouvy o prodeji zaručují uhrazení nákladů na výrobu elektřiny a malé ziskové rozpětí v rozsahu, který je nezbytný pro splacení dluhů. Podle polských orgánů musí v souladu se zásadami tržního hospodářství cena výrobku nebo služby odrážet náklady na kapitál získaný pro potřeby financování investic.
5.2 Připomínky k předloze zákona
(133)
V reakci na pochybnosti Komise ohledně předlohy zákona vyjádřené v rozhodnutí o zahájení řízení Polsko předložilo pozměněnou verzi předlohy zákona. Předloha zákona vstoupila v platnost dne 4. srpna 2007, proto se na ni dále odkazuje jako na „zákon“.
(134)
Co se týká aspektů státní podpory, níže jsou uvedeny prvky, v nichž se nová verze zákona liší od původní verze popsané v bodě 2.2.
(135)
Změnil se seznam příjemců a maximální výše náhrad. Nový seznam náhrad za uvízlé náklady pro potenciální příjemce je tento:
Tabulka 3
Výše náhrad v pozměněném zákoně
(v 1000. PLN)
Název příjemce
Maximální náhrada
BOT Górnictwo i Energetyka S.A.
4 536 851
Południowy Koncern Energetyczny S.A.
1 479 745
Elektrownia Kozienice S.A.
623 612
Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A.
633 496
Zespół Elektrowni Pątnów-Adamów-Konin Pątnów II
1 377 880
Elektrociepłownia Kraków S.A.
0
Elektrociepłownia Rzeszów S.A.
297 415
Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o.
777 535
Elektrociepłownia Lublin Wrotków Sp. z o.o.
425 263
Elektrociepłownia Chorzów „ELCHO“ S.A.
888 581
Elektrociepłownia Zielona Góra S.A.
464 297
Elektrociepłownia Gorzów S.A.
72 755
Celkem
11 577 430
Zdroj: Příloha 2 zákona v podobě předložené Polskem.
(136)
V porovnání se seznamem v tabulce č. 2 byl změněn seznam příjemců:
a)
nezahrnuje již subjekty Electrabel Połaniec S.A. a Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni S.A., jelikož platnost jejich smluv o prodeji již skončila;
b)
nezahrnuje subjekt Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o., jelikož smlouva o prodeji pro tuto elektrárnu byla před ukončením výstavby elektrárny zrušena;
c)
dodatečně zahrnuje subjekt Elektrociepłownia Gorzów S.A., který se stal způsobilým pro platby na základě předlohy zákona.
(137)
Elektrociepłownia Kraków S.A. zůstává způsobilá pro platby podle zákona, avšak s nulovou maximální výší náhrady.
(138)
Hlavní zásady výpočtu maximálních částek náhrad za uvízlé náklady, které byly uvedeny v tabulce 3, jsou stanoveny v § 27 zákona.
(139)
Maximální částky náhrad byly vypočteny jako rozdíl mezi:
a)
neamortizovanými investičními náklady podle stavu v roce 2007, na které se nevztahovala investiční podpora, a
b)
částí peněžních toků, které společnost bude schopna použít na uhrazení investičních nákladů.
Investiční náklady jsou čistá účetní hodnota investičního majetku, jak bylo objasněno v § 27 odst. 1 zákona. Neamortizované investiční náklady jsou účetní hodnota investičního majetku po odečtení jejich amortizační hodnoty.
Od této částky se poté odečte:
-
zbytková účetní hodnota elektrárny podle stavu ke dni, k němuž se původně předpokládalo skončení platnosti smlouvy o prodeji (pokud bylo takovéto datum stanoveno), a
-
celková výše dotací a odpisů vztahujících se na daná aktiva.
Maximální výše je vypočtena pro každou elektrárnu na období od roku 2007 do skončení platnosti smlouvy o prodeji.
(140)
Při výpočtu náhrad se přihlíží pouze k investicím, které byly ke dni přistoupení Polska k Evropské unii dokončeny nebo téměř dokončeny. „Téměř dokončenými investicemi“ se rozumí investice, v jejichž případě bylo ekonomicky výhodnější jejich dokončení a provoz než zastavení výstavby. Toto posouzen bylo provedeno ke dni přistoupení Polska k Unii.
(141)
Hodnota budoucích peněžních toků je vypočtena na základě stejných prognóz vývoje trhu, jak bylo popsáno v rozhodnutí o zahájení řízení. Polské orgány tyto prognózy odůvodnily.
(142)
Zákon již nepředpokládá vysokou počáteční platbu, která je nahrazena ročními splátkami se systémem zálohových plateb přihlížejících zejména k zadlužení výrobce. Používání mechanismu, jehož cílem je přizpůsobení výše náhrady úměrně skutečnému vývoji cen elektřiny, je prodlouženo do původně předpokládaného data skončení platnosti jednotlivých smluv o prodeji. To odpovídá období, jež je uvedeno v 139. bodě odůvodnění, použitému při výpočtu maximální výše náhrad pro jednotlivé společnosti.
(143)
Zákon stanoví, že příjemci náhrad nebudou moci během období 10 let po vyplacení poslední náhrady podle zákona získat podporu na záchranu nebo restrukturalizaci z důvodu uvízlých nákladů.
(144)
Zákon předpokládá rovněž novou kategorii uvízlých nákladů u výrobců uvedených v seznamu v tabulce 3, kteří uzavřeli dlouhodobé smlouvy o dodávkách plynu obsahující doložku typu „ber nebo plať“ (anglicky „take or pay“) ve vztahu k provozování výrobních závodů na základě smluv o prodeji. Dlouhodobé smlouvy typu „ber nebo plať“ jsou smlouvami, v nichž se kupující zavazuje v každém roce platnosti smlouvy odebrat stanovené množství plynu za cenu vypočtenou pomocí vzorce, a pokud stanovené množství nekoupí, platí penále.
(145)
Maximální náhrady pro tyto kategorie uvízlých nákladů se rovnají součinu maximálního množství elektřiny, které daný výrobce může vyrobit z plynu dodaného za podmínek „ber nebo plať“, a předpokládaného rozdílu mezi cenou za jednotku energie vyrobené z tohoto plynu a průměrnou cenou za jednotku energie vyrobené z uhlí potřebného pro výrobu stejného množství elektřiny a koeficientu odpovídajícího poměru průměrných nákladů na jednotku energie z plynu z polských ložisek a průměrných nákladů na jednotku energie z plynu používaného výrobci, kteří nepoužívají plyn z polských ložisek (pokud dotyčný výrobce nepoužívá polský plyn).
(146)
V níže uvedené tabulce jsou uvedeny maximální platby náhrad spojených se smlouvami typu „ber nebo plať“ podle zákona:
Tabulka 4
Maximální náhrady za uvízlé náklady spojené se smlouvami typu „ber nebo plať“
(v 1000 PLN)
Výrobce
Maximální náhrada
Elektrociepłownia Rzeszów S.A.
124 395
Elektrociepłownia Lublin Wrotków Sp. z o.o.
191 480
Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o.
340 655
Elektrociepłownia Zielona Góra S.A.
313 477
Elektrociepłownia Gorzów S.A.
35 273
Celkem
1 005 280
Zdroj: Příloha 2 zákona v podobě předložené Polskem.
(147)
Byl zaveden mechanismus k aktualizaci skutečných každoročních náhrad pro jednotlivé výrobce za uvízlé náklady spojené se smlouvami typu „ber nebo plať“.
(148)
Skutečná náhrada v daném roce se skládá ze dvou položek:
a)
za prvé, z částky rovnající se součinu skutečného množství elektřiny vyrobené v daném roce dotyčným výrobcem z plynu získaného na základě smlouvy „ber nebo plať“ a rozdílu mezi skutečnou cenou za jednotku energie z plynu zakoupeného v rámci smlouvy typu „ber nebo plať“ a skutečnou průměrnou cenou za jednotku energie z množství uhlí potřebného pro výrobu stejného množství elektřiny v daném roce po odečtení rozdílu mezi průměrnou prodejní cenou jednotky elektřiny dotyčného výrobce v tomto roce a průměrnou prodejní cenou jednotky elektřiny výrobců používajících uhlí v témže roce (je-li tento rozdíl záporný, při výpočtu se k němu nepřihlíží). Používá se rovněž koeficient odpovídající poměru mezi průměrnými náklady na jednotku energie z plynu z polských ložisek a průměrnými náklady na jednotku elektřiny z plynu používaného výrobci, kteří nepoužívají plyn z polských ložisek (pokud dotyčný výrobce nepoužívá polský plyn);
b)
za druhé, z částky rovnající se skutečnému penále, jež dotyčný výrobce v tomto roce zaplatil za plyn objednaný za podmínek „ber nebo plať“, který posléze neodebral.
(149)
U žádného výrobce nesmí součet skutečných ročních náhrad vypočtených podle 148. bodu odůvodnění překročit maximální částku náhrady uvedenou v tabulce 4. Veškeré platby náhrad za uvízlé náklady spojené se smlouvami typu „ber nebo plať“ jsou v okamžiku překročení této maximální částky zastaveny. Platby jsou v každém případě zastaveny nejpozději v době, kdy měla původně skončit platnost zrušených smluv o prodeji.
(150)
Výše uvedená ustanovení se vztahují pouze na množství plynu získaného za podmínek „ber nebo plať“, které bylo v době přistoupení Polska k EU již objednáno. Další množství plynu objednané za podmínek „ber nebo plať“ týmž výrobcem po přistoupení již není pro výplatu náhrad způsobilé. Pokud se množství plynu získaného za podmínek „ber nebo plať“ po přistoupení snížilo, je to při vyplácení náhrad zohledněno.
6. ODPOVĚĎ POLSKA NA PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(151)
Polsko se domnívá, že by Komise neměla posuzovat smlouvy o prodeji jako státní podporu. Pokud by však tyto smlouvy byly považovány za státní podporu, je nutno ji považovat za podporu nepoužitelnou po přistoupení.
(152)
Polsko Komisi upozorňuje na skutečnost, že zrušení povinnosti předkládat tarify ke schválení předsedovi URE (Urząd Regulacji Energetyki (energetický regulační úřad)) mělo výrobce podnítit k tržnímu chování a snížit náklady na výrobu energie.
(153)
Polsko zdůrazňuje, že uzavření smluv o prodeji předcházelo nabídkové řízení, které bylo otevřené a nediskriminující a určené pro všechny výrobce (veřejné i soukromé). Komise by měla věnovat pozornost rovněž skutečnosti, že některé smlouvy o prodeji byly spojeny s privatizací a že cena privatizovaného podniku zohledňovala uzavření smlouvy o prodeji.
(154)
Pokud Komise považuje smlouvy o prodeji za státní podporu, Polsko se domnívá, že by tato podpora neměla být hodnocena jako provozní podpora, jelikož v praxi byla spojena s plněním veřejných úkolů svěřených výrobcům. Smlouvy o prodeji měly zajistit bezpečnost dodávek.
(155)
Polsko zopakovalo své stanovisko, že by smlouvy o prodeji neměly být posuzovány na základě metodiky pro uvízlé náklady, jelikož tato metodika by se měla použít pouze u nákladů, které vzniknou v případě odstoupení členského státu od závazků a záruk nabídnutých výrobcům.
7. HODNOCENÍ KOMISE
(156)
Jak se uvádí 133. bodě odůvodnění, v rámci tohoto řízení polské orgány předaly zákon Komisi, aby jej posoudila v souladu s pravidly státní podpory. Zákon předpokládá náhrady spojené s dřívějším ukončením smluv o prodeji, proto je nelze oddělit od samotných smluv o prodeji. V rozhodnutí o zahájení řízení Komise vyjádřila pochybnosti ohledně možných prvků státní podpory a slučitelnosti smluv o prodeji s právními předpisy týkajícími se státních podpor. Ke dni vydání tohoto rozhodnutí jsou smlouvy o prodeji dosud platné. Komise je proto povinna posoudit smlouvy o prodeji uvedené v příloze 1 zákona.
7.1 Ohledně smluv o prodeji
7.1.1 Existence státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES
(157)
Komise níže analyzuje jednotlivá kumulativní kritéria pro stanovení státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES: přítomnost státních prostředků, existence hospodářské výhody, selektivnost opatření a vliv na obchod.
(158)
Při provádění analýzy je důležité vymezení časového okamžiku, ke kterému mají být kritéria posuzována a který bude v důsledku toho zohledněn při posuzování prvku státní podpory ve smlouvách o prodeji.
(159)
Ve svých připomínkách (ohledně řady kritérií pro posuzování) zúčastněné strany uváděly, že by Komise měla vzít v úvahu pouze podmínky, které ovlivňovaly situaci v době podpisu smluv o prodeji. Výsledky této analýzy by měly být poté použity pro celé období platnosti jednotlivých smluv o prodeji, přinejmenším do okamžiku provedení podstatných změn těchto smluv.
(160)
Je pravda, že za účelem analýzy týkající se existence prvku podpory v konkrétním opatření musí Komise posoudit podmínky, které ovlivňovaly situaci v době, kdy bylo opatření zavedeno.
(161)
To však neznamená, že při posuzování čtyř kritérií pro stanovení státní podpory je nutno se omezit výhradně na přesně vymezené období, v němž byla podpora poskytována. Je-li od samého počátku podpora poskytnuta na dlouhou dobu trvání v podobě opakujících se plateb na rozdíl od jednorázové platby, Komise musí analyzovat, zda byla kritéria splněna v celém předpokládaném období poskytování podpory.
(162)
V tomto případě Komise dospěla k závěru, že výsledek hodnocení je stejný bez ohledu na to, zda jsou smlouvy o prodeji hodnoceny jako státní podpora v okamžiku jejich uzavření, či nikoliv. Pokud by se Komise domnívala, že v okamžiku uzavření smluv o prodeji byla splněna čtyři kritéria podpory, opatření by bylo nutno posoudit podle ustanovení Smlouvy o přistoupení. V důsledku tohoto posouzení (bod 7.1.2) by opatření ode dne 1. května 2004 představovalo novou podporu a jeho slučitelnost se společným trhem by musela být posouzena k tomuto dni. Pokud však Komise má za to, že v okamžiku uzavření smlouvy o prodeji podporu nepředstavovaly, Komise se domnívá, že se podporou staly v době přistoupení - nejpozději ke dni vstupu Polska do EU (bod 7.1.2). Podle Smlouvy o přistoupení a v souladu s čl. 1 písm. b) bodem v) nařízení (ES) č. 659/1999 by Komise dospěla k závěru, že opatření představuje ode dne 1. května 2004 novou podporu a je nutno posoudit jeho slučitelnost s pravidly státní podpory k tomuto datu (bod 7.1.2).
(163)
Komise proto posuzovala, zda opatření splňuje všechna kritéria státní podpory ke dni přistoupení Polska k EU a po tomto datu.
(164)
V této souvislosti chce Komise zaujmout stanovisko k připomínkám zúčastněných stran, podle nichž se smlouvy soukromého práva nemohou automaticky stát neplatnými kvůli přistoupení a liberalizaci, jelikož to by podle názoru zúčastněných stran porušilo zásady právní jistoty a oprávněných očekávání.
(165)
Komise výše uvedené tvrzení odmítá. Evropská dohoda zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na straně jedné a Polskou republikou na straně druhé, která otevřela cestu k přistoupení, byla podepsána dne 16. prosince 1991. V době, kdy strany smluv o prodeji tyto smlouvy uzavíraly, bylo jasné, že Polsko vstoupí do EU, většině bylo rovněž jasné, že k přistoupení dojde před skončením platnosti smluv o prodeji.
(166)
Smlouvu o přistoupení Polská republika podepsala dne 16. dubna 2003. Smlouva vstoupila v platnost dne 1. května 2004. Ode dne přistoupení se ustanovení Smluv a sekundárních právních předpisů stala pro Polsko závaznými v souladu s článkem 2 Aktu o přistoupení (42). Proto se na všechny smluvní vztahy v nových členských státech vztahuje tzv. acquis communautaire a případné výjimky z tohoto pravidla mohou vyplývat jedině ze Smlouvy o přistoupení. Akt o přistoupení připojený ke Smlouvě a jeho přílohy nestanoví žádnou výjimku z pravidel státní podpory, která by smlouvy o prodeji nebo energetické odvětví obecně vylučovala z přímého uplatňování právních předpisů EU týkajících se státních podpor.
(167)
Komise je povinna uplatňovat právo Evropské unie týkající se hospodářské soutěže na Polsko stejně jako na ostatní členské státy, v energetickém odvětví stejně jako v každém jiném odvětví polského hospodářství. Komise podotýká, že z hlediska státní podpory nemá forma podpory (smlouva soukromého práva jako v případě smluv o prodeji) význam, jelikož pro hodnocení Komise je důležitý pouze účinek daného opatření. Komise tedy v připomínkách zúčastněných stran neshledala žádná závažná tvrzení, proč by toto řízení porušovalo zásady právní jistoty a oprávněných očekávání.
(168)
Záruka rentability, která je jádrem smluv o prodeji, se v praxi projevuje v povinném nákupu elektřiny společností PSE za cenu pokrývající investiční a provozní náklady včetně určitého ziskového rozpětí. Kupní cenu hradí plně společnost PSE, tj. společnost, kterou zcela vlastní a kontroluje stát.
(169)
Zúčastněné strany dokazovaly, že rozhodnutí o uzavření smluv o prodeji přijala společnost PSE.
(170)
Pokud jde o státní prostředky, Komise zvažovala rovněž použití rozsudku ve věci PreussenElektra (43), v němž Soudní dvůr zkoumal mechanismus, v jehož rámci stát uložil soukromým společnostem povinnost nakupovat elektřinu od konkrétních výrobců za cenu, kterou stanovil stát a která byla vyšší než tržní cena. Soudní dvůr rozhodl, že v tomto případě nedošlo k převodu veřejných prostředků, tento mechanismus proto nepředstavoval státní podporu.
(171)
Situace v Polsku se značně liší od systému, který zkoumal Soudní dvůr ve zmíněném rozsudku. Důvodem je zejména rozdíl ve vlastnické struktuře společností, jimž byl uložen povinný nákup.
(172)
Ve věci PreussenElektra byla společnost, které stát uložil povinný nákup elektřiny, soukromou společností, zatímco společnost PSE je zcela ve vlastnictví státu a je státem kontrolována. Společnost je kontrolována státem v souladu s definicí ve směrnici Komise 2006/111/ES ze dne 16. listopadu 2006 o zprůhlednění finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky a o finanční průhlednosti uvnitř jednotlivých podniků (44). Použité prostředky proto patří společnosti, která je zcela vlastněna státem.
(173)
Pokud se v rozsudku ve věci PreussenElektra sleduje cesta finančních prostředků od příjemce zpět k jejich zdroji, ukáže se, že nikdy nebyly státem kontrolovány přímo ani nepřímo.
(174)
Na rozdíl od situace popsané v rozsudku ve věci PreussenElektra jsou v polském případě finanční prostředky kontrolovány státem, jelikož patří státní společnosti (PSE), považují se proto za státní prostředky.
(175)
Po posouzení opatření ve světle výše uvedené judikatury Komise vyvozuje závěr, že smlouvy o prodeji zahrnují státní prostředky.
(176)
Pokud jde o možnost přičíst prostředky státu, v rozsudku ve věci Stardust (45) Soudní dvůr uvedl, že prostředky přidělené společnostem, které jsou pod kontrolou státu, představují státní prostředky. Soudní dvůr však uvedl, že je nezbytné přezkoumat rovněž to, zda lze použití těchto prostředků konkrétním způsobem přičíst státu.
(177)
Podle rozsudku Soudního dvora ve věci Stardust je nutno v případě, že podnik ve vlastnictví státu využívá své prostředky způsobem, který umožňuje usoudit, že se jedná o činnost státu, tyto prostředky považovat za státní prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(178)
Z připomínek podaných Polskem nebo zúčastněnými stranami jednoznačně vyplývá, že rozhodnutí o zahájení programu, který měl přilákat investory do elektroenergetického odvětví, mělo za cíl modernizaci tohoto odvětví, modernizaci elektráren tak, aby splňovaly normy Evropské unie, a zabezpečení dodávek elektřiny, které plně pokrývají poptávku. Uvedené cíle prokazují, že smlouvy o prodeji společnost PSE neuzavřela z komerčních důvodů, nýbrž (jak přiznaly polské orgány) za účelem realizace řady důležitých politických cílů.
(179)
Státní kontrola nad udělením smluv o prodeji je patrná mimo jiné ze skutečnosti, že výzvy k předkládání nabídek v rámci nabídkového řízení účastníkům zaslalo polské ministerstvo průmyslu a obchodu. Mimoto podle polského obchodního zákoníku ministr financí zastupující státní pokladnu má veškeré pravomoci valné hromady akcionářů.
(180)
Hlavní zásada, na níž byly založeny ceny stanovené ve smlouvách o prodeji, spočívala v uhrazení investičních a provozních nákladů a zajištění určitého ziskového rozpětí. Účelem takového rámce je zajištění potřebných investic: odráží rovněž rozhodnutí státu realizované prostřednictvím společnosti PSE.
(181)
Na základě výše uvedeného posouzení se Komise domnívá, že výše uvedené prvky představují soubor předpokladů, které v souladu s kritérii uvedenými Soudním dvorem v rozsudku ve věci Stardust umožňují vyvodit závěr, že použití prostředků společnosti PSE ve smlouvách o prodeji je nutno přisoudit státu a v tomto ohledu je pro účely této analýzy nutno smlouvy o prodeji považovat za smlouvy financované ze státních prostředků.
(182)
Komisi se zdá být jasné, že se stát podílel jak na uzavření smluv o prodeji, tak i na stanovení základních zásad těchto smluv.
(183)
Smlouvy o prodeji mají právní formu smluv uzavřených mezi dvěma stranami: společností PSE a výrobci. Jak bylo vysvětleno v 172. bodě odůvodnění, společnost PSE je zcela ve vlastnictví státu.
(184)
Aby bylo možno stanovit, zda smlouvy o prodeji výrobcům poskytují hospodářskou výhodu, musí Komise posoudit, zda prostřednictvím smluv o prodeji výrobci získají hospodářské výhody, které by na trhu nezískali.
(185)
Smlouvy o prodeji oprávněným výrobcům poskytují výhodu, pokud příjemcům smluv zajišťují výhodnější hospodářské postavení, než mají ostatní společnosti.
(186)
I když se jednotlivé smlouvy o prodeji mohou v detailech lišit, všechny tyto smlouvy jsou založeny na základní, neměnné zásadě: povinný nákup většiny (někdy celého množství) elektřiny vyrobené dotčenými subjekty společností PSE za cenu pravidelně revidovanou podle zásady přenesení celkových nákladů (fixních i variabilních) na výrobu elektřiny na odběratele s připočtením ziskového rozpětí.
(187)
Polský energetický regulátor, URE, si ponechává právo nepřímo ověřovat, zda náklady, které jsou společnosti PSE účtovány, jsou oprávněné a opodstatněné, v praxi však URE tuto pravomoc využívá výhradně k ověření, zda tyto náklady byly skutečně spojeny s výrobou elektřiny. Kontrola ze strany URE je mimoto výhradně nepřímá, jelikož slouží k ověření struktury nákladů společnosti PSE pro účely stanovení příjmů společnosti PSE od stálých odběratelů. Pokud URE zjistí (což je málo pravděpodobné), že některé náklady vyplývající ze smluv o prodeji, které byly společnosti PSE účtovány, nejsou oprávněné, URE může pouze společnosti PSE zakázat přenést tyto náklady dále na stálé odběratele. To může společnosti PSE ztížit plnění závazků podle smluv o prodeji, neznamená to však jejich právní zrušení.
(188)
Výše popsaná základní zásada se uplatňuje po celou dobu platnosti smluv o prodeji, která činí 7 až 20 let od doby zahájení provozu elektrárny, tj. 10 až 31 let od podpisu smluv o prodeji, a ve většině případů je delší než 15 let.
(189)
To znamená, že v tomto období nese obchodní riziko spojené s provozem elektrárny kupující elektřiny, tj. společnost PSE. Toto riziko zahrnuje rizika spojená s kolísáním nákladů na výrobu elektřiny, zejména nákladů na paliva, rizika spojená s kolísáním cen elektřiny pro konečného odběratele a riziko spojené s výkyvy v poptávce po elektřině ze strany konečných odběratelů. To jsou typické druhy rizik, která by každý výrobce elektřiny bez smluv o prodeji nesl sám.
(190)
To vede k tomu, že elektrárny, které jsou stranami smluv o prodeji, mají (za předpokladu řádného řízení elektrárny po technické stránce) zaručeny zisky po velmi dlouhou dobu, která odpovídá typické předpokládané době životnosti dotyčných aktiv nebo době jejich amortizace. Čím je tato doba delší, tím vyšší hodnotu tato záruka má, jelikož chrání před riziky, jejichž vznik je stále méně předvídatelný.
(191)
Komise zastává názor, že tato záruka, která je základním prvkem smluv o prodeji, staví příjemce těchto smluv do výhodnějšího hospodářského postavení, než mají ostatní společnosti na trhu, a proto představuje pro oprávněné elektrárny výhodu.
(192)
Podle polských orgánů i zúčastněných stran požadovaly banky podepsání těchto smluv jako podmínku pro poskytnutí úvěrů na financování aktiv. Společnost Electrabel uvádí, že „finanční instituce nebyly ochotny financovat nové investice v polském energetickém odvětví bez získání zvláštní záruky, že v době splácení úvěru bude příjemce úvěru dosahovat určitý obrat“ (46). Z tohoto požadavku bank vyplývá, že záruky poskytnuté v rámci smluv o prodeji měly kladnou tržní hodnotu. Smlouvy o prodeji proto představovaly podmínku, na níž záležel souhlas finančních institucí s financováním investic.
(193)
Z výše uvedených úvah vyplývá, že smlouvy o prodeji nepředstavují tradiční formu záruky, nýbrž předpokládají pouze platby společnosti PSE, kterou zcela vlastní a kontroluje stát, ve výši investičních nákladů a nejdůležitějších (ne-li veškerých) provozních nákladů elektráren, které jsou stranami smluv. V praxi tato „záruka“ znamená, že společnost PSE po více méně celou dobu amortizace nebo očekávanou dobu životnosti elektrárny a nezávisle na jakýchkoliv změnách tržních podmínek nakupuje stálé množství elektřiny za cenu, která musí zajistit hospodářskou životaschopnost elektráren.
(194)
Pro zjištění výhody Komise v následujících odstavcích analyzuje řadu dalších aspektů:
(195)
Komise především upozorňuje na skutečnost, že v Polsku byly smlouvy o prodeji uzavírány výhradně s vybranými výrobci. Již v době, kdy byly tyto smlouvy uzavírány, existovali jiní výrobci elektřiny, kteří neměli výhody plynoucí ze smluv o prodeji. Později byly vybudovány další výrobní závody a v současnosti se uskutečňují další investice bez podpory v podobě smluv o prodeji.
(196)
V prvních letech fungování smluv o prodeji mohli výrobci, kteří tyto smlouvy neuzavřeli, prodávat vyrobenou elektřinu za cenových podmínek, které stát kontroloval prostřednictvím URE. Od 28. června 2001 se začal tento mechanismus rušit a výrobci začali prodávat vyrobenou elektřinu za ceny na volném trhu.
(197)
Jak zúčastněné strany uvedly, žádný z těchto mechanismů (cena kontrolovaná státem, ani cena na volném trhu) výrobcům, kteří neuzavřeli smlouvy o prodeji, neumožňoval pokrýt celkové náklady. Tito výrobci prodávají svou elektřinu pouze za cenu odpovídající mezním nákladům, tj. za cenu, která zaručuje pouze uhrazení variabilních nákladů.
(198)
Zúčastněné strany uvedly, že výroba elektřiny výrobci, kteří smlouvy o prodeji neuzavřeli, je spojena s většími škodami na životním prostředí než výroba elektřiny příjemci smluv o prodeji, což by mělo odůvodňovat nižší ceny prvně uvedených výrobců za vyrobenou elektřinu. Toto tvrzení Komise odmítá. Za prvé, není si jistá, zda „špinavou“ elektřinu vyrábějí všechny elektrárny, které neuzavřely smlouvy o prodeji. Nejnovější elektrárny v Polsku (bez smluv o prodeji) vyrábějí elektřinu pomocí nejnovějších technologií. Z ekonomického hlediska mimoto neexistuje důvod, proč by elektřina vyráběná způsobem, který je méně šetrný k životnímu prostředí, měla mít nižší tržní hodnotu než elektřina vyráběná způsobem šetrnějším k životnímu prostředí. Vyrobená energie je plně zastupitelná (někdy ji dokonce nelze fyzicky rozlišit) a její hodnota pro zákazníka je stejná (47).
(199)
Polská energetická burza zahájila svou činnost v roce 1999. Od roku 2001 je průměrná cena elektřiny na polské energetické burze stabilní a kolísá v rozmezí od 110 do 125 PLN/MWh (48). V roce 2004 průměrná cena na trhu kolísala kolem 115 PLN/MWh. V roce 2005 byla v rozmezí 115-120 PLN/MWh, v roce 2006 byla poměrně stabilní ve výši 125 PLN a v roce 2007 (do 31. července 2007) kolísala v rozmezí od 110 do 122 PLN/MWh. Pro srovnání, informace poskytnuté Polskem Komisi umožnily odhadnout úplné náklady elektráren, které mají na základě zákona dostávat náhrady, v roce 2005 v této výši:
Tabulka 5
Odhadované celkové náklady na výrobu elektřiny v elektrárnách, které uzavřely smlouvy o prodeji, v roce 2005
Výrobce
Průměrné výrobní náklady v roce 2005 (PLN/MWh)
Elektrownia Opole (část BOT)
[…] (49)
Elektrownia Turów (část BOT)
(…)
Południowy Koncern Energetyczny S.A.
(…)
Elektrownia Kozienice S.A.
(…)
Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A.
(…)
Pątnów II
(…)
Elektrociepłownia Kraków S.A.
(…)
Elektrociepłownia Rzeszów S.A.
(…)
Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o.
(…)
Elektrociepłownia Lublin Wrotków Sp. z o.o.
(…)
Elektrociepłownia Chorzów „ELCHO“ S.A.
(…)
Elektrociepłownia Zielona Góra S.A.
(…)
Průměrná cena na polské energetické burze
115-120 PLN/MWh
Zdroj
:
Odhad Komise na základě údajů poskytnutých Polskem. V případě elektrárny Pątnów II je uvedena hodnota pro rok 2008, tj. první rok plánovaného provozu.
(200)
Z údajů uvedených v tabulce 5 vyplývá, že je velmi nepravděpodobné, že by tržní ceny, tj. ceny, jež dostávají výrobci, kteří neuzavřeli smlouvy o prodeji, za svou elektřinu na trhu, postačovaly k poskytnutí stejné záruky zisku, jako je záruka, kterou poskytují smlouvy o prodeji.
(201)
Příklad polské energetické burzy není ojedinělý. Rovněž ostatní členské státy liberalizovaly své trhy s elektřinou a vytvořily energetické burzy, na nichž kupující a prodávající obchodují s elektřinou za tržních podmínek.
(202)
V odvětvovém šetření týkajícím se trhů s elektřinou (50) Komise podrobně zkoumala podmínky obchodu s elektřinou na evropských velkoobchodních trzích. Údaje získané v rámci tohoto šetření prokazují, že žádný liberalizovaný trh neposkytuje výrobcům dlouhodobé záruky uhrazení všech vzniklých nákladů. Ve skutečnosti je většina transakcí uzavírána v tříletém horizontu.
(203)
Obchodování s elektřinou na burze je vždy založeno na mezních cenách, které zahrnují pouze pokrytí krátkodobých mezních nákladů (51). Smlouvy na těchto trzích jsou mimoto uzavírány na mnohem kratší dobu než smlouvy o prodeji. Například nejdelší smlouvy uzavřené na burzách se týkají období 4 let - NordPool (skandinávské země), 3 let - Powernext (Francie), 5 let - UKPX (Spojené království) a 6 let - EEX (Německo). Na některých burzách, např. OMEL ve Španělsku, se termínové smlouvy neuzavírají vůbec. Od 1. dubna 2006 byly takové smlouvy zrušeny rovněž na polské energetické burze.
(204)
Na liberalizovaných trzích elektřiny se s elektřinou obchoduje rovněž na základě dvoustranných smluv („Over the Counter“ nebo trh OTC). Šetření v energetickém odvětví prokázalo, že vzhledem k možnosti uzavírání arbitrážových obchodů při obchodování s elektřinou a dvoustranných smluv se podmínky obchodu (zejména cena a doba platnosti smluv) na trhu dvoustranných smluv podobají podmínkám panujícím na energetických burzách.
(205)
V rámci smluv o prodeji se společnost PSE zavázala k nákupu stanoveného minimálního množství elektřiny od výrobců za cenu, která pokrývá celkové výrobní náklady v období do roku 2007 v případě nejkratších smluv a do roku 2027 v případě smluv s nejdelší dobou platnosti.
(206)
Toto rozhodnutí společnosti PSE uložila polská vláda. Jak ve svých připomínkách uvádí společnost ELCHO, „prostřednictvím PSE polský ministr průmyslu a obchodu realizoval strategické cíle týkající se zajištění bezpečnosti dodávek a zlepšení norem ochrany prostředí v oblasti výroby elektřiny“ (52).
(207)
Samotná skutečnost, že polská vláda musela namísto PSE rozhodnout, že se uskuteční nové investice a že se budou využívat smlouvy o prodeji, poukazuje na to, že při přijímání těchto rozhodnutí hrála rozhodující úlohu rovněž jiná kritéria než kritéria, jimiž by se řídil soukromý investor.
(208)
Existují dva hlavní důvody, proč by společnost PSE neměla hospodářský zájem na přijetí takovéhoto rozhodnutí bez zásahu vlády.
(209)
Za prvé, společnost PSE nakoupila takové množství elektřiny, že již v okamžiku pořízení si byla vědoma toho, že může převyšovat její potřebu.
(210)
Uzavřením smluv o prodeji se společnost PSE zavázala k nákupu stanoveného, značného množství elektřiny (téměř 50 % výroby elektřiny v Polsku v roce 2005 (53) a až 70 % ve stanoveném období).
(211)
Zpočátku (několik prvních let doby platnosti smluv o prodeji) byla společnost PSE jediným dodavatelem v polském elektroenergetickém systému, mohla tedy prodávat veškerou tuto elektřinu svým konečným odběratelům. Již na samém počátku však bylo možno předpokládat, že společnost PSE brzy nebude jediným dodavatelem elektřiny v Polsku. Smlouvy o prodeji byly uzavřeny v letech 1996-1998, s výjimkou jedné ze šesti smluv o prodeji, které uzavřela PSE, jež byla podepsána dne 12. dubna 1995. V té době již bylo jasné, že Polsko pravděpodobně vstoupí do Evropské unie v době platnosti většiny (ne-li všech) smluv o prodeji (a skutečně k tomu došlo ještě před skončením doby platnosti nejkratší smlouvy a 23 let před skončením platnosti nejdelší smlouvy). V předvstupním procesu v prosinci 1991 podepsala polská vláda Evropskou dohodu zakládající přidružení mezi ES a Polskou republikou. V roce 1994 Polsko podalo oficiální žádost o členství v EU. Přístupová jednání byla zahájena v roce 1998 a skončila v roce 2002, kdy Evropská rada na zasedání v Kodani potvrdila, že Polsko splnilo podmínky nezbytné pro vstup do EU.
(212)
Zúčastněné strany samy uvedly, že jedním z cílů smluv o prodeji bylo zajistit dodržování některých směrnic EU týkajících se znečišťování ovzduší ze strany polských výrobců, zejména směrnic o emisích z velkých spalovacích zařízení (54), což dále dokládá, že si strany byly vědomy brzkého vstupu Polska do EU.
(213)
Bylo známo, že vstup Polska do Evropské unie bude znamenat integraci s vnitřním trhem s elektřinou, jehož liberalizace byla započata přijetím směrnice 96/92/ES (55). To znamenalo otevření trhu pro jiné dodavatele soutěžící s PSE, a tudíž to, že s ohledem na vývoj trhu s elektřinou již společnost PSE nemusí potřebovat veškerou elektřinu zakoupenou podle smluv o prodeji.
(214)
Plány liberalizace byly v Polsku provedeny velmi brzy - první odběratelé mohli mít prospěch z otevření trhu v roce 1999. V témže roce byla rovněž otevřena polská energetická burza. K dalším změnám došlo po přijetí směrnice 2003/54/ES dne 26. června 2003. Tato směrnice předpokládá liberalizaci trhu pro všechny průmyslové odběratele do 1. července 2004 a pro všechny odběratele do 1. července 2007, čímž se postupně odstranilo monopolní postavení PSE na trhu.
(215)
Za druhé, dokonce i s ohledem na tu část elektřiny, kterou společnost PSE skutečně potřebovala, nebylo racionální přijetí závazku ze strany PSE jakožto kupujícího hradit elektrárnám celkové náklady na výrobu elektřiny a zisk stanovené tak dlouho dopředu, i když bylo známo, že liberalizace umožní výběr různých technologií za různé ceny, včetně cen nabízených novými subjekty na trhu využívajícími účinnější technologie.
(216)
Kupující mají zájem na uzavření dlouhodobých smluv pouze tehdy, pokud jim tyto smlouvy zaručují určité zajištění před výkyvy na trhu s elektřinou, zejména před změnami spojenými s kolísáním ceny paliva. Proto by kupující mohl mít hospodářský zájem na takové dlouhodobé smlouvě pouze v případě, pokud by mu prodávající nabídl, že ponese část rizika spojeného s kolísáním cen paliva, nebo pokud by výrobní technologie zaručovaly stálé náklady na palivo, jak je tomu v případě vodních elektráren a za určitých podmínek jaderných elektráren.
(217)
Výše uvedené ekonomické odůvodnění potvrzuje skutečnost, že jak se zdá, neexistují příklady soukromých kupců, kteří by - bez zásahu státu - uzavírali dlouhodobé smlouvy s elektrárnami, které používají fosilní paliva, a hradili by veškeré výrobní náklady po tak dlouhou dobu jako v případě smluv o prodeji (více než 10 let). Komise v rámci šetření v energetickém odvětví nezjistila žádný příklad takové smlouvy a takový příklad neuvedla rovněž žádná ze zúčastněných stran, i když tvrdily, že takové smlouvy byly uzavřeny, třebaže některé ze zúčastněných stran patří k velmi velkým společnostem působícím v mnoha státech.
(218)
Jediné příklady, které zúčastněné strany uvedly, nejsou přiměřené z níže popsaných důvodů:
a)
smlouvy v Portugalsku mezi Redes Energéticas Nacionais a Turbogás, Electricidade De Portugal a Pego byly uzavřeny státními společnostmi (Redes Energéticas Nacionais). Je nutno upozornit na skutečnost, že i když se zúčastněné strany pokoušely dovodit, že tyto smlouvy jsou slučitelné s pravidly státní podpory, Komise zastává odlišné stanovisko. Komise vydala rozhodnutí pouze ohledně jejich slučitelnosti s článkem 81 Smlouvy o ES. V rozhodnutí o státní podpoře v případě povinného zrušení těchto smluv a přiznání náhrad za jejich zrušení Komise uvedla, že výrobcům zajišťovaly hospodářskou výhodu (56);
b)
smlouvy uzavřené společností Northern Ireland Electricity ve Spojeném království byly uzavřeny na žádost státu v době, kdy společnost Northern Ireland Electricity byla ještě společností ve vlastnictví státu. Společnost Northern Ireland Electricity byla poté zprivatizována a vláda Spojeného království musela zavést režim podpory za účelem odškodnění společnosti Northern Ireland Electricity za neekonomickou zátěž spojenou s těmito smlouvami;
c)
smlouva mezi Electricité de France a Péchiney ve Francii zahrnuje pouze variabilní náklady jaderných elektráren patřících společnosti Electricité de France. V 90. letech minulého století bylo ve Francii uzavřeno mnoho jiných smluv tohoto typu. Všechny jsou založeny na zásadě, že se výrobce zavazuje dodávat kupujícímu elektřinu během dlouhé doby za cenu, která pokrývá pouze mezní náklady.
(219)
Závěrem Komise poznamenává, že navzdory tvrzení zúčastněných stran není pravda, že samotná skutečnost, že smlouvy o prodeji byly uzavřeny na základě nabídkového řízení, postačuje k vyvození závěru, že nepředstavují podporu. Tato zásada se uplatňuje v případě, že členský stát nakupuje zboží nebo služby pro vlastní potřebu. V daném případě bylo účelem nabídkového řízení nejen pořízení zboží a služeb, které stát potřebuje, nýbrž rovněž splnění cílů jako podpora zahraničních investic v Polsku, ochrana životního prostředí a zlepšení bezpečnosti dodávek, což jsou politické cíle. V tomto případě může skutečnost, že se uskutečnilo nabídkové řízení, vést pouze k závěru, že podpora je omezená na minimum nezbytné k dosažení politických cílů, nepostačuje však k vyloučení přítomnosti státní podpory.
(220)
Výrobci, kteří patří do soukromých skupin, uváděli, že veškerá státní podpora v rámci smluv o prodeji měla být vyloučena procesem privatizace, jelikož cena zaplacená společnostmi, které elektrárny koupily, zohledňovala hodnotu smluv o prodeji.
(221)
Komise se domnívá, že tato tvrzení nelze v daném případě uplatnit. Ve skutečnosti měla totiž privatizace elektráren podobu získání akcií.
(222)
Soudní dvůr již zkoumal, jak může změna struktury vlastnictví společnosti ve spojení se získáním akcií ovlivnit existenci podpory a příjemce protiprávní podpory, která byla společnosti udělena. Soudní dvůr rozhodl, že takováto protiprávní podpora je i nadále využívána a zůstává společnosti, která z ní měla prospěch, i navzdory změně vlastnické struktury (57). Převedení podílů za tržní cenu zaručuje pouze to, že rovněž kupující neobdržel státní podporu.
(223)
V daném případě to znamená, že změna vlastnictví elektráren, které měly prospěch ze smluv o prodeji, nezměnila skutečnost, že smlouvy o prodeji představují státní podporu pro tyto elektrárny. Výhody obsažené ve smlouvách o prodeji byly ve skutečnosti poskytnuty na činnost elektrárny, bez ohledu na majetkové poměry.
(224)
Všechny výše uvedené prvky hospodářské výhody a rovněž uvedená tvrzení se týkají doby, kdy Polsko vstoupilo do EU, a existovaly do dne přijetí tohoto rozhodnutí (v případě smluv o prodeji, jejichž platnost skončila před datem přijetí tohoto rozhodnutí, do skončení jejich platnosti).
(225)
Na základě výše uvedených úvah Komise vyvozuje závěr, že smlouvy o prodeji poskytují příjemcům hospodářskou výhodu.
7.1.2. Služby obecného hospodářského zájmu
(226)
Zúčastněné strany tvrdily, že je nutno smlouvy o prodeji považovat za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu k zajištění bezpečnosti dodávek elektřiny a ochrany životního prostředí. Proto údajně splňují kritéria uvedená v rozsudku ve věci Altmark a nepředstavují podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(227)
Komise výše uvedená tvrzení přezkoumala a dospěla k závěru, že s nimi nemůže souhlasit, a to z níže uvedených důvodů.
(228)
Členské státy mají velkou volnost rozhodování, pokud jde o stanovení rozsahu služeb obecného hospodářského zájmu. Tato volnost rozhodování však neznamená, že každý zásah státu, který slouží realizaci sledované politiky, může být označen za službu obecného hospodářského zájmu. V rozsudku ve věci Merci convenzionali porto di Genova (58) Soudní dvůr odmítl možnost použití čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, jelikož „se nezdá (…), že by daná práce vykazovala zvláštní charakteristické rysy v porovnání s obecným hospodářským zájmem, jaký představují ostatní činnosti hospodářského života“. Komise se rovněž domnívá, že v oblastech, v nichž existují právní předpisy Společenství, je široký prostor pro volnost rozhodování při stanovení rozsahu služeb obecného hospodářského zájmu omezen.
(229)
Zúčastněné strany tvrdily, že jednou ze služeb obecného hospodářského zájmu, které mají být poskytovány v rámci smluv o prodeji, jsou opatření na ochranu životního prostředí. Konkrétněji, smlouvy o prodeji by měly podpořit investice, jež mají polským elektrárnám umožnit dodržovat normy EU v oblasti ochrany životního prostředí.
(230)
Komise se domnívá, že splnění norem ochrany životního prostředí se nijak neliší od jiných omezení, kterým podléhají všechny podniky působící v průmyslovém odvětví. Považování splnění norem ochrany životního prostředí za službu obecného hospodářského zájmu by přímo porušilo zásadu „znečišťovatel platí“, která je jednou ze základních zásad práva Společenství v oblasti ochrany životního prostředí, zakotvenou v primárním právu v čl. 174 odst. 2 Smlouvy o ES.
(231)
Komise bere na vědomí tvrzení zúčastněných stran, že ochrana životního prostředí je uvedena v článku 3 směrnice 96/92/ES jako jedna z možných oblastí povinností veřejné služby. Podle názoru Komise to však není v rozporu s výše uvedeným stanoviskem. Skutečnost, že směrnice uvádí, že mohou existovat povinnosti veřejné služby v oblasti ochrany životního prostředí, neznamená, že těmito závazky v oblasti veřejných služeb může být cokoliv. Zejména to nemění skutečnost, že se tyto závazky musí lišit od běžných podmínek činnosti podniků v daném odvětví a nemohou být v rozporu se zásadami, na nichž je založena politika Společenství v oblasti ochrany životního prostředí (např. zásada „znečišťovatel platí“).
(232)
Komise rovněž upozorňuje na skutečnost, že čtyři z elektráren, kterých se týkají smlouvy o prodeji (Turów, Pątnów, Bełchatów a Jaworzno), se nacházejí na seznamu WWF, který obsahuje třicet nejvíce znečišťujících elektráren v Evropě (59), což dále popírá tvrzení, že tyto elektrárny plní službu obecného hospodářského zájmu v oblasti ochrany životního prostředí.
(233)
Zúčastněné strany poukazují rovněž na bezpečnost dodávek jako na jednu ze služeb obecného hospodářského zájmu, k jejichž realizaci mají smlouvy o prodeji sloužit.
(234)
Ve svých dosavadních rozhodnutích (60) Komise měla za to, že by bezpečnost dodávek skutečně mohla představovat službu obecného hospodářského zájmu při dodržení omezení stanovených v čl. 8 odst. 4 směrnice 96/92/ES (který odpovídá čl. 11 odst. 4 směrnice 2003/54/ES), to znamená za předpokladu, že dotyční výrobci využívají k výrobě elektřiny domácí primární zdroje paliv a že celkové množství energie v daném kalendářním roce nepřesáhne 15 % celkového množství primární energie potřebné k výrobě elektřiny spotřebované v tomto členském státě.
(235)
V daném případě smlouvy o prodeji zahrnují množství energie značně přesahující 15 %, jak je uvedeno v 234. bodě odůvodnění. Mimoto se nevztahují pouze na výrobce, kteří k výrobě elektřiny používají domácí primární zdroje paliv.
(236)
Komise se domnívá, že elektrárny, na něž se smlouvy o prodeji vztahují, nevykazují žádné zvláštní charakteristické rysy, které by umožnily považovat je za zvlášť užitečné při plnění cílů souvisejících s bezpečností dodávek. Ve skutečnosti jsou pouze běžnými výrobními závody zapojenými do sítě, a proto se podílejí na celkovém zabezpečení dodávek v Polsku stejnou měrou, jako každá jiná elektrárna v tomto odvětví.
(237)
Na základě výše uvedených okolností se Komise domnívá, že neexistuje důvod, aby ustoupila od své ustálené praxe v této oblasti. Musí proto odmítnout tvrzení, že smlouvy o prodeji umožňují poskytovat služby obecného hospodářského zájmu v oblasti bezpečnosti dodávek. V této souvislosti nebyly mimoto v Polsku dosud stanoveny žádné služby obecného hospodářského zájmu.
(238)
Komise proto vyvozuje závěr, že smlouvy o prodeji nemohou využít ustanovení Smlouvy o ES, která se týkají služeb obecného hospodářského zájmu.
(239)
Komise kromě toho upozorňuje na skutečnost, že smlouvy o prodeji nesplňují všechna kritéria stanovená v rozsudku Altmark.
(240)
Za prvé, rozsudek ve věci Altmark vyžaduje, aby podnik, který je příjemcem, byl skutečně pověřen plněním povinností veřejné služby a aby tyto povinnosti byly jednoznačně vymezeny.
(241)
V daném případě nebyly údajné povinnosti veřejné služby jednoznačně stanoveny. Zúčastněné strany zmiňují závazky v oblasti ochrany životního prostředí a zajištění bezpečnosti dodávek, to jsou však příliš obecné cíle. Mimoto lze mít za to, že k jejich splnění určitou mírou přispívá každý výrobce v energetickém odvětví. Zúčastněné strany nepředložily žádné doklady, které by konkrétněji upřesňovaly druh služeb obecného hospodářského zájmu, jež byly svěřeny jednotlivým výrobcům, natož právní akt, který by výrobcům takovéto povinnosti ukládal.
(242)
Zmíněn byl rovněž § 1 odst. 2 polského energetického zákona (61). V něm je stanoveno, že stát musí zajistit stálé a nepřetržité dodávky elektřiny konečným odběratelům způsobem, který je opodstatněný z technického a hospodářského hlediska a rovněž z hlediska ochrany životního prostředí. Výše uvedený článek zákona však povinnosti veřejné služby neukládá žádnému konkrétnímu podniku. Ukládá povinnosti pouze státu.
(243)
Zúčastněné strany závěrem uvádějí, že smlouvy o prodeji jsou akty, které pověřují výrobce poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu. Smlouvy o prodeji však neobsahují žádnou konkrétní definici služeb obecného hospodářského zájmu, ani neodkazují na takové povinnosti nebo na právní předpisy, které by mohly být základem pro to, aby je stát pověřil službami obecného hospodářského zájmu.
(244)
Za druhé, ukazatele, na jejichž základě je vypočtena náhrada, by musely být stanoveny předem objektivním a průhledným způsobem a samotná náhrada by nesměla překračovat částku, která je nezbytná k pokrytí celých nákladů nebo části nákladů vzniklých v souvislosti s plněním povinností veřejné služby s přihlédnutím k příjmům s tím spojeným a přiměřenému zisku za plnění těchto povinností (62).
(245)
Vzhledem k neexistenci jednoznačné definice, jaké služby obecného hospodářského zájmu mají být poskytovány, zejména definice, která by umožnila služby obecného hospodářského zájmu jednoznačně odlišit od obvyklé hospodářské činnosti elektrárny, nelze stanovit parametry náhrady, ani ověřit, zda náhrada nepřesahuje částku, která je nezbytná k uhrazení nákladů vzniklých při plnění těchto povinností. Není dokonce možné přesně stanovit, co náhrada je.
(246)
Skutečnost, že se v rámci smluv o prodeji ke stanovení cen předpokládaly určité ukazatele, se nerovná existenci přesných ukazatelů pro výpočet náhrad za služby obecného hospodářského zájmu, jelikož cena se nerovná náhradě. Kromě toho skutečnost, že cena zahrnuje pouze náklady na výrobu elektřiny a ziskové rozpětí, neznamená, že nezahrnuje žádnou nadměrnou náhradu, jelikož mnoho nákladů na výrobu elektřiny může být obvyklými náklady, které by musel hradit každý běžný výrobce elektřiny, na rozdíl od mimořádných nákladů spojených s poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu.
(247)
Za třetí, pokud podnik nebyl vybrán v rámci řízení o zadání veřejné zakázky, výše potřebné náhrady musí být stanovena na základě analýzy nákladů, které by v souvislosti s plněním těchto povinností hradil typický podnik, dobře řízený a přiměřeně vybavený, aby mohl splnit stanovené požadavky na veřejnou službu, s přihlédnutím k příjmům s tím spojeným a přiměřenému zisku za plnění těchto povinností.
(248)
Zúčastněné strany tvrdí, že tato kritéria je nutno považovat za automaticky splněná, jelikož uzavření smluv o prodeji předcházelo průhledné a nediskriminační nabídkové řízení. Komise však upozorňuje na skutečnost, že v nabídkovém řízení byla použita řada kritérií, včetně například ceny nebo kritérií spojených s politickými cíli uvedenými výše (ochrana životního prostředí, bezpečnost dodávek). Komise se domnívá, že uplatnění jiných kritérií nesouvisejících s cenou ani se zmíněnými politickými cíli neumožňuje přijmout automaticky závěr, že náhrada byla stanovena ve správné výši. Kromě toho skutečnost, že při hodnocení nabídek bylo použito společně mnoho druhů kritérií, přičemž nebyl vymezen žádný konkrétní cíl v oblasti služeb obecného hospodářského zájmu, ukazuje, jak obtížné je vůbec posoudit, zda jsou údajné služby obecného hospodářského zájmu vůbec poskytovány. Například spojení kritéria ceny a kritérií týkajících se ochrany životního prostředí vede k tomu, že by uchazeč, který nabízí výrobu elektřiny za velmi nízkou cenu, avšak při zajištění nižší ochrany životního prostředí, mohl být vybrán místo uchazeče, který nabízí výrobu elektřiny vyšší kvality z hlediska ochrany životního prostředí, avšak za vyšší cenu. Tato skutečnost vyvolává pochybnosti, zda výrobci skutečně plnili služby obecného hospodářského zájmu, a v každém případě ztěžuje stanovení konkrétní oblasti poskytovaných služeb obecného hospodářského zájmu.
(249)
Polské orgány ani zúčastněné strany mimoto nepředložily analýzu nákladů dotyčných výrobců, která by potvrdila skutečnost, že tyto náklady odpovídají nákladům typického podniku. Ve skutečnosti odhady předložené Polskem v rámci zákona za účelem výpočtu náhrady náležející jednotlivým výrobcům prokazují, že jimi hrazené náklady značně převyšují náklady typického výrobce, který zahajuje činnost v Polsku.
(250)
Komise závěrem zdůrazňuje, že v případě smlouvy o prodeji uzavřené se společností EC Kraków se nabídkové řízení neuskutečnilo.
(251)
Zúčastněné strany tvrdily, že se čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES může vztahovat na smlouvy o prodeji i v případě, že nesplňují kritéria stanovená v rozsudku ve věci Altmark.
(252)
Komise má za to, že výše uvedené úvahy vedou k závěru, že čl. 86 odst. 2 nelze na smlouvy o prodeji použít.
(253)
Konkrétně, čl. 86 odst. 2 lze použít pouze v případě podniků, které jsou pověřeny skutečnými službami obecného hospodářského zájmu, což je podmínka, která v tomto případě splněna nebyla, jak dokládá 228. až 238. bod odůvodnění. Pokud mají být služby obecného hospodářského zájmu vůbec poskytovány, musí být svěřeny konkrétním podnikům, k čemuž nedošlo, jak je prokázáno v 240. až 243. bodě odůvodnění. Náhrady za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu musí být přiměřené daným povinnostem, to znamená, že je nutné posoudit konkrétně rozsah služeb obecného hospodářského zájmu, aby bylo možno určit náklady, které jsou s nimi spojeny. Jak je prokázáno v 245. a 246. bodě odůvodnění, v daném případě tato podmínka nebyla splněna.
(254)
Smlouvy o prodeji mají zjevně selektivní charakter, jelikož byly uzavřeny pouze s omezeným počtem společností. Již v okamžiku jejich podpisu existovaly v odvětví elektřiny podniky, jež smluv o prodeji nevyužívaly.
(255)
Odvolávání se zúčastněných stran na nutnost vymezení relevantních trhů není správné. Koncepce selektivity zahrnuje opatření, která přinášejí výhodu celému odvětví, i když přinášejí prospěch pro všechny společnosti v daném odvětví (což pro daný případ neplatilo, jelikož některé společnosti v odvětví smluv o prodeji nevyužívaly).
(256)
Co se týká odkazu na rozsudek ve věci Van der Kooy, Komise připomíná, že v tomto rozsudku Soudní dvůr nezpochybnil selektivnost dotyčného opatření podpory. Posouzení, na něž zúčastněné strany odkazují ve svých připomínkách, se týká otázky existence výhody, neumožňuje však vyvodit závěr, zda Soudní dvůr toto opatření považoval nebo by považoval za neselektivní.
(257)
V odpovědi na tvrzení zúčastněných stran, podle nichž by v případě opatření, o nichž nerozhodl stát, mělo být kritérium selektivity nahrazeno testem soukromého investora, Komise uvádí, že test soukromého investora má ověřit existenci prvku výhody, nikoliv selektivity.
(258)
Zúčastněné strany uvádějí, že by Komise měla přezkoumat, zda smlouvy o prodeji narušovaly hospodářskou soutěž nebo ovlivnily obchod mezi členskými státy v okamžiku uzavření. Jak bylo vysvětleno, Komise zastává názor, že otázka, zda smlouvy o prodeji představovaly podporu v době uzavření, nemá vliv na výsledek tohoto řízení. Vzhledem k přistoupení k EU Polsko svůj trh otevřelo v rané fázi: první odběratelé měli právo změnit dodavatele elektřiny v roce 1999 a v témže roce byla otevřena polská energetická burza. Dne 1. května 2004 se Polsko stalo součástí liberalizovaného vnitřního trhu. Existence dlouhodobých smluv se společností PSE vlastněnou státem, včetně poskytnutých záruk nákupu elektřiny od elektráren za ceny pokrývající náklady elektráren a ziskové rozpětí, může narušit hospodářskou soutěž.
(259)
Opatření, která zvýhodňují podniky v energetickém odvětví v jednom členském státě, mohou omezit možnosti vývozu elektřiny do tohoto státu podniky z ostatních členských států nebo zvýhodňovat vývoz elektřiny do ostatních členských států. To platí zejména pro Polsko, které leží uprostřed Evropy a je propojeno nebo může být snadno propojeno s jednotlivými stávajícími i budoucími členskými státy.
(260)
Trh s elektřinou v Polsku (polská energetická burza) byl otevřen v roce 1999, v témže roce se společnost PSE stala členem UCTE (63).
(261)
V okamžiku podpisu smluv o prodeji jednoznačně docházelo k obchodování s elektřinou mezi Polskem a sousedními státy. Přenosové kapacity propojovacích soustav nebyly velké (podle názoru zúčastněných stran přibližně 2 000 MW), byly však plně využity, většinou za účelem vývozu.
(262)
V roce 2005 činil polský vývoz elektřiny 14,3 TWh a dovoz 3,1 TWh, při domácí spotřebě ve výši 144,8 TWh (64), většina výměn se uskutečnila s Českou republikou, Německem a Slovenskem (propojovací soustavy s Ukrajinou a Běloruskem mají velmi malé přenosové kapacity nebo nefungují).
(263)
Z toho vyplývá, že smlouvy o prodeji mohly potenciálně narušovat hospodářskou soutěž ještě před vstupem Polska do EU. Kritérium účinku na obchod mezi členskými státy však může být samozřejmě splněno až po přistoupení. Poněvadž datum přistoupení k EU a datum liberalizace polského energetického odvětví připadají na stejný den (1. května 2004), Komise vyvozuje závěr, že nejpozději ke dni vstupu Polska do EU mohly výhody vyplývající ze smluv o prodeji potenciálně narušit hospodářskou soutěž nebo ovlivnit obchod mezi členskými státy a tato možnost trvala po celou dobu platnosti smluv o prodeji.
(264)
Na základě výše uvedených skutečností Komise vyvozuje závěr, že smlouvy o prodeji představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
7.1.3 Smlouvy o prodeji jako „nová podpora“ na rozdíl od „existující podpory“. Protiprávnost podpory
(265)
V souladu s přílohou IV kapitolou 3 Aktu o přistoupení byla Komise oprávněna zkontrolovat opatření (jednotlivou podporu i režimy podpor) zavedená před vstupem do EU, která jsou po tomto dni nadále používaná a představují státní podporu.
(266)
Za prvé, jelikož smlouvy o prodeji byly podepsány v období mezi rokem 1994 a 1998, tj. před vstupem Polska do EU, splňují podmínku „vstupu v platnost před přistoupením“. Co se týká této záležitosti, Komise zdůrazňuje, že se toto rozhodnutí týká pouze smluv o prodeji, které byly v platnosti ke dni přistoupení Polska k EU (1. května 2004). Nevztahuje se na smlouvy o prodeji, které byly před tímto dnem ukončeny.
(267)
Za druhé, smlouvy o prodeji se používají po přistoupení. Jejich platnost končí v letech 2006-2027, tudíž po přistoupení. Ke dni přistoupení nebyly známy přesné závazky státu v souvislosti s uzavřením smluv o prodeji.
(268)
V této souvislosti se Komise domnívá, že níže uvedená opatření jsou platná po přistoupení a představují novou podporu (65):
a)
všechny režimy podpor, které vstoupily v platnost přede dnem přistoupení a na jejichž základě lze po přistoupení přiznat jednotlivou podporu, aniž by bylo nutné přijmout další prováděcí opatření, pro podniky stanovené v zákoně obecným a abstraktním způsobem;
b)
podpora, která není spojená s žádným konkrétním projektem a která byla poskytnuta před přistoupením jednomu či několika podnikům na dobu neomezenou a/nebo v nestanovené výši;
c)
jednotlivá podpora, u nichž nebyly ke dni poskytnutí podpory známy přesné finanční závazky státu.
(269)
Smlouvy o prodeji sloužily jako záruka rentability elektráren. Není to však záruka v klasické podobě: smlouvy o prodeji předpokládají výhledovou návratnost investic a rentabilitu prostřednictvím zaručeného nákupu elektřiny za zaručenou (i když proměnlivou) cenu po zaručené období nezávisle na tržních podmínkách.
(270)
Maximální výše finančních závazků státu v rámci smluv o prodeji nebyla před přistoupením stanovena a před tímto dnem nebyla rovněž konečně a bezpodmínečně přiznána podpora pro výrobce ve stanovené výši.
(271)
Naopak, finanční závazky státu v souvislosti se smlouvami o prodeji závisí na ukazatelích, jejichž vývoj nebyl ke dni přistoupení znám. Smlouvy o prodeji mimoto výrobcům zaručovaly ochranu před změnami nákladů, které se nevztahují na operace nebo události před přistoupením, nýbrž změnami, které mohou nastat v budoucnu, a které tudíž nebyly ke dni přistoupení známy.
(272)
Podrobněji, níže uvedené prvky prokazují, že výše závazků státu v rámci smluv o přistoupení nebyla ke dni přistoupení známa a že závazky státu platily rovněž po přistoupení.
(273)
Za prvé, ceny elektřiny, za něž výrobci prodávají elektřinu společnosti PSE, nebyly v jednotlivých smlouvách o prodeji stanoveny. Ceny jsou výsledkem výpočtů provedených pomocí vzorce, který zahrnuje řadu ukazatelů podléhajících nepředvídatelným výkyvům.
(274)
V těchto vzorcích se například objevují ukazatele jako indexy spotřebitelských cen v Polsku nebo v USA, ceny ropy nebo uhlí na světových trzích, průměrné mzdy v Polsku nebo směnný kurz mezi PLN a USD. Změny všech těchto ukazatelů samozřejmě nezávisí pouze na událostech, k nimž došlo před přistoupením. Výpočty cen (a někdy rovněž samotné vzorce) podléhají trvalým změnám na základě řady dodatků připojovaných ke smlouvám o prodeji, v některých případech každý rok či dokonce ještě častěji.
(275)
Na základě těchto skutečností se Komise domnívá, že existence vzorce ke stanovení ceny není postačujícím činitelem, který omezuje výši finančních závazků státu. Samotná skutečnost, že se vzorec skládá z mnoha proměnlivých ukazatelů, neumožňuje dostatečně přesně určit potenciální závazky státu.
(276)
Na rozdíl od klasické záruky smlouvy o prodeji navíc zahrnují provozní náklady příjemců. Předpokládají trvalý nákup zaručeného množství elektřiny společností PSE a trvalé hrazení fixních a variabilních provozních nákladů v souladu se vzorci pro výpočet cen obsaženými ve smlouvách.
(277)
Komise přihlíží rovněž ke skutečnosti, že vzhledem k velkému počtu ukazatelů uvedených ve vzorcích pro výpočet ceny nelze vyloučit, že konečnou cenu může ovlivnit samotný příjemce podpory (pomocí některých prvků provozních nákladů, např. mzdy zaměstnanců a platy vedoucích pracovníků).
(278)
Jako pomocný argument může posloužit skutečnost, že finanční závazky společnosti PSE vyplývající ze smluv o prodeji velkou měrou závisí rovněž na poptávce. Rovnají se rozdílu mezi kupní cenou podle smluv o prodeji a příjmem PSE z prodeje elektřiny konečným odběratelům. Ceny, za něž bude společnost PSE prodávat elektřinu konečným odběratelům, nelze předem odhadnout. Cena elektřiny prodávané na monopolním trhu je stanovena každoročně státem, zatímco na volném trhu se tyto ceny mění nepředvídatelným způsobem. Tento činitel navíc zvyšuje nepředvídatelnost závazků státu v rámci smluv o prodeji. Může se dokonce stát, že stanovené minimální množství elektřiny povinně zakoupené podle smluv o prodeji bude převyšovat skutečnou potřebu společnosti PSE, zejména po dokončení liberalizace trhu s elektřinou v roce 2007. Nadbytek elektřiny může dokonce vést k ještě vyšším neznámým nákladům, které ještě více zvýší nepředvídatelnost závazků státu v rámci smluv o prodeji.
(279)
Z tohoto hlediska platby společnosti PSE ve prospěch výrobců po přistoupení nepředstavují obyčejné rozdělení dříve přiznaných částek z obecné kvóty stanovené před přistoupením. Smlouvy o prodeji byly mimoto od doby podepsání původních smluv mnohokrát změněny následnými dodatky.
(280)
Komise poznamenává, že při posuzování slučitelnosti opatření se společným trhem je popřípadě nutno vzít v úvahu podporu poskytnutou před přistoupením členského státu k EU a uplatňovanou po přistoupení.
(281)
Podle výše uvedených ustanovení Smlouvy o přistoupení se všechna opatření, která vstoupila v platnost před přistoupením a jsou uplatňovaná i po tomto dni, představující státní podporu a nenáležející do jedné z níže uvedených kategorií, považují ode dne přistoupení za novou podporu ve smyslu čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES.
(282)
Ke třem kategoriím existujících podpor uvedeným ve Smlouvě o přistoupení patří:
1.
Opatření podpory, která byla v Polsku zavedena přede dnem 10. prosince 1994.
V této souvislosti je nutno podotknout, že s výjimkou smlouvy o prodeji s výrobcem Turów S.A. (66) byly smlouvy o prodeji podepsány po 10. prosinci 1994, nepředstavují tudíž existující podporu ve smyslu čl. 88 odst. 1 Smlouvy o ES.
2.
Opatření podpory, která byla uvedena na seznamu existujících podpor připojenému ke Smlouvě o přistoupení.
V této souvislosti je nutno uvést, že režim zahrnující smlouvy o prodeji ani žádná jednotlivá smlouva o prodeji nebyly Komisi oznámeny za účelem jejich zařazení na seznam existující podpory připojený ke Smlouvě o přistoupení a nejsou uvedeny v dodatku přílohy IV Aktu o přistoupení zmíněném v bodě 1 písm. b), kapitole 3 příloze IV, který obsahuje seznam existujících opatření podpory, nepředstavují proto stávající podporu ve smyslu čl. 88 odst. 1 Smlouvy o ES.
3.
Opatření podpory, která byla přede dnem přistoupení posouzena polským orgánem pro státní podpory a která byla považována za slučitelná s acquis communautaire a s ohledem na něž Komise nevznesla námitky z důvodu vážných pochybností, pokud jde o slučitelnost těchto opatření se společným trhem podle postupu stanoveného ve Smlouvě o přistoupení, tzv. „pozatímního postupu“ (viz bod 2 kapitola 3 příloha IV Aktu o přistoupení).
V této souvislosti je nutno poznamenat, že vzhledem k tomu, že v rámci tzv. prozatímního postupu nebyla Komisi oznámena žádná smlouva o prodeji, nepředstavují tyto smlouvy existující podporu ve smyslu čl. 88 odst. 1 Smlouvy o ES.
(283)
Vzhledem k tomu, že jednotlivé smlouvy o prodeji nepatří do žádné z kategorií existujících podpor, které jsou uvedeny ve Smlouvě o přistoupení, představují ode dne přistoupení novou podporu.
(284)
Komise uvádí, že toto hodnocení smluv o prodeji je rovněž v souladu s ustanoveními čl. 1 písm. b) bodu v) poslední věty nařízení (ES) č. 659/1999. V tomto článku se stanoví, že pokud se opatření stanou podporou po liberalizaci na základě práva Společenství (v tomto případě po liberalizaci trhu s elektřinou na základě směrnice 96/92/ES, která v Polsku vstoupila v platnost dnem přistoupení k Evropské unii), nepovažují se po stanoveném dni liberalizace za existující podporu, tj. jsou považovány za novou podporu.
(285)
Co se týká připomínek zúčastněných stran uvedených v 71. bodě odůvodnění, Komise uvádí, že z důvodů objasněných v 31. bodě odůvodnění se se smlouvami o prodeji zachází jako s režimem podpor. Bere v úvahu rovněž skutečnost, že společným jmenovatelem všech smluv o prodeji je rozhodnutí státu týkající se nabídnutí dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie investorům, které zaručují jejich rentabilitu po dobu platnosti smluv.
(286)
Zúčastněné strany tvrdí, že v okamžiku uzavření smlouvy o prodeji nepředstavovaly státní podporu, nelze je proto považovat za novou podporu. Odvolávají se na rozsudek ve věci Alzetta Mauro (67) a tvrdí, že podpora, která byla poskytnuta na trhu, jenž byl před liberalizací původně uzavřen hospodářské soutěži, je nutno považovat ode dne liberalizace za existující podporu. Bez ohledu na čl. 1 písm. b) bod v) nařízení (ES) č. 659/1999 se to vztahuje na režimy podpor i na jednotlivé podpory.
(287)
Výše uvedené tvrzení Komise odmítá. Bylo prokázáno, že ke dni vstupu Polska do EU byla splněna všechna kritéria existence státní podpory. Konkrétně bylo prokázáno, že v té době již Polsko obchodovalo s elektřinou se sousedními zeměmi a že od roku 1999 fungovala polská energetická burza. V každém případě nebylo pochyb, že ode dne přistoupení se Polsko okamžitě připojí k odvětví, které je otevřeno hospodářské soutěži. Podle Komise bylo účelem ustanovení Smlouvy o přistoupení týkajících se státní podpory zajištění přezkumu opatření, která by ke dni přistoupení mohla narušit hospodářskou soutěž mezi členskými státy. Na rozdíl od smluv o přistoupení před 1. květnem 2004 usiluje Smlouva o přistoupení, kterou podepsalo Polsko a devět dalších států, o omezení opatření považovaných za státní podporu na tři výše popsané konkrétní případy. Rozsudek ve věci Alzetta Mauro se netýká opatření podpory, které spadá do oblasti působnosti Smlouvy o přistoupení, nelze ho proto na posuzované smlouvy o prodeji uplatnit. Komise rovněž poznamenává, že se rozsudek ve věci Alzetta Mauro týká skutkové situace popsané v rozhodnutí Komise, jež pochází z doby před vstupem nařízení (ES) č. 659/1999 v platnost.
(288)
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem a na základě ustanovení Smlouvy o přistoupení Komise vyvozuje závěr, že smlouvy o prodeji představují novou podporu.
(289)
Vzhledem k tomu, že smlouvy o prodeji nebyly Komisi oznámeny v souladu s procesními pravidly týkajícími se státních podpor, Komise je považuje za protiprávní podporu.
7.1.4 Příslušná ustanovení Smlouvy
(290)
Zúčastněné strany tvrdily, že Komise měla smlouvy o prodeji přezkoumat v rámci prozatímního mechanismu stanoveného ve Smlouvě o přistoupení spolu s případem týkajícím se státní podpory č. PL 1/03 (68).
(291)
Komise s tímto tvrzením nesouhlasí.
(292)
V rámci prozatímního mechanismu stanoveného ve Smlouvě o přistoupení byly pravomoci Komise omezeny na potvrzení nebo vyjádření námitek vůči rozhodnutím přijatým orgány pro hospodářskou soutěž v přistupujících státech, která se týkají opatření, jež vstoupila v platnost a po přistoupení se nadále uplatňují. Věc č. PL 1/03 se týkala rozhodnutí polského orgánu pro hospodářskou soutěž ohledně předlohy zákona o náhradách státu za zrušení smluv o prodeji. Netýkala se podpory poskytnuté v rámci samotných smluv o prodeji, polské orgány smlouvy o prodeji neoznámily v rámci prozatímního postupu a rozhodnutí UOKIK (Úřad pro ochranu hospodářské soutěže a spotřebitelů) nezahrnovalo jednotlivé smlouvy o prodeji. Komise neměla pravomoci, které by ji umožňovaly samostatně rozhodnout o rozšíření této věci na základě prozatímního postupu.
(293)
I kdyby Komise mohla samostatně rozšiřovat oblast působnosti těchto případů, v tomto konkrétním případě by to nebylo možné, jelikož zákon zkoumaný v rámci prozatímního postupu předpokládal povinné ukončení všech smluv před vstupem Polska do EU. Jelikož se přezkum Komise mohl vztahovat pouze na problémy týkající se státní podpory uplatňované po přistoupení, Komise nemohla smlouvy o prodeji zahrnout do své analýzy.
(294)
Co se týká ostatních dvoustranných smluv nebo Energetické charty, Komise poznamenává, že ty nebrání zrušení takových smluv, vyžadují však odpovídající náhradu, což smlouvy o prodeji nezbavuje jejich charakteru státní podpory. Účelem těchto smluv je zajištění rovnováhy mezi cíli v oblasti liberalizace a povinností zachovat investice. Co se týká připomínek zúčastněných stran ohledně zbavení práv, Komise zastává názor, že pokud by smlouvy o prodeji představovaly protiprávní podporu neslučitelnou se společným trhem, byly by nelegální. Jejich zrušení proto nelze považovat za zbavení práv. Pokud by byly považovány za zbavení práv, Komise zastává názor, že lze přiznat náhradu, a podmínky stanovené v metodice pro uvízlé náklady zaručují, že tato náhrada je spravedlivá.
7.1.5 Posouzení slučitelnosti
(295)
Čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES stanoví obecný zákaz poskytování státních podpor ve Společenství.
(296)
V čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy o ES jsou stanoveny výjimky ze zásady obecné neslučitelnosti takovéto podpory se společným trhem, jak je stanoveno v čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(297)
Výjimky stanovené v čl. 87 odst. 2 Smlouvy o ES se na tento případ nevztahují, jelikož toto opatření nemá sociální povahu ani není poskytnuto jednotlivým spotřebitelům, není určeno k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi, ani není poskytnuto hospodářství určitých oblastí Spolkové republiky Německo postižených rozdělením této země.
(298)
Další výjimky jsou stanoveny v čl. 87 odst. 3 Smlouvy o ES.
(299)
Čl. 87 odst. 3 písm. a) stanoví, že za slučitelné se společným trhem mohou být považovány „podpory, které mají napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností“. Za takovou oblast lze považovat většinu (ne-li celé) území Polska.
(300)
Komise přijala pokyny pro posuzování těchto podpor. V okamžiku přistoupení Polska k EU platily pokyny k vnitrostátní regionální podpoře (69) (dále jen „regionální pokyny“). Tyto pokyny upravovaly rovněž posuzování regionální podpory podle čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES.
(301)
Podle regionálních pokynů mohla být povolena pouze státní podpora na uhrazení investičních nákladů. Provozní podpora byla v zásadě zakázána (bod 4.15 regionálních pokynů), bylo však možné takovou podporu povolit pro konkrétní oblasti za předpokladu, že byla časově omezená a postupně se snižovala (70).
(302)
Podporu nelze považovat za investiční podporu. Investiční podpora je stanovena pomocí přehledu možných způsobilých nákladů, které jsou upřesněny v bodě 4.5 a 3.6 regionálních pokynů. Platby uskutečněné na základě smluv o prodeji jednoznačně pokrývají rovněž jiné náklady. Nejevidentnějším případem je záruka uhrazení nákladů na palivo potřebné pro provoz elektráren. Smlouvy o prodeji předpokládají rovněž uhrazení nákladů na zaměstnance. Tyto náklady samozřejmě nelze zahrnout do přehledu nákladů způsobilých pro investiční podporu. Naopak, odpovídají běžným výdajům hospodářského subjektu, proto musí být zahrnuty do provozních nákladů vymezených v bodě 4.14 regionálních pokynů.
(303)
Podpora poskytnutá v rámci smluv o prodeji není přiměřeně časově omezena. Smlouvy o prodeji mají platit po velmi dlouhou dobu, která se blíží očekávané době životnosti typické elektrárny. Smlouvy o prodeji mimoto neobsahují žádná ustanovení ohledně postupného snižování výše podpory. Zaručená množství kupované elektřiny se nesnižují, ceny jsou indexové, což obvykle znamená, že rostou a nijak neklesají. Bez ohledu na čas se nesnižuje záruka zisku ani její rozsah.
(304)
Na základě výše uvedených skutečností Komise vyvozuje závěr, že podpora nemůže využít výjimky stanovené v čl. 87 odst. 3 písm. a) Smlouvy o ES.
(305)
Čl. 87 odst. 3 písm. b) Smlouvy o ES stanoví, že za slučitelné se společným trhem mohou být považovány „podpory, které mají napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu anebo napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu“.
(306)
Komise upozorňuje na skutečnost, že dotyčná podpora nemá napomoci uskutečnění významného projektu společného evropského zájmu.
(307)
Podle názoru Komise rovněž nic nenaznačuje, že by měla napravit vážnou poruchu polského hospodářství. Komise uznává, že elektřina je důležitým produktem pro hospodářství každého členského státu a že v 90. letech byla v Polsku nutná modernizace tohoto odvětví.
(308)
Komise se však domnívá, že koncepce „vážné poruchy v hospodářství členského státu“ zahrnuje případy mnohem vážnější povahy. Obvykle odvolávání se na možné důsledky pro hospodářství členského státu, jak činí zúčastněné strany, nepostačuje k tomu, aby bylo možno mít za to, že v případě daného opatření lze použít výše uvedená ustanovení Smlouvy. Za tímto účelem je přinejmenším zapotřebí podrobnější popis a analýza pravděpodobnosti vzniku takových poruch a rovněž rozsahu jejich důsledků.
(309)
Závěrem Komise upozorňuje na skutečnost, že v podobných situacích je nutné jednat rychle, což se neslučuje s dlouhým cyklem nabídkových řízení a sjednávání smluv o prodeji.
(310)
Na základě těchto skutečností Komise vyvozuje závěr, že podpora nemůže využít výjimky podle čl. 87 odst. 3 písm. b) Smlouvy o ES.
(311)
Čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy o ES stanoví, že za slučitelné se společným trhem mohou být považovány podpory určené na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, jestliže neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže ve Společenství v míře odporující společnému zájmu. Toto ustanovení se zjevně na smlouvy o prodeji nevztahuje.
(312)
Čl. 87 odst. 3 písm. c) umožňuje povolit státní podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem. Komise vypracovala řadu pokynů a sdělení, které objasňují používání výjimky stanovené v tomto článku.
(313)
Zúčastněné strany zmínily použitelnost regionálních pokynů a pokynů o státní podpoře na ochranu životního prostředí (dále jen „pokyny o ochraně životního prostředí“).
(314)
V 300. až 304. bodě odůvodnění jsou popsány důvody, proč podporu nelze považovat za slučitelnou se společným trhem při použití regionálních pokynů (71).
(315)
Pokud jde o pokyny o ochraně životního prostředí, Komise upozorňuje na skutečnost, že stejně jako v případě regionálních pokynů tyto pokyny povolují především investiční podporu. Provozní podpora je omezena na specifické cíle. Prvním z nich je podpora na nakládání s odpady a úspory energie (bod E.3.1), kterou je možno poskytnout na dobu nejvýše 5 let. Druhým je podpora ve formě snížení daní či osvobození od daně (bod E.3.2). Třetím je podpora pro obnovitelné zdroje energie (bod E.3.3). Na danou záležitost ze zjevně nevztahuje žádný z těchto případů.
(316)
Čtvrtým a posledním druhem provozní podpory, která může být povolena, je podpora v případě kombinované výroby elektrické energie a tepla (bod E.3.4). Někteří z dotyčných výrobců vyráběli teplo i elektrickou energii. Polské orgány ani žádný z výrobců však neprokázali, že jejich výrobní závody plně splňují kritéria týkající se účinnosti, jak je požadováno v pokynech o ochraně životního prostředí. Polsko poskytlo Komisi údaje, které prokazují, že by tato kritéria účinnosti splňovala pouze omezená část dotyčné výroby. Podle názoru Komise to neumožňuje povolit na základě těchto ustanovení podporu, která zahrnuje celkovou výrobu dotyčných výrobců.
(317)
Jediným dokumentem z dokumentů uvedených v 312. bodě odůvodnění, jenž by bylo možno v daném případě použít, je metoda pro uvízlé náklady. Metoda pro uvízlé náklady se týká podpory poskytnuté nástupnickým společnostem bývalého monopolu, které elektrárny postavily v době před liberalizací odvětví elektřiny a které by mohly mít potíže s jejich provozem na liberalizovaném trhu.
(318)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise zmínila řadu okolností, které zpochybňují možnost povolení smluv o prodeji na základě metodiky pro uvízlé náklady.
(319)
Jedna z nich se týkala toho, že metodika pro uvízlé náklady stanoví, že Komise přistupuje mimořádně podezíravě k podpoře, která má zajistit veškeré příjmy nebo část příjmů, jichž bylo dosahováno před vstupem směrnice 96/26/ES v platnost, bez pečlivého zohlednění způsobilých uvízlých nákladů, které mohou vyplývat ze zavedení hospodářské soutěže (72).
(320)
Smlouvy o prodeji měly zabezpečit většinu příjmů z doby před vstupem směrnice 96/26/ES v platnost, jichž dosahovali daní výrobci a výrobní závody. Mimoto se to týkalo výrobních závodů, které měly velmi důležitý podíl na trhu a po velmi dlouhou dobu, která značně překračovala dobu potřebnou pro přiměřené přizpůsobení se tržním zásadám.
(321)
Na základě výše uvedených skutečností Komise přijala závěr, že smlouvy o prodeji nejsou slučitelné s kritérii stanovenými v metodice pro uvízlé náklady. Jsou v rozporu se základními předpoklady této metodiky, která měla umožnit postupné, ale současně skutečné přizpůsobení se tržním zásadám.
(322)
Zúčastněné strany tvrdily, že by smlouvy o prodeji mohly být povoleny přímo na základě ustanovení čl. 87 odst. 3 Smlouvy o ES. Uváděly, že smlouvy o prodeji usnadnily rozvoj polského energetického odvětví, jelikož přilákaly zahraniční investice do moderních závodů na výrobu elektrické energie, které nejsou škodlivé pro životní prostředí. Proto by smlouvy o prodeji měly sloužit „usnadnění rozvoje některých hospodářských činností“.
(323)
Komise upozorňuje na skutečnost, že oba výše uvedené politické cíle - přilákání investic a podpora vybudování výrobních závodů nepoškozujících životní prostředí -jsou naprosto stejné jako cíle, jichž se týkají regionální pokyny a pokyny o ochraně životního prostředí. Komise smlouvy o prodeji již přezkoumala na základě obou pokynů a došla k závěru, že nebyly slučitelné s těmito pravidly. Komise má za to, že tím je vyčerpána možnost použít čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy za účelem povolení smluv o prodeji.
(324)
Vzhledem k této situaci Komise přijímá závěr, že smlouvy o prodeji nejsou slučitelné se společným trhem.
7.1.6 Zvláštní případ společnosti Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o.
(325)
Smlouvu se společností Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o. společnost PSE ukončila dne 17. května 2006 (73), dříve než výstavba elektrárny dospěla do pokročilé fáze. Vzhledem k tomu, že elektrárna v té době nevykonávala žádnou činnost, společnost neměla možnost získat ze smluv o prodeji prospěch. Neměla proto prospěch ze státní podpory.
(326)
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem Komise zastává názor, že smlouva o prodeji neposkytla společnosti Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o. žádnou podporu.
7.2 Ohledně zákona
(327)
Komise analyzovala čtyři kumulativní kritéria existence státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(328)
Komise přezkoumala otázku zdroje prostředků použitých na platby stanovené v zákoně. Komise zjistila, že budou pocházet z parafiskálních poplatků stanovených týmž zákonem.
(329)
Zákon tento poplatek ukládá všem odběratelům (§ 8 zákona) a jeho výše záleží na kapacitě a možnosti připojení k síti (§ 10 a § 11 zákona). Výši poplatku stanovil URE (§ 12 zákona). Příjmy z poplatků vybrané dodavateli jsou poukazovány na bankovní účet společnosti Zarządca Rozliczeń S.A. To je účelová společnost, kterou zcela vlastní a kontroluje stát a která byla zřízena podle kapitoly 7 zákona. Společnost Zarządca Rozliczeń S.A. využívá tyto finanční prostředky na platby výrobcům, kteří jsou podle zákona příjemci, v souladu s ustanoveními kapitoly 4 zákona, a to pod správním dohledem URE.
(330)
Komise zkoumala vlastnosti tohoto poplatku v souladu se svou ustálenou praxí (74) a judikaturou Soudního dvora v této oblasti (75). Komise vznesla tyto připomínky.
(331)
Za prvé, poplatek je povinnou dávkou, kterou stát uložil všem odběratelům.
(332)
Za druhé, příjmy z poplatků jsou převáděny na účet, který patří státní společnosti Zarządca Rozliczeń S.A. To je společnost, kterou zcela vlastní stát. Ze 7 členů dozorčí rady společnosti Zarządca Rozliczeń S.A. jsou čtyři (včetně předsedy) jmenováni ministry, dva předsedy orgánů veřejné správy (URE a Urząd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Úřad na ochranu hospodářské soutěže a spotřebitelů) a jednoho volí valná hromada akcionářů, tj. státní společnost PSE Operator S.A. Komise vyvozuje závěr, že společnost Zarządca Rozliczeń S.A. je společnost zcela pod kontrolou státu. To dokládá rovněž skutečnost, že společnost Zarządca Rozliczeń S.A. působí pod kontrolou URE, který je státní agenturou. Příjmy z poplatků proto spravuje orgán, který je zcela pod kontrolou státu.
(333)
Za třetí, společnost Zarządca Rozliczeń S.A. používá získané finanční prostředky na platby pro některé výrobce podle ustanovení, která stát přijal v zákoně. Podle zákona společnost Zarządca Rozliczeń S.A. vyplácí výrobci finanční prostředky na uhrazení uvízlých nákladů v podobě zálohové platby na tyto náklady v daném roce nebo v podobě ročních úprav.
(334)
Na základě výše uvedených tří připomínek Komise vyvozuje závěr, že příjmy z poplatků představují státní prostředky.
(335)
Zákon předpokládá platby pro elektrárny, které se rozhodnou pro mechanismus stanovený v tomto zákoně. Elektrárny výměnou za tyto platby zruší smlouvy o prodeji, které uzavřely se společností PSE.
(336)
Platby podle zákona oprávněným elektrárnám umožní zmírnit zátěž v podobě hrazených nákladů. Vzorec pro výpočet těchto plateb předpokládá zejména to, že stát bude hradit ztráty vyplývající z určitých druhů nákladů spolu s náklady na amortizaci a palivo, pokud se příjmy získané na trhu ukáží jako nedostatečné k uhrazení těchto nákladů, a za určitých podmínek, jejichž splnění je v běžné hospodářské situaci velmi pravděpodobné. To znamená, že podle těchto podmínek hradí platby, které provádí stát, výdaje, jež by za běžných tržních podmínek museli obvykle hradit výrobci. Tyto platby proto představují hospodářskou výhodu.
(337)
Zúčastněné strany uvádějí, že tyto platby takovou výhodu nepředstavují, jelikož mají být pouze spravedlivou náhradou za zrušení smluv o prodeji. Toto odůvodnění je založeno na předpokladu, že smlouvy o prodeji jako takové nepředstavují hospodářskou výhodu, což - jak bylo objasněno v bodě 7.1.1 - není pravda.
(338)
Jelikož příjemci podle zákona jsou stejné elektrárny jako v případě smluv o prodeji, je nutno použít stejné odůvodnění jako v 254. až 257. bodě odůvodnění.
(339)
Zákon zajišťuje výhodu mnoha společnostem působícím na trhu výroby elektřiny. Tento trh je v EU liberalizován. Opatření, která zvýhodňují podniky v energetickém odvětví v jednom členském státě, mohou omezit možnosti vývozu podniky z ostatních členských států do tohoto státu nebo zvýhodnit vývoz elektřiny do těchto druhých států. To platí zejména pro Polsko, které se nachází ve střední Evropě a je propojeno nebo může být snadno propojeno s několika jinými členskými státy.
(340)
Konkurenční výhoda vyplývající ze zákona může narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy.
(341)
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem Komise vyvozuje závěr, že systém náhrad stanovený v zákoně představuje státní podporu.
7.2.1 Zákonnost podpory
(342)
Zákon vstoupil v platnost dne 4. srpna 2007. V této souvislosti Komise podotýká, že podle § 6 odst. 1 zákona výrobce, který se rozhodne využít tento program, obdrží finanční prostředky na pokrytí uvízlých nákladů teprve po uzavření dohody o ukončení. Podle § 22 odst. 4 zákona se první splátka zálohové platby na uvízlé náklady vyplácí způsobilým výrobcům ve lhůtě do 5. dne měsíce následujícího po uplynutí 120 dní ode dne, k němuž došlo k předčasnému ukončení dlouhodobých smluv na základě dohody o jejich zrušení. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem nelze považovat datum vstupu zákona v platnost za datum přiznání podpory výrobcům, tj. datum, k němuž příjemce získal právně závazné právo na podporu. Komise se proto nedomnívá, že vstup zákona v platnost před přijetím tohoto rozhodnutí představuje porušení povinnosti podle čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES.
7.2.2 Posouzení slučitelnosti
(343)
Čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES stanoví obecný zákaz poskytování státních podpor ve Společenství.
(344)
Čl. 87 odst. 3 písm. c) umožňuje povolit státní podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem. Komise vypracovala řadu pokynů a sdělení, které objasňují používání výjimky uvedené v tomto článku.
(345)
Metodika pro uvízlé náklady má analyzovat podpory, které jsou nástupnickým společnostem bývalého monopolu v elektroenergetickém odvětví poskytnuty s ohledem na skutečnost, že některá rozhodnutí, která tyto nástupnické společnosti přijaly před liberalizací, by po provedení liberalizace nebyly z ekonomického hlediska racionální.
(346)
V oddíle 3 prvním odstavci metodiky pro uvízlé náklady je vysvětleno, že uvízlé náklady „mohou mít v praxi různou formu: dlouhodobé kupní smlouvy, investice provedené na základě předpokládané nebo výslovné záruky prodeje, investice provedené mimo rozsah běžných činností, atd.“. Ve zkoumaném případě je podpora určena na investice do modernizace nebo rozšíření elektráren, přičemž smlouvy o prodeji plní úlohu přímé záruky prodeje. Tato metodika se zabývá rovněž důsledky dlouhodobých smluv o nákupu plynu, jež byly uzavřeny výrobci, kteří používají plyn. Komise se proto domnívá, že podpora přesně spadá do oblasti působnosti metodiky pro uvízlé náklady. Komise podporu analyzovala podle této metodiky.
(347)
Metodika pro uvízlé náklady předpokládá dvoufázové posouzení podpory určené na náhradu uvízlých nákladů. První fáze popsaná v oddíle 3 metodiky se týká vymezení způsobilých nákladů, což zahrnuje zejména výpočet maximální výše náhrady, kterou je možno přiznat. Druhá fáze popsaná v oddíle 4 metodiky se týká mechanismu výpočtu skutečné náhrady, která má být vyplacena za uvízlé náklady s ohledem na skutečný rozvoj hospodářské soutěže na trhu.
(348)
Komise nejprve zkoumala, zda podpora splňuje podmínky stanovené v bodech 3.1-3.12 metodiky pro uvízlé náklady.
(349)
V souladu s bodem 3.1 metodiky pro uvízlé náklady se při vyplácení maximální výše náhrady berou v úvahu pouze investice, které byly dokončeny přede dnem vstupu směrnice 96/92/ES v platnost v Polsku, tj. přede dnem přistoupení Polska k EU, a rovněž množství plynu objednaného před tímto dnem podle zásady „ber nebo plať“. Ve výjimečných případech byly v úvahu brány rovněž investice zahájené přede dnem přistoupení Polska do EU, které však v době vstupu nebyly dokončeny, avšak pouze v rozsahu, v němž bylo Polsko schopno Komisi prokázat, že dokončení těchto investic a příjmy plynoucí z jejich provozu povedou k nižším uvízlým nákladům než zastavení stavebních prací.
(350)
Podle bodu 3.2 metodiky pro uvízlé náklady je existence a platnost záruk provozu poskytnutých výrobcům nesporná, jelikož jsou ve smlouvách o prodeji výslovně uvedeny.
(351)
V souladu s bodem 3.3 metodiky pro uvízlé náklady jsou dotyčné investice velmi významné a mohou vést k velkým ztrátám. To se týká rovněž dlouhodobých smluv typu „ber nebo plať“. Komise se domnívá, že pokud by tyto ztráty nebyly nějakým způsobem nahrazeny, mohly by vzhledem k svému rozsahu ohrozit další fungování dotčených podniků. To dokládá rovněž reakce institucí, které investice financovaly a které Komisi sdělily, že neexistence přiměřené náhrady může představovat porušení smluv o financování vzhledem k významnému nebezpečí úpadku dotyčného podniku.
(352)
Komise bere v úvahu rovněž skutečnost, že se dopad uvízlých nákladů posuzuje na úrovni konsolidovaných skupin. To umožňuje patřičně zohlednit všechny důsledky liberalizace pro skupinu, a to kladné i záporné. Tento mechanismus vylučuje nové investice, pokud se jednoznačně nejedná o náhradní investice. Komise se proto domnívá, že nové investice v odvětví jsou zásadní pro dobré fungování trhu a nelze je zastavit s ohledem na náhrady za uvízlé náklady.
(353)
V souladu s bodem 3.4 metodiky pro uvízlé náklady jsou částky vynaložené příjemci na uskutečněné investice neodvolatelné. Neexistuje žádná jiná možnost zajištění návratnosti investic do elektrárny, pouze její provozování nebo prodej za cenu, která nemůže být vyšší než příjem, jehož může daná elektrárna dosáhnout za prodej své elektřiny na trhu. Rovněž smlouvy typu „ber nebo plať“ nemohou být výrobci jednostranně zrušeny.
(354)
V souladu s bodem 3.5 metodiky nesouvisejí uvízlé náklady spojené s investicemi do elektráren s dvoustrannými smlouvami. Proto ověření, zda tyto náklady vyplývají ze záruk vázajících dvě společnosti patřící do téže skupiny, není důležité. Uvízlé náklady spojené se smlouvami typu „ber nebo plať“ nezavazují společnosti patřící do stejné skupiny.
(355)
V souladu s bodem 3.6 metodiky pro uvízlé náklady předložily polské orgány Komisi přehled nákladů, které mají být uhrazeny prostřednictvím náhrad v případě, že příjmy elektrárny nestačí na jejich pokrytí. Po analýze těchto kategorií nákladů Komise dospěla k závěru, že náhrady nepřekročí částky, které jsou nezbytné k pokrytí nedostatečné návratnosti investic po dobu životnosti nových aktiv, v případě potřeby s přiměřeným ziskovým rozpětím. Při výpočtu maximální výše náhrady byla přijata řada hospodářských předpokladů, zejména základní tržní cena rovnající se ceně, kterou by byl ochoten nabídnout subjekt vstupující na polský trh. Přitom byla použita hypotéza, že tento subjekt bude jako základní zdroj energie používat uhlí. Komise ověřila shodu tohoto předpokladu týkajícího se zdroje energie se stávajícími tendencemi nových investic v tomto odvětví v Polsku, a rovněž prověřila, zda budou zásoby uhlí v Polsku dostačující, aby tato tendence mohla být v budoucnu zachována. Pokud bude skutečná tržní cena nižší než předpokládaná základní tržní cena, bude při výpočtu náhrady zohledněna základní tržní cena. Komise se domnívá, že tento způsob výpočtu náhrad za uvízlé náklady, který je shodný se způsobem používaným v její ustálené praxi (76), bere v úvahu hospodářské náklady, které odpovídají skutečně investovaným částkám. Náhrady za smlouvy typu „ber nebo plať“ byly vypočteny s přihlédnutím k výši skutečně objednaných objemů a nejlepších možných odhadů týkajících se vývoje cen ve smlouvách.
(356)
V souladu s bodem 3.7 metodiky pro uvízlé náklady byly při výpočtu náhrad zohledněny příjmy vytvořené dotyčnými aktivy. Maximální výší náhrady je částka po odečtení příjmů vytvořených v minulosti aktivy, jež jsou k dispozici k uhrazení investičních nákladů, a rovněž hotovostních toků elektrárny od roku 2007 do doby skončení platnosti smluv o prodeji, které budou k dispozici k uhrazení investičních nákladů. Všechny tyto příjmy jsou vzaty v úvahu ode dne uzavření smluv o prodeji a v odečtených částkách jsou zahrnuty veškeré státní podpory obdržené ode dne 1. května 2004.
(357)
V souladu s bodem 3.8 metodiky pro uvízlé náklady byla od maximálních náhrad odečtena hodnota podpor poskytnutých v minulosti na dotyčná aktiva, a zejména investiční podpora.
(358)
V souladu s bodem 3.9 metodiky pro uvízlé náklady byl při výpočtu uvízlých nákladů patřičně zohledněn skutečný vývoj cen elektřiny. Pravidelné úpravy výše náhrad budou přihlížet k rozdílu mezi předpokládanou cenou elektřiny použitou pro účely výpočtu maximální výše náhrad a skutečnou cenou elektřiny. Při výpočtu skutečné výše platby na náhrady za smlouvy typu „ber nebo plať“ bude zohledněna skutečná spotřeba plynu a skutečné ceny této suroviny, a rovněž skutečná cena, za niž společnosti prodaly vyrobenou elektřinu.
(359)
V souladu s bodem 3.10 metodiky pro uvízlé náklady jsou při výpočtu maximální výše náhrady zohledněny náklady amortizované před vstupem směrnice 96/26/ES v platnost v Polsku.
(360)
V souladu s bodem 3.11 metodiky pro uvízlé náklady byly náhrady vypočteny s přihlédnutím k řešení, které je z ekonomického hlediska pro stát nejméně zatěžující. Pokud jde o aktiva, jejichž výstavba byla zahájena před vstupem Polska do EU, nebyla však do dne přistoupení dokončena, Polsko prokázalo, že maximální náhrady byly vypočteny na základě levnějšího ze dvou možných scénářů: dokončení výstavby a provoz nových aktiv za účelem získání příjmů, nebo zastavení stavebních prací. Rovněž mechanismus náhrady uvízlých nákladů spojených se smlouvami typu „ber nebo plať“ byl vypracován tak, aby výrobce pobízel k provozu elektrárny v zájmu snížení celkové výše uvízlých nákladů, místo k zastavení výroby a zaplacení veškerého penále, což by mělo za následek mnohem vyšší uvízlé náklady. Komise analyzovala řadu scénářů předložených Polskem za účelem posouzení, nakolik tento mechanismus povede ke snížení celkové výše náhrad. Pokud bude objem plynu objednaného na zásadě „ber nebo plať“ v době fungování režimu náhrad znovu projednán a snížen, dojde k úměrnému snížení skutečné výše plateb náhrad.
(361)
V souladu s bodem 3.12 metodiky pro uvízlé náklady dosahuje doba platnosti vyplacení náhrad až roku 2027. V bodě 3.12 metodiky pro uvízlé náklady se uvádí, že „náklady, které mohou nést některé podniky po časovém období stanoveném v článku 26 směrnice (18. únor 2006) nemohou představovat způsobilé uvízlé náklady ve smyslu této metodiky“. V poznámce pod čarou 5 metodiky pro uvízlé náklady se však uvádí, že „je třeba pochopit, že investice, které nelze nahradit nebo které nejsou ekonomicky životaschopné v důsledku liberalizace vnitřního trhu s elektřinou, mohou představovat uvízlé náklady ve smyslu této metodiky, včetně případů, kdy mají v zásadě přesáhnout rok 2006. Kromě toho povinnosti nebo záruky, které musí být rozhodně plněny i po 18. únoru 2006 z toho důvodu, že jejich nesplnění by způsobilo vážná rizika s ohledem na ochranu životního prostředí, veřejnou bezpečnost, sociální ochranu pracovníků nebo bezpečnost elektroenergetické sítě, mohou, jsou-li řádně zdůvodněny, představovat podle této metodiky způsobilé uvízlé náklady“.
(362)
Uvízlé náklady, o nichž se hovoří v zákoně, jsou úzce spojeny s investicemi do elektráren, které nelze získat zpět kvůli liberalizaci vnitřního trhu s elektřinou. Týká se to rovněž smluv typu „ber nebo plať“, které byly uzavřeny za účelem zajištění dodávek pro elektrárny využívající smluv o prodeji v rozsahu, který odpovídá množství elektřiny zahrnuté ve smlouvách o prodeji. Vzhledem k výše uvedené poznámce pod čarou 5 může Komise povolit prodloužení náhrad za předpokládanou lhůtu, jestliže se domnívá, že to odůvodňují okolnosti daného případu.
(363)
Komise upozorňuje na skutečnost, že dotyčné investice jsou investicemi do elektráren. Jsou do investice, které jsou obzvlášť dlouhodobé (od 15 do někdy až 30 let), v nichž velmi důležitou úlohu hraje vývoj cen elektřiny, který lze obtížně předvídat, zejména v době přechodu na plně liberalizovaný trh. Návratnosti těchto investic nelze dosáhnout, jsou-li ceny elektřiny nižší než ceny předpokládané v době výstavby elektrárny.
(364)
Za těchto okolností se Komise domnívá, že stejně jako v předchozích případech týkajících se Řecka (77) a Portugalska (78) se na tyto konkrétní uvízlé náklady vztahuje poznámka pod čarou 5 v metodice pro uvízlé náklady a odůvodňuje přiznání náhrady v období od roku 2006 do doby skončení platnosti původních smluv o prodeji.
(365)
Na základě výše uvedených skutečností Komise přijímá závěr, že zákon splňuje kritéria stanovená v bodech 3.1-3.12 metodiky pro uvízlé náklady. Maximální náhrady z důvodu uvízlých nákladů nepřekračují výši, kterou tato metodika povoluje. Proto je na základě ustanovení této metodiky nutno považovat tyto náklady za způsobilé.
(366)
Komise přezkoumala, zda podpora splňuje podmínky stanovené v bodech 4.1-4.6 metodiky pro uvízlé náklady.
(367)
V souladu s bodem 4.1 metodiky pro uvízlé náklady byly maximální výše náhrad vypočteny na základě jednoznačně stanovených a jednotlivých elektráren a smluv typu „ber nebo plať“. Skutečně vyplacené náhrady nepřekročí tyto maximální částky.
(368)
V souladu s bodem 4.2 metodiky pro uvízlé náklady bude výše skutečně vyplacených náhrad zohledňovat skutečné změny základních hospodářských údajů, zejména ceny elektřiny a množství plynu zakoupeného v rámci smluv typu „ber nebo plať“. Pokud se budou například skutečné ceny elektřiny lišit od základní tržní ceny zmíněné v 355. bodě odůvodnění, výše skutečných náhrad se odpovídajícím způsobem změní. Rovněž částky skutečných náhrad za smlouvy typu „ber nebo plať“ budou zohledňovat skutečné podmínky, za nichž daní výrobci kupují plyn a prodávají elektřinu na trhu.
(369)
V souladu s bodem 4.3 metodiky uvízlých nákladů se polské orgány zavázaly předkládat Komisi každý rok zprávu o provádění zákona v souladu s bodem 4.3 metodiky.
(370)
V souladu s bodem 4.4 metodiky uvízlých nákladů základní tržní cena zohledněná v 355. bodě odůvodnění časem významně roste, což vede k tomu, že výše vyplacených náhrad bude podléhat určitým snížením. Komise toto hodnotí příznivě.
(371)
V souladu s bodem 4.5 metodiky uvízlých nákladů je maximální výše náhrad, která má být vyplacena konkrétnímu podniku, stanovena předem. Zohledňuje budoucí zisky příjemců vyplývající z vyšší produktivity. V oznámení je zejména upřesněno, jakým způsobem budou při výpočtu uvízlých nákladů brány v úvahu změny různých zohledněných hospodářských činitelů (např. ceny, podíl na trhu a jiné relevantní činitele uváděné členským státem, které jsou uvedeny v metodice).
(372)
V souladu s bodem 4.6 metodiky uvízlých nákladů se polské orgány zavázaly napříště neposkytovat žádnou podporu na záchranu nebo restrukturalizaci podnikům, kteří budou příjemci podle zákona, a to po dobu deseti let od poslední výplaty náhrady. Tato lhůta, která u některých podniků sahá až do roku 2037, byla stanovena v souladu se zásadou „jednou a dost“, což odpovídá výkladu Komise v bodě 73 pokynů Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (79). Podle názoru Komise toto řešení dostatečně zajišťuje, aby v rámci metodiky pro uvízlé náklady nemohlo dojít k nepatřičné kumulaci podpory.
(373)
Na základě výše uvedených skutečností Komise vyvozuje závěr, že zákon splňuje kritéria stanovená v bodě 4.1-4.6 metodiky pro uvízlé náklady. Způsob vyplácení skutečných plateb za uvízlé náklady je proto v souladu s metodikou pro uvízlé náklady.
(374)
Za těchto okolností Komise přijímá závěr, že zákon je v souladu s metodikou pro uvízlé náklady. Podpora určená na uhrazení způsobilých uvízlých nákladů splňuje kritéria obsažená v metodice pro uvízlé náklady, je proto možné považovat tuto podporu za slučitelnou se společným trhem.
(375)
Výrobci energie, kteří jsou příjemci podle zákona, by podle metodiky pro uvízlé náklady měli nárok na obdržení státní podpory počínaje dnem 1. května 2004. Zákon stanoví systém budoucích náhrad, avšak při výpočtu maximální výše náhrad zohledňuje rovněž výši podpory, kterou výrobci obdrželi v minulosti. Maximální výší náhrady je podle přílohy 2 zákona částka po odečtení příjmů vytvořených v minulosti aktivy, jež byly k dispozici k uhrazení investičních nákladů. Jak je uvedeno v 356. bodě odůvodnění, v odečtených příjmech jsou zahrnuty veškeré státní podpory obdržené od 1. května 2004. Komise prohlašuje zákon za slučitelný se společným trhem a rovněž prohlašuje za slučitelné se společným trhem částky podpor, které příjemci obdrželi ode dne 1. května 2004.
7.2.3 Zvláštní případ společností Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni S.A. a Electrabel Połaniec S.A.
(376)
Dvě smlouvy o prodeji uzavřené se společnostmi Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni S.A. a Electrabel Połaniec S.A., skončily dne 31. prosince 2006. Zákon se proto na tyto elektrárny nevztahuje. Jelikož se na tyto dvě smlouvy jako na jediné zákon nevztahuje, nevztahuje se na ně rovněž oblast působnosti tohoto rozhodnutí a s ohledem na tyto dvě společnosti Komise vydá zvláštní rozhodnutí.
8. ZÁVĚR
(377)
Komise vyvozuje závěr, že:
a)
smlouvy o prodeji představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, s výjimkou smlouvy uzavřené se společností Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o., a tato státní podpora není slučitelná se společným trhem;
b)
zákon představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES a tato státní podpora je slučitelná se společným trhem na základě čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES.
(378)
Jak bylo objasněno v bodě 7.1.1, státní podpory obsažené ve smlouvách o prodeji spočívají především v tom, že smlouvy o prodeji zaručují nákup určitého množství elektřiny společností PSE za cenu, která zahrnuje veškeré výrobní náklady.
(379)
Jelikož tato státní podpora není slučitelná se Smlouvou o ES, je nutno ji ukončit. Poněvadž ustanovení týkající se zaručeného odběru a záruky uhrazení nákladů představují základní část smluv o prodeji, Komise dospěla k závěru, že poskytování státní podpory je možno ukončit pouze zrušením smluv o prodeji.
(380)
Komise se domnívá, že ukončení smluv o prodeji bude od dotčených stran vyžadovat velké množství práce, zejména pokud jde o dohodnutí podmínek ukončení těchto smluv. Komise zastává názor, že za účelem přiměřeného zabezpečení dodávek elektřiny a zajištění toho, aby se přechod na plně liberalizovaný trh v Polsku uskutečnil za dobrých podmínek, je nutné poskytnout přiměřenou lhůtu pro realizaci tohoto procesu. Tyto cíle jsou rovněž v zájmu Společenství.
(381)
Při přípravě zákona v rámci vnitrostátního legislativního procesu Polsko konzultovalo všechny zúčastněné strany ohledně technických záležitostí spojených s dobrovolným ukončením smluv o prodeji. Na základě těchto konzultací činí v zákoně stanovená lhůta pro uzavření dohod o ukončení smluv o prodeji 150 dnů ode dne vstupu zákona v platnost, tj. 1. ledna 2008. Komise se domnívá, že tato lhůta je rovněž přiměřená k ukončení smluv o prodeji, jež vyžaduje toto rozhodnutí. Komise poznamenává, že v souladu s § 5 zákona dojde ke skutečnému ukončení dlouhodobých smluv k prvnímu dni měsíce následujícího po uplynutí 210 dnů od vstupu zákona v platnost (tj. 1. dubna 2008).
(382)
V souladu s 356. a 375. bodem odůvodnění se na částky podpory obdržené ode dne 1. května 2004 vztahuje zákon, jsou proto prohlášeny za slučitelné se společným trhem.
(383)
V konkrétním případě společnosti Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o. Komise vyvozuje závěr, že elektrárna neměla na základě smluv o prodeji prospěch ze státní podpory.
(384)
Na smlouvy o prodeji uzavřené se společnostmi Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni S.A. a Electrabel Połaniec S.A. se oblast působnosti tohoto rozhodnutí nevztahuje. Ve věci těchto dvou společností Komise vydá zvláštní rozhodnutí,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
1. Dlouhodobé smlouvy o prodeji kapacity a elektrické energie uzavřené mezi společností Polskie Sieci Elektroenergetyczne S.A. a společnostmi uvedenými v příloze 1 zákona o zásadách hrazení nákladů, které výrobcům vznikly v souvislosti s předčasným ukončením dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie (dále jen „zákon“), představují ode dne přistoupení Polska k Evropské unii státní podporu pro výrobce elektřiny ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
2. Státní podpora uvedená v odstavci 1 je protiprávní a neslučitelná se společným trhem.
Článek 2
1. Polsko ukončí dlouhodobé smlouvy o prodeji kapacity a elektrické energie uvedené v článku 1.
2. Dohody o ukončení dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie budou uzavřeny do dne 1. ledna 2008 a vstoupí v platnost nejpozději dne 1. dubna 2008.
Článek 3
Dlouhodobá smlouva o prodeji kapacity a elektrické energie uzavřená mezi společností Polskie Sieci Elektroenergetyczne S.A. a společností Żarnowiecka Elektrownia Gazowa sp. z o.o. nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
Článek 4
1. Náhrady stanovené v zákoně představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES poskytnutou výrobcům uvedeným v příloze 2 tohoto zákona.
2. Státní podpora uvedená v odstavci 1 je v souladu s metodikou pro uvízlé náklady slučitelná se společným trhem.
3. Maximální výší náhrad stanovenou v zákoně je částka po odečtení celkových příjmů vytvořených aktivy v rámci dlouhodobých smluv a dostupných k uhrazení investičních nákladů.
Článek 5
1. Do dne 31. ledna 2008 polské orgány Komisi oznámí opatření, která Polsko přijalo k splnění tohoto rozhodnutí.
2. Polské orgány předloží Komisi každý rok zprávu o provádění zákona.
Článek 6
Toto rozhodnutí je určeno Polské republice.
V Bruselu dne 25. září 2007.
DECISIONE DELLA COMMISSIONE
del 25 settembre 2007
relativa all’Aiuto di Stato concesso dalla Polonia nell’ambito di accordi a lungo termine per la vendita di elettricità e all’Aiuto di Stato che la Polonia prevede di concedere a titolo di compensazione per la risoluzione volontaria di accordi a lungo termine per la vendita di elettricità
[notificata con il numero C(2007) 4319]
(Il testo in lingua polacca è il solo facente fede)
(Testo rilevante ai fini del SEE)
(2009/287/CE)
LA COMMISSIONE DELLE COMUNITÀ EUROPEE,
visto il trattato che istituisce la Comunità europea, in particolare l’articolo 88, paragrafo 2, primo comma,
visto l’accordo sullo Spazio economico europeo, in particolare l’articolo 62, paragrafo 1, lettera a),
dopo aver invitato gli interessati a presentare osservazioni conformemente a detti articoli (1) e viste le osservazioni trasmesse,
considerando quanto segue:
1. PROCEDIMENTO
(1)
Con lettera del 1o marzo 2005, rif. WEH/1023/6-54/05, protocollata il 3 marzo 2005 (SG/2005/A/226), le autorità polacche hanno notificato alla Commissione, conformemente all’articolo 88, paragrafo 3 del trattato CE, un progetto di legge relativo a «norme per la copertura dei costi sostenuti dalle imprese in relazione alla risoluzione anticipata di accordi a lungo termine per la vendita di elettricità» (in appresso «progetto di legge»).
(2)
A seguito di una valutazione preliminare, la Commissione ha dichiarato che la notificazione era incompleta e, con lettera del 27 aprile 2005, ha chiesto alle autorità polacche di fornire informazioni supplementari sulla misura in questione.
(3)
Con lettera del 1o giugno 2005, protocollata il 2 giugno 2005, le autorità polacche hanno fornito una parte delle informazioni supplementari richieste e le rimanenti informazioni sono state fornite con lettera del 24 giugno 2005, protocollata il 28 giugno 2005.
(4)
Il 28 e il 29 giugno 2005, su richiesta delle autorità polacche è stata organizzata una riunione tecnica per discutere della notificazione. Nel corso dell’incontro sono stati sollevati alcuni interrogativi che le autorità polacche dovevano chiarire per iscritto per far sì che la Commissione disponesse delle informazioni complete necessarie per la valutazione.
(5)
Dal momento che la Polonia non ha fornito chiarimenti completi, con lettera del 28 luglio 2005 (D/55776), la Commissione ha ricordato la propria richiesta di chiarimenti avanzata nel corso della riunione del 28 giugno chiedendo alle autorità polacche di fornire le informazioni necessarie.
(6)
Con lettera del 7 settembre 2005, protocollata il 9 settembre 2005, le autorità polacche hanno informato la Commissione che, a causa del termine del mandato parlamentare, i lavori sul progetto di legge erano stati sospesi.
(7)
Con lettera del 23 novembre, la Commissione ha comunicato alla Polonia la propria decisione di avviare il procedimento di cui all’articolo 88 paragrafo 2 del trattato CE in relazione al progetto di legge e in relazione agli accordi (contratti) a lungo termine per la vendita di elettricità (in appresso «KDT») nel settore elettroenergetico polacco.
(8)
La decisione della Commissione di avviare il procedimento di indagine formale è stata pubblicata nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea (2). La Commissione ha invitato le parti interessate a presentare le loro osservazioni.
(9)
Con lettera del 16 dicembre 2005, le autorità polacche hanno chiesto di non rivelare a terzi determinate informazioni contenute nella decisione di avviare il procedimento. La Commissione ha risposto a tale richiesta e, con lettera del 25 gennaio 2006, ha presentato una versione non riservata della decisione che è stata accettata dalle autorità polacche con un messaggio di posta elettronica del 16 febbraio 2006, protocollato il giorno stesso.
(10)
Con lettera del 28 dicembre 2005, protocollata dalla Commissione in data 4 gennaio 2006, le autorità polacche hanno presentato alla Commissione la prima parte delle osservazioni concernenti l’avvio del procedimento relativo al progetto di legge per la risoluzione di accordi a lungo termine per la vendita di elettricità. Tali informazioni illustravano le azioni intraprese al fine di sciogliere i dubbi espressi dalla Commissione in relazione al progetto di legge. In secondo luogo, dopo aver chiesto una proroga del termine, che è stata accettata dalla Commissione il 12 gennaio 2006, nella lettera del 23 gennaio 2006, protocollata dalla Commissione il 26 gennaio 2006, le autorità polacche hanno presentato la proprie osservazioni in merito alla valutazione della Commissione sugli accordi a lungo termine per la vendita di elettricità.
(11)
Oltre alle informazioni fornite con la lettera del 23 dicembre 2005, le autorità polacche ne hanno fornito di supplementari con lettera del 5 aprile 2006, protocollata il 6 aprile 2006, per illustrare le modifiche previste per il progetto di legge per la risoluzione di accordi a lungo termine per la vendita di elettricità al fine di rendere tale legge compatibile con le norme in materia di aiuti di Stato. Con lettera del 6 aprile 2006, protocollata il 10 aprile 2006, sono stati presentati gli allegati a tale lettera.
(12)
La Commissione ha ricevuto osservazioni da parte di terzi interessati. Con lettera del 20 giugno 2006, la Commissione ha inviato tali osservazioni alle autorità polacche che hanno avuto la possibilità di esprimersi su di esse.
(13)
La decisione della Commissione di avviare il procedimento di indagine formale è stata contestata da una delle parti interessate che ha adito il Tribunale di primo grado il 12 maggio 2006 (riferimento T-142/06).
(14)
Su richiesta delle autorità polacche, presentata il 7 luglio e protocollata il 12 luglio 2006, una gran parte delle osservazioni è stata tradotta in polacco e ad esse inviata con lettera del 23 febbraio 2007. In risposta a tale lettera, le autorità polacche hanno fatto sapere, con lettera del 12 marzo 2007, protocollata il giorno stesso, che non era necessaria la traduzione delle osservazioni rimanenti.
(15)
A seguito della lettera del 28 marzo 2007, protocollata dalla Commissione lo stesso giorno, le autorità polacche hanno espresso il loro parere sulle osservazioni degli interessati.
(16)
In risposta alla lettera dei servizi della Commissione del 28 aprile 2006, con lettera del 6 giugno 2006, protocollata l’8 giugno 2006, le autorità polacche hanno fornito informazioni supplementari sulla misura in esame. Con lettera del 13 luglio 2006, protocollata il 17 luglio 2006, le autorità polacche hanno fornito copie degli accordi a lungo termine per la vendita di elettricità insieme ai relativi allegati e aggiunte (per un totale di 609 documenti) in forma cartacea.
(17)
Nella lettera del 4 maggio 2006, le autorità polacche hanno chiesto un’interpretazione di un punto della comunicazione della Commissione relativa alla metodologia per l’analisi degli aiuti di Stato connessi ai cosiddetti costi incagliati (Stranded Costs) (3).
(18)
Con lettera del 27 settembre 2006 la Commissione ha inviato alle autorità polacche un elenco di punti di importanza fondamentale di cui tener conto nell’elaborazione del progetto di legge in questione.
(19)
Nelle lettere protocollate rispettivamente in data 17 agosto 2006 e 5 gennaio 2007, nella lettera del 28 maggio 2007 e nel messaggio di posta elettronica protocollato il 29 maggio 2007 (la versione inglese del progetto di legge), sono state fornite diverse versioni del progetto di legge per la risoluzione degli accordi a lungo termine per la vendita di elettricità corrispondenti alle diverse fasi della procedura legislativa in Polonia.
(20)
Nel corso del procedimento, la Polonia ha integrato le informazioni sulla misura in questione con lettere protocollate il 31 gennaio 2007 e il 4 aprile 2007, con messaggi di posta elettronica del 2, 4, 7 e 11 maggio 2007 e con lettera protocollata il 6 giugno 2007.
(21)
Con lettera del 3 aprile 2007, la Commissione ha chiesto alle autorità polacche informazioni sui progressi del lavoro legislativo sul progetto di legge e sulle azioni intraprese dalla Polonia dopo i primi colloqui con i servizi della Commissione.
(22)
Inoltre, si sono svolte, nel quadro del procedimento di indagine, riunioni con le autorità polacche in data 5 aprile 2006, 7 settembre 2006, 26 ottobre 2006, 2 febbraio 2007, 22 febbraio 2007, 26 aprile 2007, 2 maggio 2007 e 14 maggio 2007.
(23)
Nella lettera del 9 luglio 2007, le autorità polacche hanno fornito la versione definitiva della legge per la risoluzione degli accordi a lungo termine per la vendita di elettricità che è stata approvata dal parlamento polacco ed è entrata in vigore il 4 agosto 2007. Il 18 luglio la Polonia ha presentato la traduzione del testo della legge in inglese e un indice delle modifiche apportate alla legge dalla Camera alta del Parlamento, il Senato, insieme ad un memorandum esplicativo.
2. DESCRIZIONE DELL’AIUTO
2.1. Gli accordi a lungo termine per la vendita di elettricità (KDT)
(24)
Alla metà degli anni ’90 il governo polacco ha deciso di avviare un programma finalizzato all’ammodernamento del settore polacco dell’energia elettrica e al suo adeguamento alle norme tecniche ed ambientali dell’Europa occidentale.
(25)
Per realizzare tale programma, la Polonia ha bandito una gara d’appalto al fine di selezionare progetti nuovi e sistemi innovativi di produzione dell’elettricità. Per tali progetti sarebbero stati stipulati accordi a lungo termine per la vendita di elettricità in relazione alla capacità di produzione che essi possedevano. La decisione di bandire una gara d’appalto è stata presa dal ministero per l’Industria e il Commercio e l’appalto è stato eseguito il controllo di tale ministero dalla rete elettrica polacca (Polskie Sieci Elektroenergetyczne SA, in appresso «PSE»), l’operatore statale polacco.
(26)
I documenti e le specifiche tecniche per la gara d’appalto sono stati pubblicati nell’agosto e nel settembre 1994. Nei documenti erano indicati i tre obiettivi che dovevano essere realizzati dal progetto: fornitura di energia elettrica a buon mercato, mantenimento di un livello ragionevole di sicurezza delle forniture, miglioramento delle norme per la tutela dell’ambiente e prevenzione del deterioramento ambientale tenuto conto delle norme per l’integrazione tra la Polonia e l’Europa occidentale.
(27)
Per la valutazione delle offerte sono stati adoperati diversi criteri tra cui: l’efficacia del progetto, il volume delle spese di capitale, il rispetto per la tutela dell’ambiente, l’utilizzazione di tecnologie consolidate e di fonti combustibili sicure e stabili.
(28)
Il termine per la presentazione delle offerte era il 5 gennaio 1995. Sono state presentate 44 offerte. Una volta respinte le offerte meno interessanti, sono state intavolate trattative con i rimanenti offerenti. Le trattative hanno portato alla conclusione di KDT con alcune imprese o gruppi di imprese.
(29)
I KDT sono stati firmati negli anni 1996-1998, ad eccezione di un KDT con il gruppo Południowy Koncern Energetyczny SA (in appresso: «PKE») che è stato firmato il 12 aprile 1995 e del KDT con Elektrownia Turów, firmato il 26 agosto 1994. Il KDT con Elektrownia Turów non rientrava nel periodo cui si riferisce la decisione di apertura del procedimento (4). Pertanto esso non è stato preso in esame dalla presente decisione. La tabella che segue indica le imprese interessate.
Tabella 1
I KDT in Polonia
n.
Nome del beneficiario
1
BOT Górnictwo i Energetyka S.A.
2
Południowy Koncern Energetyczny S.A.
3
Elektrownia Kozienice S.A.
4
Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A.
5
Zespół Elektrowni Pątnów-Adamów-Konin Pątnów II
6
Electrabel Połaniec S.A.
7
Elektrociepłownia Kraków S.A. (5)
8
Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni S.A.
9
Elektrociepłownia Rzeszów S.A.
10
Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o.
11
Elektrociepłownia Lublin Wrotków Sp. z o.o.
12
Elektrociepłownia Chorzów «ELCHO» S.A.
13
Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o.
14
Elektrociepłownia Zielona Góra S.A.
Fonte: Decisione di avviare il procedimento.
(30)
La durata dei KDT varia da 7 a 20 anni a secondo della data in cui la centrale elettrica inizia a funzionare; la maggior parte di essi è stata contratta per un periodo superiore a 15 anni. L’ultimo KDT terminerà nel 2007.
(31)
Tutti i KDT sono stati contratti sulla base degli stessi principi di base:
a)
i produttori si impegnano a create nuove capacità di produzione, ad ammodernare le attrezzature e a fornire a PSE una quantità minima stabilita di elettricità prodotta dagli impianti in questione;
b)
PSE si impegna a comprare almeno tale quantità minima di energia elettrica;
c)
il prezzo d’acquisto dell’elettricità si basa sul principio del pass-through. I produttori riscuotono da PSE un importo corrispondente a tutti i costi sostenuti, sia fissi che variabili, maggiorato di un margine di profitto.
Tuttavia, in considerazione del fatto che il contenuto finale del KDT è il risultato di trattative individuali relative a singoli progetti, tali accordi non sono identici e possono differenziarsi nei dettagli.
(32)
Dopo la firma, alcuni KDT sono stati modificati, talvolta anche più volte. I cambiamenti consistevano nella modifica di alcuni elementi dell’accordo, tuttavia, in ogni caso, ci si è sempre attenuti ai principi di cui sopra.
2.2. Il progetto di legge per la risoluzione di accordi a lungo termine per la vendita di elettricità oggetto della decisione di avvio del procedimento
(33)
Il progetto di legge per la risoluzione di accordi a lungo termine per la vendita di elettricità oggetto della decisione di avvio del procedimento prevedeva la possibilità di risoluzione volontaria da parte delle imprese produttrici di cui alla tabella 1. I produttori che aderivano al sistema avevano diritto ad una compensazione alle condizioni stabilite nel progetto di legge.
(34)
Le compensazioni possono coprire la differenza tra i costi sostenuti dall’impresa per la realizzazione dei KDT e la parte del ricavato della vendita dell’energia elettrica che permette all’impresa di coprire tale costi. In appresso si fa riferimento a tale differenza con «differenza da compensare». Nei costi si fanno rientrare anche le spese direttamente legate alla risoluzione dei KDT come il rimborso anticipato dei crediti.
(35)
Le compensazioni sono erogate sotto forma di un pagamento iniziale, seguito da adeguamenti annuali fino al 2016 e da un adeguamento finale nel 2016.
(36)
L’importo del pagamento iniziale corrisponde alla differenza da compensare calcolata per il periodo che va dal 2006 al 2025 (o all’anno in cui un determinato KDT doveva avere originariamente termine, a secondo di quale delle due date cada prima) ed è calcolato sulla base di previsioni in merito all’evoluzione dei prezzi e delle quote di mercato in quel periodo.
(37)
Nel periodo che va dall’entrata in vigore del progetto di legge al 2014, il valore della «differenza da compensare» sarà calcolato nuovamente ogni anno sulla base di dati economici concreti e confrontato con l’importo stabilito inizialmente sulla base delle previsioni. Se il valore concreto è diverso da quello previsto, si ricorrerà ad un adeguamento che può essere positivo o negativo, cioè dare luogo ad un ulteriore pagamento al beneficiario o comportare l’obbligo per il beneficiario di rimborsare l’eventuale surplus. Per motivi pratici, in particolare in considerazione del tempo necessario per la raccolta e l’elaborazione di tutti i dati, gli adeguamenti saranno di fatto calcolati due anni dopo l’anno cui si riferiscono i dati economici.
(38)
Nel 2016 saranno effettuate nuove previsioni in merito all’evoluzione dei prezzi e delle quote di mercato per gli anni 2015-2025 o per l’anno in cui un determinato KDT doveva avere originariamente termine, a secondo di quale delle due date cada prima («periodo rimanente»). Il valore della «differenza da compensare» nel corso del periodo rimanente viene determinato sulla base di tale previsione e confrontato con il valore calcolato sulla base della prima previsione. Se tali valori risultano diversi si procederà ad un adeguamento finale per coprire il periodo rimanente. Come nel caso degli adeguamenti precedenti, l’adeguamento finale può essere positivo o negativo e può portare ad un ulteriore pagamento al beneficiario o ad un rimborso da parte del beneficiario.
(39)
Il valore totale delle compensazioni pagate, compresi gli adeguamenti, non può superare il valore massimo indicato come segue. Tale valore è stato stabilito per le singole imprese o per un gruppo, qualora più imprese appartengano ad uno stesso gruppo (6).
Tabella 2
Compensazioni massime previste dal progetto di legge nella versione oggetto di esame nella decisione di avviare il procedimento
(in 1000 PNL)
Nome del beneficiario
Compensazioni massime
1
BOT Górnictwo i Energetyka SA.
7 554 899
2
Południowy Koncern Energetyczny SA
5 085 101
3
Elektrownia Kozienice SA,
1 610 729
4
Zespół Elektrowni Dolna Odra SA
1 106 014
5
Zespół Elektrowni Pątnów-Adamów-Konin Pątnów II
2 173 335
6
Electrabel Połaniec SA.
1 204 454
7
Elektrociepłownia Kraków SA
84 656
8
Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni SA
132 773
9
Elektrociepłownia Rzeszów SA
302 684
10
Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o.
641 453
11
Elektrociepłownia Lublin Wrotków Sp. z o.o.
508 176
12
Elektrociepłownia Chorzów «ELCHO» SA
1 338 272
13
Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o.
1 013 081
14
Elektrociepłownia Zielona Góra SA
540 323
Totale
22 755 627
Fonte: Decisione di avviare il procedimento.
(40)
Tale importo massimo è pari alla differenza da compensare calcolata per gli anni 2006-2025 sulla base dell’ipotesi che i prezzi sul mercato dell’energia elettrica sarebbero aumentati, in maniera lenta ma costante, passando da un livello ancora più basso dell’attuale ai livelli registrati nell’Europa occidentale. In tale scenario, i prezzi medi per l’elettricità sarebbero partiti da circa 22 EUR/MWh nel 2006, aumentati lentamente a 30 EUR/MWh nel 2015, aumentati bruscamente a circa 40 EUR/MWh nel 2018 per poi stabilizzarsi a questo livello, con qualche fluttuazione verso l’alto e verso il basso, fino alla fine del periodo di riferimento nel 2025.
(41)
Le compensazioni saranno pagate dalla PSE o da una sua filiale, interamente controllata dallo Stato, e saranno finanziate mediante l’introduzione di un’imposta prelevata sui clienti e proporzionale alla potenza contrattuale del loro allacciamento alla rete elettrica. Al fine di finanziare in maniera significativa il pagamento iniziale, la PSE e le sue controllate effettuano una cartolarizzazione di quanto dovuto a titolo dell’imposta.
3. MOTIVAZIONI PER L’AVVIO DEL PROCEDIMENTO
(42)
Al fine di valutare il progetto di legge notificato, la Commissione, nella decisione di avviare il procedimento, ha esaminato gli elementi di aiuto contenuti negli stessi KDT e quelli contenuti nelle compensazioni da pagare nel caso di risoluzione dei KDT. Come si spiega al punto 3 della decisione di avvio del procedimento, tali misure erano strettamente legate tra loro.
(43)
I dubbi sollevati nella decisione di avvio del procedimento sono stati riassunti ai punti 3.1 e 3.2 in appresso. Per una valutazione più dettagliata la Commissione rinvia al punto 3 della decisione di avvio del procedimento.
3.1. Accordi a lungo termine per la vendita di elettricità
(44)
Nella sua analisi preliminare, la Commissione ha ritenuto che i KDT attribuiscano ai produttori selezionati che li contraggono un vantaggio rispetto alle imprese concorrenti, vantaggio che può distorcere la concorrenza ed incidere sugli scambi tra Stati membri.
(45)
La Commissione ha espresso il parere che i KDT non costituiscano un aiuto esistente dal momento che - sulla base delle disposizioni del trattato di adesione - nessuno dei KDT era ammissibile a una delle tre categorie di aiuto considerate, a partire dalla data di adesione, un aiuto esistente ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 1 del trattato CE (7).
(46)
In particolare, prima di tutto, nessuno dei KDT (ad eccezione dell’accordo concluso con Elektrociepłownia Turów) è entrato in vigore prima del 10 dicembre 1994. In secondo luogo, i KDT non sono stati notificati alla Commissione nell’ambito della cosiddetta «procedura provvisoria» e, in terzo luogo, nessuno dei KDT è stato inserito nell’elenco degli aiuti esistenti nel trattato di adesione.
(47)
La Commissione ritiene che, dal momento che non le sono stati notificati ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 3 del trattato CE, i KDT costituiscano un aiuto concesso illegalmente ai sensi del regolamento CE) n. 659/1999 del Consiglio del 22 marzo 1999 recante modalità di applicazione dell’articolo 93 del trattato CE (8).
(48)
La Commissione ha ritenuto che le disposizioni dei KDT attribuiscano un vantaggio finanziario alle imprese produttrici di energia elettrica che li hanno contratti rispetto ad altre imprese che non li hanno contratti o ad altri operatori di settori comparabili per i quali non sono stati proposti contratti a lungo termine di questo tipo. È stato dunque riconosciuto, a livello preliminare, che tale misura attribuisce un vantaggio in maniera selettiva a tali imprese.
(49)
La Commissione ha inoltre fatto notare il fatto che i mercati dell’elettricità sono stati aperti alla concorrenza e l’elettricità è un oggetto di scambi tra Stati membri almeno a partire dall’entrata in vigore della direttiva 96/92/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 19 dicembre 1996 concernente norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica (9). Le misure di aiuto che attribuiscono un vantaggio alle imprese del settore dell’energia in uno Stato membro sono state pertanto considerate misure che possono eventualmente limitare le possibilità di esportazione di energia verso tale Stato da altri Stati membri o favorire le esportazioni di energia elettrica verso tali altri Stati membri.
(50)
La Commissione ha anche ritenuto che tale vantaggio sia stato concesso mediante risorse statali dal momento che la firma dei KDT è stata una conseguenza della politica di Stato attuata dall’operatore della rete PSE che è interamente di proprietà statale. Conformemente alla giurisprudenza consolidata della Corte di giustizia delle Comunità europee (in appresso: «Corte di giustizia»), nel caso in cui un’impresa appartenente al tesoro di Stato utilizza le proprie risorse in modo che può essere considerato costituire un’azione di Stato, tali risorse devono essere considerate risorse statali ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE. (10).
(51)
Pertanto, la Commissione ha affermato che i KDT sono probabilmente un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87 paragrafo 1 del trattato CE concesso a favore di produttori di energia elettrica.
(52)
La Commissione ha inoltre affermato che per analizzare l’aiuto di Stato ricevuto dai produttori è opportuno ricorrere alla Metodologia dei costi incagliati. Sulla base della documentazione di cui disponeva all’epoca, la Commissione nutriva dubbi sul fatto che i KDT fossero compatibili con i criteri stabiliti nella metodologia di cui sopra.
(53)
In primo luogo, la Commissione nutriva dubbi sul fatto che il principio stesso di accordi a lungo termine per la vendita di energia elettrica che escludono una parte significativa del mercato potesse essere riconosciuto compatibile con gli obiettivi fondamentali della Metodologia dei costi incagliati, vale a dire accelerare la liberalizzazione del settore mediante la concessione di un’adeguata compensazione a operatori già presenti sul mercato che devono far fronte ad una concorrenza impari.
(54)
In secondo luogo, la Commissione nutriva dubbi sul fatto che l’elemento di aiuto contenuto nei KDT corrispondesse ai criteri particolari contenuti nella Metodologia dei costi incagliati per quanto riguarda il calcolo dei costi incagliati ammissibili e la concessione di una compensazione adeguata.
3.2. Compensazioni in caso di risoluzione dei KDT
(55)
Nella decisione di avvio del procedimento, la Commissione si è fondata sulla stessa argomentazione di cui sopra che è servita a stabilire se i KDT contenessero elementi di aiuto di Stato giungendo alla conclusione preliminare che tali elementi sono presenti anche nel caso di compensazione per la risoluzione anticipata dei KDT (11).
(56)
Successivamente, la Commissione ha esaminato la compatibilità dell’aiuto di Stato contenuto nelle compensazioni con i criteri della Metodologia dei costi incagliati.
(57)
La Commissione nutriva dubbi sul fatto che le compensazioni fossero compatibili con i criteri della Metodologia dei costi incagliati per quanto riguarda il calcolo dei costi incagliati ammissibili e la concessione di una compensazione adeguata.
4. OSSERVAZIONI DI TERZI INTERESSATI
(58)
Dopo la pubblicazione della decisione di avvio del procedimento e entro il termine da essa previsto e, in alcuni casi, a seguito di una proroga di tale termine su richiesta delle parti interessate, la Commissione ha ricevuto osservazioni da:
a)
le seguenti imprese di energia elettrica: Elektrociepłownia Rzeszów SA (in appresso: «Elektrociepłownia Rzeszów»), Electrabel SA e Electrabel Połaniec SA (in appresso insieme «Electrabel»), Zespół Elektrowni Pątnów - Adamów - Konin SA e Elektrownia Pątnów II Sp. z o.o. (in appresso, congiuntamente: «PAK»), BOT Górnictwo i Energetyka SA, BOT Elektrownia Opole SA e BOT Elektrownia Turów (in appresso, congiuntamente: «BOT»), Elektrociepłownia Chorzów «ELCHO» Sp. z. o.o. Elektrociepłownia Kraków S.A (in appresso: «ECK»)., Elektrociepłownia Zielona Góra SA (in appresso: «ECZG») e Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o. (in appresso «ENS»);
b)
i seguenti istituti bancari che assicurano il finanziamenti delle imprese che producono energia elettrica; Dresdner Bank AG London Branch, Bank Pekao SA, WestLB AG London Branch (12) e WestLB AG (in appresso: «le banche»);
c)
PSE.
(59)
Le osservazioni presentate dagli interessati alla Commissione sono molto simili tra loro, talvolta addirittura identiche. Pertanto, invece di descrivere singolarmente le osservazioni dei singoli interessati, la Commissione ha preferito raggrupparle per categoria.
4.1. Osservazioni sui KDT
(60)
Gli interessati ritengono che i KDT non debbano essere considerati «ancora applicabili dopo l’adesione» ai sensi dell’articolo 3, paragrafo 1 lettera c) dell’allegato IV all’atto di adesione (14).
(61)
Gli interessati ritengono che le misure che sono state prese sulla base del diritto prima dell’adesione all’UE non debbano essere esaminate dalla Commissione dopo l’adesione. Tale punto di vista è compatibile con il principio generale della non retroattività del diritto. Gli orientamenti comunitari relativi agli aiuti di Stato si dovrebbero applicare solo a partire dal momento dell’adesione all’UE.
(62)
Gli interessati fanno riferimento ad una decisione precedente della Commissione (15) in cui essa sosteneva che dei regimi di aiuti - simili, secondo loro, per struttura ai KDT - non erano applicabili dopo l’adesione.
(63)
A loro parere, l’eventuale aiuto nell’ambito dei KDT è stato concesso integralmente prima dell’adesione. I pagamenti annuali avrebbero continuato ad essere effettuati ma non dovevano essere considerati come un nuovo aiuto.
(64)
I KDT stabilivano il quantitativo di elettricità che PSE doveva comprare e il prezzo di acquisto dell’elettricità per il periodo in questione. Almeno nel caso di alcune situazioni, i prezzi erano calcolati in modo da non superare il livello precedentemente concordato tra le parti e le fluttuazioni erano limitate ad un importo ragionevole in relazione ai prezzi effettivi di mercato che costituivano verosimilmente il punto di riferimento più obiettivo. Inoltre, i prezzi reali erano talvolta anche più bassi, soprattutto perché l’autorità di regolamentazione polacca esercitava su di essi un controllo indiretto. Pertanto, già prima dell’adesione, nei KDT era definito con precisione quale fosse l’impegno massimo che lo Stato poteva prodigare.
(65)
Gli interessati sotengono che anche se si decidesse che i KDT costituiscono un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87 paragrafo 1 del trattato CE, tale aiuto deve essere considerato un aiuto esistente ai sensi dell’articolo 1, lettera b) del regolamento (CE) n. 659/1999.
(66)
Gli interessati ritengono che le decisioni per stabilire se un aiuto concesso prima dell’adesione e che continua ad essere erogato dopo l’adesione debba essere considerato come un «nuovo aiuto» o come un «aiuto esistente» non possano fondarsi esclusivamente sulle disposizioni dell’allegato IV dell’atto di adesione. Secondo gli interessati, se tale aiuto non soddisfa i requisiti per qualificare l’aiuto come aiuto esistente ai sensi dell’allegato IV dell’atto di adesione, esso va esaminato alla luce delle norme dell’articolo 1, lettera b) punto ii), trattino v del regolamento CE n. 659 del 1999.
(67)
Gli interessati sostengono che le norme dell’articolo 1, lettera b) punto ii), trattino v del regolamento CE n. 659/1999 si applicano ai KDT per cui tali accordi possono essere considerati «aiuti esistenti».
(68)
Sostengono, inoltre, che l’articolo 1, lettera b) punto v, ultima frase del regolamento CE n. 659/1999 non si applica ai KDT per tre motivi.
(69)
Innanzitutto, nella sentenza della causa Alzetta Mauro (17) la Corte di giustizia ha stabilito che l’aiuto, che era stato concesso per un determinato mercato originariamente chiuso alla concorrenza prima della sua liberalizzazione, doveva essere considerato come un aiuto esistente a partire dal momento della liberalizzazione. Secondo gli interessati, tale sentenza si basa su un’interpretazione diretta dell’articolo 88, paragrafo 1 del trattato CE e pertanto, nella gerarchia giuridica, prevale sulle norme del regolamento (CE) n. 659/1999.
(70)
In secondo luogo, indipendentemente dalle circostanze, dal momento che il regolamento (CE) n. 659/1999 non era ancora entrato in vigore quando il mercato dell’elettricità è stato liberalizzato in virtù della direttiva 96/92/CE o quando sono stati firmati i KDT, si applicavano i principi stabiliti nella sentenza della causa Alzetta Mauro e non le norme del regolamento del Consiglio (CE) n. 659/1999.
(71)
In terzo luogo, dal confronto tra le definizioni delle diverse categorie di cui all’articolo 1, paragrafo b) del regolamento CE n. 659/1999 si evince che l’articolo 1, lettera b punto v del regolamento riguarda solo i regimi di aiuto di Stato dal momento che non sono esplicitamente menzionati aiuti individuali.
(72)
Gli interessati sostengono anche che a favore di questa opinione gioca anche il fatto che i KDT erano accordi di diritto privato e non delle misure statali. Secondo loro, stabilire che un accordo valido concluso legalmente prima dell’adesione all’UE e della liberalizzazione era diventato illegale dopo l’adesione sarebbe un risultato davvero negativo dell’adesione. Gli interessati ritengono che si tratterebbe di un’interpretazione allargata e retroattiva delle norme in materia di aiuti di Stato del trattato CE che violerebbe i principi riconosciuti a livello internazionale di certezza del diritto e legittime aspettative.
(73)
Le osservazioni che seguono sono state inviate dalle banche.
(74)
Le banche ritengono che la misura non vada attribuita allo Stato bensì alla PSE. Considerata la situazione del settore polacco dell’energia elettrica in Polonia al momento in cui sono stati conclusi i KDT, PSE non aveva possibilità alternative ai contratti a lungo termine. La situazione sarebbe stata la stessa se PSE fosse stata un operatore di mercato privato. Va perciò riconosciuto che la conclusione di KDT era nel comune interesse dello Stato e dei contraenti dell’accordo e non era un esempio di imposizione di una decisione politica a PSE da parte dello Stato.
(75)
La maggior parte degli interessati argomenta che i KDT non apportano alcun vantaggio economico.
(76)
Gli interessati contestano la conclusione preliminare della Commissione secondo cui i prezzi stabiliti sulla base dei KDT sono più alti di quelli praticati sul mercato all’ingrosso. A loro parere la Commissione non ha chiarito, nella decisione di avvio del procedimento, quale fosse il mercato e i prezzi cui si riferiva la decisione. In particolare, la Borsa dell’Energia polacca è stata costituita per la prima volta nel dicembre 1999 quando molti KDT erano già stati firmati. Secondo gli interessati, all’epoca mancavano interconnettori liberi sulle linee che collegavano la Polonia agli altri paesi. La Commissione ha fatto erroneamente riferimento al prezzo registrato in Grecia nel 2003, cioè in un contesto geografico e storico completamente diverso.
(77)
L’elettricità venduta sulla base dei KDT non può essere confrontata con l’energia venduta sulla base di altri contratti, perfino in Polonia. Nel primo caso, essa è prodotta nel rispetto delle più recenti norme ambientali mentre nel secondo è prodotta in impianti più dannosi per l’ambiente che «si sbarazzano» (19) della loro sovraccapacità a costi marginali, applicando diversi meccanismi di cui nessuno in grado di garantire che i prezzi coprano sia i costi fissi che quelli variabili. Anche i produttori che operavano al di fuori dei KDT ricevevano delle sovvenzioni senza essere per questo obbligati ad ammodernare i loro impianti come invece è il caso per i produttori che partecipano ai KDT. In ogni caso, essi non potevano assolutamente produrre il quantitativo di elettricità necessario per il fabbisogno della Polonia negli anni 1997-1998.
(78)
Secondo gli interessati, occorre analizzare i KDT nel contesto delle circostanze dell’epoca in cui sono stati conclusi, quelle di un sistema elettroenergetico centralizzato e regolamentato in cui c’era un unico imprenditore, ben diverso dal sistema liberalizzato in cui opera il mercato all’ingrosso.
(79)
I KDT costituivano l’unico modo per assicurare investimenti che soddisfacessero le esigenze del settore dell’energia elettrica in Polonia (l’ammodernamento dell’intero sistema, la tutela dell’ambiente e la sicurezza del rifornimento). Le banche chiedevano che i KDT servissero da garanzia per i crediti che concedevano. Quando si applica il test del creditore privato occorre tener conto di tali esigenze che era possibile soddisfare solo mediante i KDT. Gli interessati sottolineano che i KDT impongono ai produttori obblighi per quanto riguarda gli investimenti e l’accessibilità.
(80)
Gli interessati affermano che il comportamento PSE nel periodo di conclusione dei KDT non deve essere analizzato per valutare se abbia portato a profitti a breve termine ma per capire se abbia garantito una redditività a lungo termine degli investimenti nonché dal punto di vista di un operatore di rete per capire se sia servito a garantire i rifornimenti e assolvere le esigenze del servizio pubblico. Gli interessati affermano che i KDT sono stati firmati a seguito di una trattativa trasparente ed aperta, realizzata in maniera non discriminatoria e che ha portato ad ottenere il prezzo più basso possibile. Secondo gli interessati, dalla giurisprudenza consolidata della Corte di giustizia (20), si evince che ciò basta ad escludere che sia stato concesso un vantaggio economico. Prima dell’avvio della trattativa per la conclusione dei KDT, è stata effettuata un’analisi dei costi più bassi al fine di creare un elenco delle priorità in materia di investimenti nel settore.
(81)
Gli interessati sostengono anche che, dal momento che PSE operava in un sistema regolamentato di elettricità, non è possibile confrontare il comportamento di PSE con quello delle imprese che operano in condizioni normali di mercato. Quindi, il comportamento di PSE deve essere valutato sulla base di elementi obiettivi e verificabili quali sono, secondo gli interessati, i costi sostenuti dai produttori (21). Il comportamento di PSE soddisfa il criterio del test dell’investitore privato dal momento che i KDT prevedono di coprire esclusivamente i costi fissi più quelli variabili e un ragionevole margine di profitto.
(82)
La conclusione di accordi a lungo termine come i KDT è una pratica generalmente accettata degli operatori del settore. È un modo abituale per condividere i rischi tra i produttori e gli acquirenti. La lunga durata del contratto non deve essere interpretata come un vantaggio in sé. Gli interessati propongono alcuni esempi: l’accordo tra Electricité de France e Péchiney in Francia, due accordi tra Redes Energéticas Nacionais e Turbogás e Electricidade De Portugal e Pego in Portogallo e l’accordo concluso da Northern Ireland Electricity nel Regno Unito. Gli interessati fanno inoltre riferimento all’accordo «IASB», ma i riferimenti forniti sono errati e la Commissione non ha potuto trovare il documento (22). Gli interessati sostengono che la Commissione non aveva alcuna obiezione nei confronti degli obblighi fissati da tali accordi anche se essi duravano almeno 15 anni. Sostengono inoltre che gli accordi a lungo termine sono una pratica generalmente accettata anche negli USA ma non forniscono alcun esempio concreto.
(83)
Gli interessati fanno presente che i KDT non garantiscono alcun rendimento degli investimenti. PSE e le autorità di regolamentazione conservavano le misure giuridiche che permettevano di limitare il rendimento degli investimenti. Segnatamente, le autorità di regolamentazione possono verificare i prezzi e respingere i pagamenti eccessivi o ingiustificati. PSE non ha sempre utilizzato a pieno la capacità di produzione delle centrali elettriche e ha tenuto conto, nel calcolo del prezzo dell’elettricità nei contratti, degli utili che derivano dal miglioramento dell’efficacia energetica. Inoltre, i produttori affrontano una serie di rischi connessi agli stabilimenti, di natura finanziaria, operativa o legati allo sfruttamento e alla manutenzione.
(84)
Dal momento che i KDT non attribuivano alcun vantaggio economico, essi non costituirebbero un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE.
(85)
Gli interessati, essendo dei privati, sostengono anche che, persino se i KDT avessero attribuito determinati vantaggi economici, tale vantaggio avrebbe trovato espressione nel prezzo di vendita stabilito all’epoca della privatizzazione dell’energia elettrica. I KDT erano necessari per portare avanti la privatizzazione, costituendo una delle condizioni di base per gli accordi di privatizzazione di tali impianti. Gli interessati ritengono che, alla luce delle sentenze della Corte di giustizia nella causa Banks e Falck (23), si debba riconoscere che le circostanze di cui sopra escludono che i KDT contengano elementi di vantaggio economico.
(86)
Gli interessati sottolineano che i produttori che hanno contratto i KDT prestano servizi di interesse economico generale.
(87)
Un eventuale aiuto di Stato, nell’ambito dei KDT, soddisfa i quattro criteri cumulativi definiti dalla Corte di giustizia nella causa Altmark (25).
(88)
In primo luogo, i produttori che hanno contratto i KDT prestano servizi di interesse economico generale. Ciò risulta dall’articolo 1, paragrafo 2 della legge polacca relativa all’energia elettrica del 1997, che stabilisce che lo Stato deve garantire ai consumatori finali un rifornimento costante ed ininterrotto di elettricità in maniera giustificata dal punto di vista tecnico ed economico e tenendo conto delle esigenze per la tutela dell’ambiente. I servizi di interesse economico generale che le parti interessate sono tenute a fornire comprendono anche l’obbligo di diversificazione del rifornimento del carburante e la riduzione delle emissioni di ossido di azoto nei pressi degli insediamenti urbani. Gli Stati membri dispongono di una grande libertà nella definizione di quali servizi facciano parte dei servizi di interesse economico generale. In particolare, la direttiva 96/92/CE offre la possibilità di considerare l’obbligo della sicurezza delle forniture come un servizio di interesse economico generale e ciò è confermato dalla pratica dei processi decisionali della Commissione. Anche le attività a favore della tutela dell’ambiente, tra cui la razionalizzazione del consumo di energia e la difesa del clima, sono state riconosciute come servizi di interesse economico generale dalla direttiva 2003/54/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 26 giugno 2003, relativa a norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica e che abroga la direttiva 96/92/CE (26). I KDT sono pertanto uno strumento giuridico utilizzato dallo Stato al fine di affidare ai produttori la prestazione dei servizi di interesse economico generale sopra descritti e ciò trova conferma nei criteri del bando di gara.
(89)
In secondo luogo, le disposizioni dei KDT, inclusi gli allegati a tali accordi, definiscono con precisione le norme relative alla compensazione dei costi dei KDT fin dall’inizio. Ciò fa parte delle trattative per i KDT. Alcuni KDT sono stati più volte modificati, anche dopo l’adesione della Polonia all’Unione europea, ma ciò non avuto reali conseguenze sulla determinazione delle condizioni e degli importi delle compensazioni.
(90)
In terzo luogo, le compensazioni pagate sulla base dei KDT non sono più alte dei costi dei servizi di interesse economico generale forniti. I KDT prevedono la copertura esclusivamente dei costi della produzione dell’elettricità comprata (i costi operativi e di capitale, i costi fissi più quelli variabili, i costi legati allo sfruttamento e alla manutenzione e i costi generali) e un ragionevole margine di profitto.
(91)
In quarto luogo, la fornitura di servizi di interesse economico generale è affidata ad imprese selezionate sulla base di una gara d’appalto per la conclusione di KDT aperta e non discriminatoria, effettuata in base ai principi della concorrenza.
(92)
Alla luce delle osservazioni di cui sopra, le parti interessate sostengono che i KDT soddisfano i criteri cumulativi di cui alla sentenza della causa Altmark e non devono pertanto essere considerati un aiuto ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE.
(93)
Gli interessati ritengono, inoltre, che anche se si stabilisse che i KDT non soddisfano i quattro criteri cumulativi di cui alla sentenza della causa Altmark, potrebbero comunque essere considerati compatibili con il mercato comune sulla base dell’articolo 86, paragrafo 2 del trattato CE.
(94)
Come già ricordato al considerando 88 con i KDT è affidata la fornitura di servizi di interesse economico generale il cui carattere è definito dal diritto polacco. Inoltre, i KDT sono considerati strumenti indispensabili per garantire la fornitura dei servizi di interesse generale dal momento che, altrimenti, non sarebbe stato possibile trovare fonti adeguate di finanziamento per lo sviluppo degli impianti di elettricità. L’aiuto fornito nell’ambito dei KDT è proporzionato all’obiettivo prefissato che è quello di ottenere la fornitura di servizi di interesse economico generale dal momento che essi prevedono solo la copertura dei costi generali della produzione di energia elettrica e un ragionevole margine di profitto. In conclusione, considerato il numero estremamente limitato delle interconnessioni tra la rete elettrica della Polonia e le altre reti elettriche dell’Unione europea, l’aiuto non può avere ripercussioni sullo sviluppo degli scambi commerciali tra Stati membri in misura contraria all’interesse comune.
(95)
Gli interessati ritengono che il sistema dei KDT non contenga elementi di selettività.
(96)
A loro parere, non si può presupporre automaticamente che una misura che favorisce un solo settore dell’economia sia selettiva. Gli interessati ritengono che la Commissione debba sempre definire il mercato geografico e quello del prodotto rilevanti. Deve poi definire quali siano i concorrenti dei beneficiari della misura su tale mercato in modo da determinare se la misura è selettiva. In tale caso concreto, la gara d’appalto per la selezione delle imprese che dovevano partecipare ai KDT è stata aperta, trasparente e non discriminatoria, il che significa che non vi è stato un elemento di selettività.
(97)
Gli interessati sostengono anche che le misure caratteristiche di un settore non possono essere di natura selettiva se risultano dalle forze di mercato. Le misure esaminate dalla Corte di giustizia nella causa Van der Kooy (28) sono un esempio tipico di tale misura non selettiva.
(98)
Gli interessati fanno anche presente che la decisione di concludere i KDT è stata presa non dallo Stato ma da PSE. Occorre pertanto sostituire il criterio della selettività con il test dell’investitore privato.
(99)
Gli interessati sostengono che la Commissione avrebbe dovuto valutare se, al momento della loro conclusione, i KDT provocassero una distorsione della concorrenza o incidessero sugli scambi tra Stati membri.
(100)
I KDT sono stati stipulati in un’epoca in cui sul mercato polacco dell’elettricità non c’era concorrenza. Allora la direttiva 96/92/CE non era applicata in Polonia. La Polonia si trovava in una fase preliminare dei negoziati per l’ingresso nell’UE e non era ancora stata fissata una data definitiva per l’adesione. I prezzi a quel tempo erano completamente regolamentati e quindi anche i prezzi per i produttori di energia che non partecipavano ai KDT. Pertanto, all’epoca, i KDT non potevano essere considerati come distorsivi della concorrenza.
(101)
Gli interessati fanno notare, inoltre, che, quando sono stati firmati i KDT, la Polonia non era ancora uno Stato membro dell’UE. Inoltre, la capacità di connessione tra la Polonia ed i suoi vicini era limitata e l’elettricità prodotta nell’ambito dei KDT era più cara di quella prodotta nell’ambito di altri contratti. Pertanto non si può affermare che, al momento della loro conclusione, i KDT incidessero sugli scambi tra Stati membri.
(102)
Gli interessati fanno presente che se i KDT fossero aiuti di Stato, potrebbero essere considerati compatibili con le norme del mercato comune in virtù delle disposizioni dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera a) del trattato CE.
(103)
Gli interessati ritengono che i KDT non possano essere considerati un aiuto al funzionamento. Gli aiuti al funzionamento (a differenza dagli aiuti agli investimenti) sono «aiuti finalizzati a sollevare l’impresa dai costi abitualmente sostenuti nell’ambito della gestione corrente o attività usuale». I pagamenti sulla base dei KDT non possono essere considerati aiuti di questo tipo. Essi costituiscono il prezzo pagato per i beni o i servizi forniti nell’ambito di un accordo commerciale. Inoltre, i KDT sono finalizzati a rendere possibile la realizzazione di un progetto di investimento e ciò dimostra che si tratta di aiuti agli investimenti (e non di aiuti al funzionamento).
(104)
Gli interessati ritengono anche che la Commissione debba riconoscere l’esistenza di circostanze eccezionali che possono portare all’approvazione di un aiuto al funzionamento in casi particolari. Occorre tener conto della situazione del settore dell’energia elettrica in Polonia negli anni ’90. La Polonia può essere senza alcun dubbio considerata come una delle regioni di cui all’articolo 87, paragrafo 3, lettera a) del trattato CE. Alcuni degli impianti in questione erano ubicati in aree in cui la loro chiusura avrebbe avuto un impatto molto forte dal punto di vista sociale. I KDT promuovevano lo sviluppo del settore dell’energia elettrica in Polonia nonché dell’intera economia, considerata l’importanza di tale settore.
(105)
Gli interessati fanno presente che se i KDT fossero aiuti di Stato, potrebbero essere considerati compatibili con le norme del mercato comune in virtù delle disposizioni dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera b) del trattato CE.
(106)
Secondo gli interessati, la situazione del settore dell’energia elettrica in Polonia all’epoca della conclusione dei KDT era causa di gravi turbamenti per l’economia polacca. I KDT dovevano essere lo strumento che avrebbe risolto tali gravi turbamenti.
(107)
Gli interessati fanno presente che se i KDT fossero aiuti di Stato, potrebbero essere considerati compatibili con le norme del mercato comune in virtù delle disposizioni dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c) del trattato CE.
(108)
A tal fine, gli interessati osservano che i KDT non dovrebbero essere esaminati conformemente alla Metodologia dei costi incagliati dal momento che essi non avevano l’obiettivo di compensare tali costi. I KDT devono piuttosto essere esaminati direttamente alla luce delle norme dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c).
(109)
Gli interessati sostengono che i KDT dovevano agevolare lo sviluppo del settore dell’energia elettrica in Polonia attirando gli investimenti stranieri in impianti moderni e non dannosi per l’ambiente. I KDT avrebbero dovuto pertanto servire ad «agevolare lo sviluppo di alcuni settori economici».
(110)
Gli interessati sostengono, inoltre, che i KDT avevano uno scarso impatto sugli scambi per quanto riguarda l’elettricità tra Stati membri. Dal punto di vista tecnico le relazioni tra la Polonia e gli altri paesi erano limitate. Le esportazioni erano rese difficili da barriere tecniche e le possibilità di esportazione erano già state sfruttate al massimo; non si può quindi affermare che i KDT introducessero delle limitazioni nel settore. Secondo gli interessati, la Commissione nella sua relazione preliminare sul mercato dell’energia (33) non aveva visto nei KDT un ostacolo all’integrazione dei mercati europei dell’energia. Gli interessati affermano pertanto che i KDT «non hanno alterato le condizioni degli scambi in misura contraria al comune interesse».
(111)
Gli interessati ritengono anche che i KDT debbano essere esaminati alla luce della Disciplina comunitaria degli aiuti di Stato per la tutela dell’ambiente (34) considerato che essi erano stati specificamente concepiti per adeguare gli impianti elettrici in Polonia alle norme della direttiva 2001/80/CE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 23 ottobre 2001, concernente la limitazione delle emissioni nell’atmosfera di taluni inquinanti originati dai grandi impianti di combustione (35).
(112)
Gli interessati sostengono che i KDT debbano essere analizzati nell’ambito del procedimento relativo agli aiuti di Stato n. PL 1/03 (37), un procedimento avviato dalla Commissione nel quadro dell’applicazione del meccanismo provvisorio previsto dal trattato di adesione.
(113)
Il caso n. PL 1/03 concerneva la notificazione, da parte della Polonia, del primo progetto di legge sulla risoluzione dei KDT. Gli interessati ritengono che, quando ha esaminato la notificazione, la Commissione sia giunta probabilmente alla stessa conclusione per quanto riguarda il nesso tra i KDT e il primo progetto di legge e il nesso tra i KDT e il progetto di legge esaminato nella presente decisione, il che significa che i KDT e il progetto di legge sono «strettamente collegati».
(114)
Secondo gli interessati, la conclusione logica è che la Commissione avrebbe dovuto analizzare i KDT nell’ambito dello stesso procedimento utilizzato per esaminare il progetto originario, cioè nell’ambito del procedimento n. PL 1/03, come ha fatto nel caso in oggetto.
(115)
Gli interessati ricordano che la decisione di avvio del procedimento abroga anche la decisione della Commissione sul caso PL 1/03. La Commissione ha giustificato l’abrogazione della decisione sulla base del fatto che la Polonia non è riuscita ad attuare il progetto originario di legge prima dell’adesione e pertanto le procedure di cui al trattato di adesione non erano applicabili. Gli interessati sostengono che ciò significherebbe ignorare il fatto che il primo progetto di legge e i KDT sono indissolubilmente legati. A differenza del primo progetto di legge, i KDT sarebbero rientrati nell’ambito delle procedure previste dal trattato di adesione. La Commissione doveva quindi esaminare i KDT nel quadro del caso n. PL 1/03, cioè nell’ambito delle procedure previste dal trattato di adesione, e non avviare un nuovo procedimento ai sensi del trattato CE.
(116)
Gli interessati sostengono che la risoluzione di KDT comporta la privazione dei loro diritti (39) (senza un adeguato risarcimento) (40).
4.2. Osservazioni in merito al progetto di legge
(117)
Soltanto ELCHO, le banche e PAK hanno presentato osservazioni in merito al progetto di legge.
(118)
Gli interessati ribadiscono la loro opinione secondo cui i KDT non apportano alcun vantaggio economico. Essi sostengono che di conseguenza anche il pagamento di un ragionevole risarcimento per la loro risoluzione non costituisce un vantaggio e rinviano alla sentenza della Corte di giustizia nella causa Asteris (41). Le compensazioni versate sulla base del progetto di legge sono analoghe ai risarcimenti; inoltre, esse sono garantite dal diritto internazionale privato e dall’articolo 10 del trattato sulla Carta dell’energia.
(119)
Gli interessati sostengono inoltre che il progetto di legge non prevede l’utilizzazione di risorse statali dal momento che le imposte mediante cui sarà finanziata la legge non proverranno da PSE bensì da uno o più imprese o operatori privati.
(120)
Essi aggiungono che il progetto di legge può essere considerato compatibile con il trattato CE alla luce dell’articolo 87, paragrafo 3, lettere a)-c) e dell’articolo 86, paragrafo 2. In tale ottica, gli interessati avanzano gli stessi argomenti a cui hanno fatto riferimento nella discussione sulla compatibilità dei KDT con tali disposizioni del trattato.
(121)
Riguardo alla compatibilità del progetto di legge con la Metodologia dei costi incagliati, le banche argomentano che tale metodo è stato elaborato ed adottato in un contesto completamente diverso. L’obiettivo della Metodologia dei costi incagliati era di risolvere il problema di recuperare i costi perduti a seguito della liberalizzazione. Invece, nel progetto di legge si tiene conto delle circostanze che caratterizzano la situazione in Polonia all’epoca della firma dei KDT. Le banche criticano il fatto che la Commissione, nella decisione di avvio del procedimento, ha ritenuto che alcune centrali elettriche in Polonia fossero «non efficienti» e ha cercato di valutare se il progetto di legge potesse portare a raggiungere il livello di entrate garantite prima della liberalizzazione. Secondo le banche, tale ragionamento avrebbe portato a considerare tutte le centrali elettriche costruite prima dell’adesione dei nuovi Stati membri all’Unione europea non efficienti e conseguentemente alla conclusione automatica che tutti gli accordi conclusi con tali centrali contenessero aiuti di Stato. A sua volta, ciò avrebbe portato a concludere addirittura che tutti gli accordi avrebbero dovuto essere sciolti a partire dalla data di adesione e successivamente rinegoziati. Tali conclusioni sarebbero state assurde dal punto di vista economico e giuridico. Le banche aggiungono che la Commissione non ha fornito nessuna prova convincente né concreta di tale non efficienza delle centrali elettriche.
(122)
In conclusione, secondo le banche, la Commissione ha fatto un’erronea distinzione tra le centrali elettriche che erano state completate o quasi al momento dell’adesione e le altre. In tal modo, la Commissione ha trascurato il fatto che le compensazioni devono essere calcolate sulla base delle norme consolidate del diritto nazionale ed internazionale. Secondo le banche, il prezzo che un nuovo attore è pronto a pagare per entrare nel mercato non è rilevante in tali calcoli.
5. OSSERVAZIONI DELLA POLONIA SULLA DECISIONE DI AVVIARE IL PROCEDIMENTO
5.1. Osservazioni sui KDT
(123)
La Polonia sostiene che lo Stato ha l’obbligo di garantire la sicurezza energetica che comprende la sicurezza del rifornimento energetico nel rispetto delle norme per la tutela dell’ambiente.
(124)
Secondo la Polonia, i KDT erano l’unico modo per assolvere tale compito in Polonia all’epoca in cui sono stati stipulati gli accordi. Per l’ammodernamento del mercato polacco dell’energia elettrica erano assolutamente necessari degli investimenti e le imprese disponevano di risorse molto limitate. Le banche esigevano per la concessione di crediti che vi fosse la garanzia di un determinato livello di entrate entro un determinato periodo. I KDT sono considerati una garanzia di tali crediti.
(125)
PSE era l’unica organizzazione in grado di attuare KDT. Il comportamento di tale impresa va analizzato tenendo conto del fatto che la principale motivazione di uno Stato non è realizzare profitti, ma operare nel pubblico interesse.
(126)
La Polonia ritiene che, dal momento che i KDT sono stati conclusi mediante una trattativa trasparente ed aperta, realizzata in maniera non discriminatoria, la partecipazione dello Stato ai KDT deve essere considerata un tipo di prezzo di mercato per la realizzazione di compiti nel pubblico interesse e ciò porta a ritenere che manchi l’elemento di aiuto di Stato. Ciò è compatibile con la concezione di collaborazione tra settore pubblico e privato promossa dalla Commissione.
(127)
Secondo le autorità polacche, i KDT sono stati conclusi a condizioni di mercato e la loro forma era stata determinata, segnatamente, dalle condizioni per la concessione di crediti offerte alle imprese dalle banche.
(128)
Inoltre, la Polonia sostiene che dal momento che i concetti di servizio di interesse economico generale e di collaborazione tra settore pubblico e privato si riferiscono sempre ad un settore concreto, i KDT non possono essere considerati come strumenti che siano specifici di un settore in misura anomala.
(129)
La Polonia sostiene anche che, nei casi in cui si è giunti alla privatizzazione di una centrale elettrica, nel prezzo di vendita si è tenuto conto dei KDT. Ciò esclude la presenza di un elemento di vantaggio economico che è uno degli elementi cumulativi della definizione di un aiuto di Stato.
(130)
La Polonia ritiene inoltre che i KDT non costituiscano un aiuto concesso a lungo termine dopo l’adesione. La Polonia considera i KDT come un aiuto individuale e sostiene che la realizzazione dei KDT anche dopo l’adesione non è altro che il versamento dell’aiuto concesso prima dell’adesione. Nei KDT è indicato chiaramente qual è il livello massimo di impegno che può assumersi lo Stato.
(131)
La Polonia sostiene che la Metodologia dei costi incagliati non può essere applicata ai KDT. Può essere applicata solo dopo la risoluzione dei KDT.
(132)
In conclusione, le autorità polacche fanno presente che non è corretto affermare che i KDT garantissero un certo prezzo per l’elettricità per un certo periodo. La Polonia sostiene che i KDT garantiscono piuttosto la copertura dei costi di produzione dell’energia elettrica e la realizzazione di un piccolo margine di profitto nella misura necessaria a rimborsare il debito. Secondo le autorità polacche, conformemente alle norme dell’economia di mercato, il prezzo di un prodotto o di un servizio deve sempre rispecchiare i costi del capitale ottenuto per finanziare l’investimento.
5.2. Osservazioni in merito al progetto di legge
(133)
In risposta ai dubbi espressi dalla Commissione nella decisione di avvio del procedimento in merito al progetto di legge, la Polonia ha proposto una versione modificata di tale progetto. Il progetto di legge è entrato in vigore il 4 agosto 2007 e a partire da tale data si fa riferimento ad esso come «la Legge».
(134)
Nell’ambito degli aspetti correlati agli aiuti di Stato, vengono indicati in appresso gli elementi per i quali la nuova versione della Legge si differenzia dalla versione originaria descritta al punto 2.2.
(135)
È stato modificato l’elenco dei beneficiari e degli importi massimi delle compensazioni. Il nuovo elenco delle compensazioni a titolo dei costi incagliati per i potenziali beneficiari è il seguente:
Tabella 3
Livello delle compensazioni nella modifica di legge
(in 1000 PNL)
Nome del beneficiario
Compensazioni massime
BOT Górnictwo i Energetyka SA.
4 536 851
Południowy Koncern Energetyczny SA.
1 479 745
Elektrownia Kozienice SA.
623 612
Zespół Elektrowni Dolna Odra SA.
633 496
Zespół Elektrowni Pątnów-Adamów-Konin Pątnów II
1 377 880
Elektrociepłownia Kraków SA.
0
Elektrociepłownia Rzeszów SA.
297 415
Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o.
777 535
Elektrociepłownia Lublin Wrotków Sp. z o.o.
425 263
Elektrociepłownia Chorzów «ELCHO» SA.
888 581
Elektrociepłownia Zielona Góra SA.
464 297
Elektrociepłownia Gorzów SA
72 755
Totale
11 577 430
Fonte: allegato 2 della legge nella forma in cui è stata presentata dalla Polonia.
(136)
Rispetto all’elenco della tabella 2 è stata modificata l’indicazione dei beneficiari:
a)
non ci sono più le imprese Electrabel Połaniec SA i Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni SA dal momento che, nel frattempo, i loro KDT si sono estinti;
b)
non è più indicata l’impresa Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o. perché il KDT con tale impresa è stato sciolto prima del termine della costruzione della centrale elettrica;
c)
comprende ora l’impresa Elektrociepłownia Gorzów SA che è diventata ammissibile per i pagamenti sulla base del progetto di legge.
(137)
Elektrociepłownia Kraków SA conserva il diritto ai pagamenti secondo la legge, ma l’importo massimo delle compensazioni è pari a zero.
(138)
Le norme principali per il calcolo dell’importo massimo per la compensazione dei costi incagliati di cui alla tabella 3 sono stabilite dall’articolo 27 della Legge.
(139)
Gli importi massimi delle compensazioni sono stati calcolati come la differenza tra:
a)
i costi degli investimenti non ammortizzati nel 2007 che non sono coperti dall’aiuto agli investimenti; e
b)
la parte del cash flow che l’impresa potrà utilizzare per coprire i costi degli investimenti.
I costi degli investimenti sono il valore contabile netto degli attivi immobilizzati come specificato nell’articolo 27 punto 1 della legge. I costi non ammortizzati degli investimenti sono il valore contabile netto degli attivi immobilizzati una volta sottratto il valore ammortizzato.
Da tale importo va poi dedotto quanto segue:
-
il valore contabile residuo della centrale sulla base della situazione del giorno in cui era previsto inizialmente il termine del KDT (qualora tale data fosse prevista), e
-
l’importo totale delle sovvenzioni e delle estinzioni di debiti relativi agli attivi.
L’importo massimo è stato calcolato per ciascuna centrale elettrica per il periodo dal 2007 al termine del KDT.
(140)
Nel calcolo delle compensazioni si è tenuto conto solo degli investimenti che all’epoca dell’adesione della Polonia all’Unione europea si erano conclusi o erano prossimi alla conclusione. Per «prossimi alla conclusione» si intendono gli investimenti che risulta più economico portare a termine piuttosto che interrompere. Tale valutazione è stata effettuata il giorno dell’adesione della Polonia all’Unione.
(141)
Il valore del cash flow è stato calcolato sulla base delle stesse previsioni di evoluzione del mercato descritte nella decisione di avvio del procedimento. Le autorità polacche hanno motivato le loro previsioni.
(142)
La legge non prevede un pagamento iniziale elevato che è invece sostituito da rate annuali con un sistema di anticipi che tengono conto in particolare dei debiti dell’impresa. Il meccanismo finalizzato ad adeguare gli importi di compensazione in funzione dell’evoluzione reale dei prezzi dell’energia elettrica è stato prorogato alla data originariamente prevista per il termine di ciascun KDT. Ciò corrisponde al periodo di cui al considerando 139 utilizzato per calcolare l’importo massimo di compensazione per ciascuna impresa.
(143)
La legge stabilisce che i beneficiari delle compensazioni non possano ottenere aiuti al salvataggio e alla ristrutturazione prima dei 10 anni che seguono il versamento dell’ultima compensazione a titolo dei costi incagliati prevista dalla Legge.
(144)
La Legge prevede inoltre una nuova categoria di costi incagliati per le imprese indicate alla tabella 3 che hanno concluso accordi a lungo termine per la fornitura di gas che contengano una clausola del tipo «take or pay» in relazione allo sfruttamento degli impianti sulla base dei loro KDT. Gli accordi a lungo termine del tipo «take or pay» sono accordi in cui l’acquirente si impegna ad acquistare un determinato quantitativo di gas per ogni anno cui si riferisce l’accordo ad un prezzo calcolato sulla base di una formula e incorre in una penalità se non acquista il quantitativo previsto.
(145)
Le compensazioni massime per tali categorie di costi incagliati sono equivalenti al quantitativo massimo di elettricità che la centrale in questione può produrre con il gas acquistato sulla base di un contratto «take or pay», moltiplicato per la differenza prevista tra il prezzo medio per unità di energia prodotta con tale gas e il prezzo medio per unità di energia prodotta con il carbone necessario per produrre lo stesso quantitativo di elettricità e per un coefficiente corrispondente al rapporto tra il costo medio per unità di energia ottenuta con gas di origine polacca e il costo medio per unità di energia del gas ottenuto con il gas utilizzato da centrali che non usano gas polacco (se l’impresa in questione non usa gas polacco).
(146)
La tabella che segue indica i pagamenti massimi a titolo di compensazione connessi ad accordi del tipo «take or pay» ai sensi della legge:
Tabella 4
Compensazioni massime a titolo dei costi incagliati connesse ad accordi del tipo «take or pay»
(in 1000 PNL)
Impresa:
Compensazioni massime
Elektrociepłownia Rzeszów SA.
124 395
Elektrociepłownia Lublin Wrotków Sp. z o.o.
191 480
Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o.
340 655
Elektrociepłownia Zielona Góra SA.
313 477
Elektrociepłownia Gorzów SA.
35 273
Totale
1 005 280
Fonte: allegato 2 della legge nella forma in cui è stata presentata dalla Polonia.
(147)
È stato creato un meccanismo per aggiornare le compensazioni annuali per le diverse imprese a titolo dei costi incagliati connesse ad accordi del tipo «take or pay».
(148)
L’importo effettivo delle compensazioni per un determinato anno si compone di due elementi:
a)
in primo luogo, un importo pari all’effettivo quantitativo di elettricità prodotta in un determinato anno da una determinata centrale a partire da gas acquistato sulla base di un accordo del tipo «take or pay» moltiplicato per la differenza tra il prezzo effettivo per unità di energia di tale gas e il prezzo medio effettivo per unità di energia del carbone necessario per produrre lo stesso quantitativo di elettricità e per un coefficiente corrispondente al rapporto tra il costo medio per unità di energia del quantitativo di carbone necessario per la produzione dello stesso quantitativo di energia elettrica in un determinato anno, meno la differenza tra il prezzo medio di vendita di un’unità di energia elettrica di un determinato produttore in un determinato anno e il prezzo medio di vendita, in quello stesso anno, di un’unità di energia elettrica di produttori che utilizzano carbone (se tale differenza dà un risultato negativo, non se ne tiene conto nei calcoli). Viene inoltre applicato un coefficiente corrispondente al rapporto tra il costo medio per unità di energia prodotta a partire da gas polacco e il costo medio per unità di energia del gas utilizzato da centrali che non usano gas di origine polacca (se l’impresa in questione non usa gas polacco);
b)
in secondo luogo, un importo equivalente alla penalità pagata da un produttore nel corso dell’anno in questione per il gas che si era impegnato ad acquistare con un contratto «take or pay» e non aveva acquistato.
(149)
Per ogni singola impresa, la somma delle effettive compensazioni annuali calcolata conformemente al considerando 148 non può superare l’importo massimo delle compensazioni previste dalla tabella 4. Tutti i pagamenti per la compensazione a titolo dei costi incagliati connessi ad accordi del tipo «take or pay» cessano se si supera tale importo. In ogni caso, i pagamenti cessano al più tardi alla data in cui il KDT sciolto doveva originariamente terminare.
(150)
Le disposizioni di cui sopra si applicano solo al quantitativo di gas ottenuto alle condizioni «take or pay» che al momento dell’adesione della Polonia all’UE erano già state contrattate. Quantitativi supplementari di gas contrattati alle condizioni «take or pay» dalla stessa impresa dopo l’adesione non danno adito a compensazioni. Inoltre, se il quantitativo di gas ottenuto alle condizioni «take or pay» è stato prodotto dopo l’adesione, ciò viene preso in considerazione quando vengono pagate le compensazioni.
6. RISPOSTA DELLA POLONIA ALLE OSSERVAZIONI DEGLI INTERESSATI
(151)
La Polonia ritiene che la Commissione non debba valutare i KDT come aiuti di Stato. Se, tuttavia, si dovesse ritenere che siano aiuti di Stato, i KDT dovrebbero essere trattati come aiuti non applicabili dopo l’adesione.
(152)
La Polonia fa notare alla Commissione che l’esenzione dall’obbligo di presentare le tariffe ai fini dell’approvazione da parte del presidente dell’Ufficio per la regolamentazione energetica URE (Urzędu Regulacji Energetyki) era finalizzata ad incoraggiare le imprese a comportarsi come operatori di mercato e a limitare i costi per la produzione di energia.
(153)
La Polonia ha sottolineato che la conclusione dei KDT è stata preceduta da una gara d’appalto, non discriminatoria e aperta a tutte le imprese produttrici, pubbliche e private. La Commissione deve inoltre tener presente che alcuni KDT sono stati legati ad una privatizzazione e che si è tenuto conto della loro esistenza per stabilire il prezzo dell’impresa da privatizzare.
(154)
Nel caso in cui la Commissione consideri i KDT aiuti di Stato, la Polonia ritiene che tali aiuti non debbano essere considerati aiuti al funzionamento dal momento che, nella pratica, essi sono collegati alla realizzazione di compiti pubblici affidati alle imprese. I KDT, infatti, dovevano garantire la sicurezza del rifornimento.
(155)
La Polonia ribadisce la propria tesi secondo cui i KDT non devono essere valutati sulla base della Metodologia dei costi incagliati dal momento che tale metodologia si applica solo nel caso di costi che insorgono quando uno Stato membro non riesce ad assolvere i propri obblighi e a mantenere le garanzie offerte ai produttori.
7. VALUTAZIONE EFFETTUATA DALLA COMMISSIONE
(156)
Come affermato al considerando 133, nell’ambito del procedimento in questione, le autorità polacche hanno presentato la Legge alla Commissione affinché ne valutasse la compatibilità con le norme in materia di concessione di aiuti. La Legge prevede delle compensazioni per la risoluzione anticipata dei KDT e pertanto tali compensazioni non possono essere scisse dagli stessi KDT. Nella decisione di avvio del procedimento, la Commissione ha espresso dubbi su eventuali elementi di aiuto di Stato e sulla compatibilità dei KDT con le norme in materia di concessione di aiuti di Stato. Alla data della presente decisione, i KDT sono ancora in vigore. Pertanto, la Commissione ha l’obbligo di valutare i KDT indicati nell’allegato 1 della Legge.
7.1. In relazione ai KDT:
7.1.1. Esistenza di un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE
(157)
La Commissione esamina nel dettaglio i criteri cumulativi della definizione degli aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE: l’utilizzazione di risorse statali, l’esistenza di un vantaggio economico, la selettività del vantaggio e le ripercussioni sugli scambi tra Stati membri.
(158)
Ai fini di tale analisi è importante determinare il periodo di tempo in cui tali criteri devono essere esaminati e di cui quindi si terrà conto nella valutazione dell’elemento di aiuto di Stato nei KDT.
(159)
Nelle loro osservazioni le parti interessate hanno affermato (in riferimento ad alcuni criteri di valutazione) che la Commissione dovrebbe considerare solo le circostanze che caratterizzavano la situazione all’epoca in cui sono stati firmati i KDT. I risultati di tale esame dovrebbero poi essere estesi a tutta la durata dei KDT, almeno fino al momento in cui questi ultimi sono stati sostanzialmente modificati.
(160)
È vero che, nell’esame effettuato ai fini di stabilire se in un determinato caso vi siano elementi di aiuto, la Commissione deve tener conto delle circostanze che caratterizzavano la situazione all’epoca in cui la misura è entrata in vigore.
(161)
Ciò non significa, tuttavia, che nella valutazione dei quattro criteri cumulativi della definizione di aiuto di Stato ci si debba limitare esclusivamente al periodo preciso in cui è stato concesso l’aiuto. Qualora fin dall’inizio l’aiuto sia stato concesso per un lungo periodo sotto forma di pagamenti ripetuti invece che di un unico pagamento, la Commissione deve analizzare se tali criteri siano stati soddisfatti in tutto il periodo previsto per l’aiuto.
(162)
Nel caso in esame, la Commissione è giunta alla conclusione che il risultato della valutazione era identico, indipendentemente dal fatto che i KDT fossero o meno considerati aiuti di Stato nel momento in cui erano stati conclusi. Infatti, se la Commissione dovesse stabilire che le quattro condizioni per la concessione dell’aiuto erano soddisfatte quando i KDT sono stati conclusi, le misure dovrebbero essere valutate conformemente alle disposizioni del trattato di adesione. Sulla base di tale valutazione (punto 7.1.2 in appresso), la misura risulterebbe un aiuto nuovo al 1o maggio 2004 e la sua compatibilità con il mercato comune dovrebbe essere valutata in relazione a tale data. Se, invece, si stabilisce che i KDT non costituivano un aiuto alla data della loro stipula, la Commissione ritiene che essi lo siano diventati al momento dell’adesione - al più tardi il giorno dell’adesione della Polonia all’UE (punto 7.1.2 in appresso). Sulla base del trattato di adesione e conformemente all’articolo 1, lettera b), punto v) del regolamento (CE) n. 659/1999, la Commissione concluderebbe che la misura rappresenta un aiuto nuovo a partire dal 1o maggio 2004 e che la sua compatibilità con le norme in materia di concessione di aiuti di Stato deve essere valutata in relazione a tale data (punto 7.1.2 in appresso).
(163)
Pertanto, la Commissione valuta se, il giorno in cui la Polonia è entrata nell’Unione europea e successivamente, la misura soddisfa tutte le condizioni fissate per gli aiuti di Stato.
(164)
In tale prospettiva, la Commissione desidera rispondere alle osservazioni espresse dalle parti interessate secondo cui gli accordi di diritto privato non possono perdere automaticamente la loro validità a seguito dell’adesione e della liberalizzazione perché ciò sarebbe contrario, secondo gli interessati, ai principi della certezza del diritto e alle legittime aspettative.
(165)
La Commissione respinge tale argomentazione. L’accordo europeo di associazione tra le Comunità europee e i loro Stati membri da una parte e la Repubblica polacca dall’altra che ha aperto la via all’adesione è stato firmato il 16 dicembre 1991. All’epoca in cui i contraenti dei KDT stipulavano gli accordi era evidente che la Polonia avrebbe aderito all’UE e per la maggior parte era anche evidente che ciò sarebbe avvenuto prima del termine dei KDT.
(166)
La Polonia ha firmato il trattato di adesione il 16 aprile 2003 e il trattato è entrato in vigore il 1o maggio 2004. A partire dal giorno dell’adesione le disposizioni dei trattati e il diritto derivato sono diventati vincolanti in Polonia conformemente all’articolo 2 dell’atto di adesione (42). In considerazione di ciò, si applica a tutti i rapporti contrattuali nei nuovi Stati membri l’acquis communautaire ed eventuali deroghe a tali norme possono essere fatte solo sulla base del trattato di adesione. L’atto di adesione allegato al trattato e i suoi allegati non prevedono alcuna deroga alle norme in materia di concessione degli aiuti di Stato che esenterebbe i KDT o il settore dell’energia elettrica in generale dall’applicazione diretta della legislazione UE in materia di aiuti di Stato.
(167)
La Commissione ha l’obbligo di applicare il diritto comunitario in materia di concorrenza alla Polonia e agli altri Stati membri, sia in relazione al settore dell’energia elettrica che degli altri settori. La Commissione fa notare che dal punto di vista degli aiuti di Stato, la forma dell’aiuto (un accordo di diritto privato nel caso dei KDT) non conta dal momento che, ai fini della valutazione effettuata dalla Commissione, conta solo l’effetto di una determinata misura. Pertanto, la Commissione non ha trovato nelle osservazioni degli interessati alcuna argomentazione valida per spiegare perché tale procedimento sarebbe incompatibile con la certezza del diritto e le legittime aspettative.
(168)
La garanzia di redditività, che è alla base dei KDT, consiste, in pratica, nell’impegno da parte di PSE ad acquistare elettricità ad un prezzo che copra i costi degli investimenti e i costi di funzionamento più un certo margine di profitto. Il prezzo dell’acquisto è sostenuto interamente da PSE che è una società che appartiene interamente al Tesoro di Stato ed è da esso controllata.
(169)
Gli interessati hanno affermato che la decisione di stipulare i KDT è stata presa da PSE.
(170)
Per quanto riguarda le risorse statali, la Commissione ha tenuto conto anche della sentenza della causa PreussenElektra (43) in cui la Corte di giustizia ha esaminato un meccanismo in base al quale lo Stato imponeva a delle imprese private l’obbligo di acquistare elettricità da determinati produttori ad un prezzo stabilito dallo Stato e che era superiore al prezzo di mercato. La Corte di giustizia ha decretato che in quel caso non c’era stato un trasferimento di risorse pubbliche e quindi il meccanismo non costituiva un aiuto di Stato.
(171)
La situazione polacca è sostanzialmente diversa dal sistema analizzato dalla Corte di giustizia nella sentenza di cui sopra. Ciò è dovuto principalmente alle differenze per quanto riguarda il regime di proprietà delle imprese sui cui è imposto l’obbligo dell’acquisto.
(172)
Nel caso PreussenElektra, la società a cui lo Stato imponeva l’obbligo dell’acquisto di elettricità era privata mentre PSE appartiene interamente allo Stato ed è da esso controllata. PSE è sotto il controllo dello Stato conformemente alla definizione di cui alla direttiva della Commissione del 16 novembre 2006 relativa alla trasparenza delle relazioni finanziarie tra gli Stati membri e le loro imprese pubbliche e alla trasparenza finanziaria all’interno di talune imprese. (44) Vengono dunque utilizzate risorse che appartengono ad un’impresa interamente statale.
(173)
Se si risale alla fonte delle risorse nel caso di PreussenElektra, risulta che esse non sono mai state in alcun momento sotto il controllo diretto né indiretto dello Stato.
(174)
A differenza della situazione descritta nella sentenza PreussenElektra, nel caso polacco tali risorse sono controllate dallo Stato dal momento che sono trasferite a un’impresa statale (PSE) e sono quindi considerate risorse statali.
(175)
Sulla base dell’esame della misura e alla luce della sentenza di cui sopra, la Commissione ritiene che nei KDT siano utilizzate risorse statali.
(176)
Per quanto riguarda la possibilità di attribuire le misure allo Stato, nella sentenza Stardust (45) la Corte di giustizia ha decretato che le risorse appartenenti alle imprese che si trovano sotto il controllo dello Stato sono risorse statali. La Corte di giustizia ha tuttavia affermato che è anche necessario esaminare se l’utilizzazione di tali risorse è attribuibile concretamente allo Stato.
(177)
Conformemente alla sentenza della Corte di giustizia nella causa Stardust, quando un’impresa di proprietà statale utilizza le proprie risorse in un modo che lascia pensare che si tratti di un’azione imputabile allo Stato, tali risorse devono essere definite come «risorse statali» ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE.
(178)
Dalle osservazioni della Polonia e degli interessati risulta chiaramente che la decisione di realizzare un programma per attirare gli investitori verso il settore dell’elettricità era finalizzata all’ammodernamento del settore, al rinnovamento delle centrali elettriche in modo da poter soddisfare le norme dell’UE e ad assicurare un rifornimento energetico che coprisse interamente la domanda. Ciò dimostra che i KDT sono stati stipulati da PSE non a scopi commerciali, ma - come è stato già riconosciuto dalle autorità polacche - per realizzare importanti obiettivi politici.
(179)
Il controllo dello Stato sulla concessione dei KDT è evidente tra l’altro anche in base al fatto che gli inviti a presentare le offerte nell’ambito della gara sono stati inviati ai partecipanti dal ministero dell’Industria e del Commercio. D’altronde, in base al codice del commercio polacco, il ministero del Tesoro che rappresenta il tesoro di Stato detiene tutti poteri in seno all’Assemblea generale degli azionisti.
(180)
Il principio fondamentale su cui si basa la fissazione dei prezzi nei KDT è la copertura dei costi degli investimenti e di funzionamento e la realizzazione di un certo margine di profitto. Tale quadro ha lo scopo di garantire gli investimenti necessari e rispecchia anche una decisione dello Stato attuata da PSE.
(181)
Alla luce della valutazione effettuata, la Commissione ritiene che gli elementi di cui sopra costituiscano una serie di indicatori che, conformemente ai criteri fissati dalla Corte di giustizia nella sentenza Stardust, permettono di concludere che l’utilizzazione di risorse di PSE nei KDT deve essere attribuita allo Stato e, pertanto, in considerazione delle argomentazioni formulate, i KDT devono essere considerati, ai fini della valutazione, finanziati con risorse statali.
(182)
Pertanto, per la Commissione è chiaro che lo Stato è stato coinvolto sia nella stipula dei KDT che nella definizione delle norme di base di tali accordi.
(183)
I KDT hanno la forma giuridica di accordi conclusi tra due parti: PSE e i produttori. Come si è spiegato al considerando 172, PSE appartiene interamente al Tesoro di Stato.
(184)
Al fine di stabilire se i KDT garantiscono alle imprese produttrici un vantaggio economico, la Commissione deve valutare se con i KDT le imprese acquisiscono un vantaggio economico che non avrebbero ottenuto sul mercato.
(185)
I KDT garantiscono un vantaggio alle imprese aventi diritto se i contraenti dell’accordo vengono a trovarsi in una situazione economica migliore rispetto alle altre imprese.
(186)
Anche se i dettagli dei singoli KDT possono variare, tutti i KDT si basano su un principio di base immutabile: l’acquisto obbligatorio da parte di PSE della maggior parte (a volte di tutta) l’elettricità prodotta dalle imprese in questione ad un prezzo rivisto periodicamente in funzione dei costi totali (fissi e variabili) della produzione di elettricità più un margine di profitto, sulla base del principio pass-through.
(187)
L’ente di regolamentazione polacco per l’energia elettrica, l’URE, conserva indirettamente il diritto di verificare se i costi imputati a PSE siano giustificati e ragionevoli, ma, in pratica, l’URE si avvale di tale diritto esclusivamente per verificare se i costi siano effettivamente legati con la produzione di energia elettrica. Inoltre, il controllo esercitato da URE è esclusivamente indiretto dal momento che serve a verificare l’organizzazione dei costi di PSE al fine di stabilire quanto ricava PSE dai clienti vincolati. Se URE stabilisce, cosa poco verosimile, che i costi risultanti dai KDT imputati a PSE non sono giustificati, può soltanto proibire a PSE di addebitare tali costi ai clienti vincolati. Ciò può rendere più difficile per PSE svolgere gli obblighi previsti dai KDT ma non significa tuttavia che essi siano giuridicamente annullati.
(188)
Il principio fondamentale di cui sopra si applica a tutto il periodo previsto per i KDT, che spazia da 7 a 20 anni dall’inizio dello sfruttamento della centrale elettrica, vale a dire da 10 a 31 anni dalla firma dei KDT, e che nella maggior parte dei casi è superiore a 15 anni.
(189)
Ciò significa che in tale periodo il rischio commerciale connesso allo sfruttamento della centrale elettrica è sostenuto dall’acquirente dell’energia elettrica, cioè da PSE. Esso comprende il rischio connesso con le fluttuazioni dei costi di produzione dell’energia elettrica e in particolare dei combustibili, il rischio connesso con le fluttuazioni dei prezzi dell’energia elettrica per il consumatore finale e il rischio connesso ad un minor fabbisogno di elettricità da parte del consumatore finale. Si tratta di tipi classici di rischio che qualsiasi produttore di energia senza un KDT avrebbe sostenuto da solo.
(190)
Ciò significa che le centrali elettriche che contraggono i KDT hanno (a condizione che vi sia una corretta gestione tecnica della centrale elettrica) dei profitti garantiti per un periodo di tempo molto lungo che corrisponde al periodo tipo che si prevede necessario per lo sfruttamento degli attivi in questione o al periodo del loro ammortamento. Quanto più lungo è tale periodo, maggiore è il valore della garanzia dal momento che protegge da un rischio il cui insorgere è sempre meno prevedibile.
(191)
La Commissione ritiene che tale garanzia, che è un elemento base dei KDT, collochi i beneficiari degli accordi in una posizione economica vantaggiosa rispetto alle altre imprese sul mercato e pertanto costituisca un vantaggio per le centrali elettriche interessate.
(192)
Secondo le autorità polacche e gli interessati, le banche hanno imposto la firma dei KDT come condizione per la concessione di crediti per il finanziamento dell’acquisto degli attivi. Electrabel afferma che «gli istituti finanziari non intendevano finanziare nuovi investimenti nel settore polacco dell’energia elettrica senza ricevere una speciale garanzia che il debitore avrebbe raggiunto un determinato fatturato nel periodo del rimborso del credito» (46). Da tale imposizione da parte delle banche si evince che le garanzie concesse nell’ambito dei KDT avevano un valore di mercato positivo. I KDT costituivano la condizione da cui dipendeva la scelta dell’istituto finanziario di finanziare o meno gli investimenti.
(193)
Se ne ricava che i KDT non rappresentano una forma tradizionale di garanzia ma prevedono semplicemente il pagamento da parte di PSE - appartenente allo Stato e controllata dallo Stato - dei costi degli investimenti e dei costi più significativi (ma non totali) del funzionamento delle centrali elettriche che avevano contratto gli accordi. Nella pratica, tale garanzia significa che, nel periodo più o meno equivalente all’ammortamento degli attivi o nel periodo previsto per lo sfruttamento della centrale elettrica e indipendentemente da qualsiasi cambiamento del mercato, PSE compra un quantitativo stabilito di elettricità ad un prezzo che deve garantire la redditività della centrale.
(194)
Al fine di determinare se esiste un vantaggio, nei prossimi paragrafi la Commissione esamina una serie di altri aspetti.
(195)
Prima di tutto, rivolge la sua attenzione al fatto che in Polonia i KDT sono stati stipulati esclusivamente con produttori selezionati. Già all’epoca in cui sono stati stipulati esistevano altri produttori di elettricità che non hanno beneficiato dei KDT. Negli anni successivi sono stati costruiti diversi impianti e attualmente sono in corso nuovi investimenti sulla base dei KDT.
(196)
Nei primi anni di funzionamento dei KDT, i produttori che non avevano concluso dei KDT potevano vendere l’energia elettrica prodotta a condizioni di prezzo controllate dallo Stato mediante l’URE. Dal 28 giugno 2001 si è iniziato ad eliminare tale meccanismo e i produttori hanno incominciato a vendere l’energia elettrica da essi prodotta ai prezzi del libero mercato.
(197)
Come hanno affermato gli interessati, nessuno di tali meccanismi (né il prezzo controllato dallo Stato né il prezzo del libero mercato) permetteva ai produttori che non avevano stipulato KDT di coprire interamente i costi. Vendevano l’energia da essi prodotta ad un prezzo corrispondente ai costi marginali, vale a dire che garantiva soltanto la copertura dei costi variabili.
(198)
Gli interessati hanno suggerito che la produzione di energia elettrica da parte delle imprese che non hanno stipulato KDT è più dannosa per l’ambiente rispetto a quella prodotta dai beneficiari dei KDT e ciò potrebbe spiegare i prezzi più bassi dei primi per la produzione di elettricità. La Commissione respinge tale argomentazione. In primo luogo, non è certo che tutte le centrali elettriche che non hanno stipulato KDT producano energia elettrica «sporca». Le nuove centrali elettriche in Polonia (senza la partecipazione a KDT) producono elettricità mediante tecnologie avanzate. Inoltre, non c’è nessun motivo economico per il quale l’elettricità prodotta in maniera meno rispettosa nei confronti dell’ambiente dovrebbe avere un valore di mercato più basso rispetto all’energia prodotta in maniera più rispettosa dell’ambiente. L’energia prodotta è completamente sostituibile (persino dal punto di vista fisico è impossibile distinguerla) e il suo valore di mercato è identico (47).
(199)
La Borsa dell’Energia polacca ha iniziato le proprie attività nel 1999. A partire dal 2001 il prezzo medio dell’energia elettrica in tale borsa è stabile e oscilla da 110 a 125 PLN/MWh (48). Nel 2004 il prezzo medio sul mercato era intorno a 115 PLN/MWh., nel 2005 tra 115 e 120 PLN/MWh, e nel 2006 era piuttosto stabile, a livello 125, mentre nel 2007 (fino al 31 luglio 2007) oscillava tra 110 e 122 PLN/MWh. Ai fini di un confronto, seguono le informazioni fornite dalla Polonia che hanno permesso alla Commissione di stimare i costi totali sostenuti nel 2005 dalle centrali elettriche che potevano aspirare a compensazioni sulla base della legge:
Tabella 5
Calcolo dei costi totali della produzione di energia nel 2005 nelle centrali elettriche che hanno stipulato dei KDT
Impresa:
Costi medi della produzione nel 2005 (PLN/MWh)
Elektrownia Opole (parte di BOT)
[…] (49)
Elektrownia Turów (parte di BOT)
[…]
Południowy Koncern Energetyczny SA.
[…]
Elektrownia Kozienice SA.
[…]
Zespół Elektrowni Dolna Odra SA.
[…]
Pątnów II
[…]
Elektrociepłownia Kraków SA.
[…]
Elektrociepłownia Rzeszów SA.
[…]
Elektrociepłownia Nowa Sarzyna Sp. z o.o.
[…]
Elektrociepłownia Lublin Wrotków Sp. z o.o.
[…]
Elektrociepłownia Chorzów «ELCHO» SA.
[…]
Elektrociepłownia Zielona Góra SA.
[…]
Prezzo medio alla Borsa dell’Energia
115-120 PLN/MWh
Fonte
:
I calcoli della Commissione si basano sui dati presentati dalla Polonia. Nel caso della centrale elettrica di Pątnów II si tratta del valore del 2008, vale a dire del primo anno di sfruttamento previsto.
(200)
Dai dati contenuti nella Tabella 5 risulta che è molto inverosimile che i prezzi di mercato, vale a dire i prezzi che ottengono sul mercato i produttori che non hanno stipulato KDT per la propria energia elettrica, bastino a garantire lo stesso tipo di profitto che garantiscono i KDT.
(201)
L’esempio della Borsa dell’Energia non è un caso isolato. Anche altri Stati membri hanno liberalizzato i propri mercati dell’elettricità, creando delle Borse dell’Energia, nelle quali gli acquirenti e i venditori scambiano elettricità a condizioni di mercato.
(202)
In uno studio settoriale dei mercati dell’energia elettrica (50) la Commissione ha analizzato nel dettaglio le condizioni del commercio di energia elettrica sui mercati europei all’ingrosso. I dati raccolti in tale studio indicano che nessun mercato liberalizzato dà ai produttori una garanzia a lungo termine di copertura di tutti i costi sostenuti. In realtà, la maggior parte delle operazioni viene effettuata in una prospettiva triennale.
(203)
Gli scambi di elettricità in Borsa si svolgono sempre sulla base dei prezzi marginali che garantiscono soltanto la copertura dei costi marginali di breve periodo (51). Inoltre, i contratti su tali mercati sono effettivamente per periodi più brevi di quelli dei KDT. per esempio, i contratti più lunghi stipulati nelle Borse concernono i seguenti periodi: 4 anni NordPool (paesi scandinavi), 3 anni Powernext (Francia), 5 anni UKPX (Regno Unito) e 6 anni EEX (Germania). In alcune Borse, come HOMEL in Spagna, non sono stipulati proprio accordi a termine. Dal 1o aprile 2006 non sono stati più conclusi accordi di questo tipo presso la Borsa dell’energia polacca.
(204)
Sui mercati liberalizzati dell’energia, il commercio di elettricità può avvenire anche sulla base di accordi bilaterali («Over the Counter» o il mercato OTC). Gli studi sul settore energetico hanno dimostrato che - in considerazione della possibilità di realizzare operazioni di arbitrato negli scambi di elettricità e dell’esistenza di accordi bilaterali, le condizioni di scambio (segnatamente il prezzo e la durata di validità dei contratti) sul mercato degli accordi bilaterali sono analoghe a quelli in uso presso le Borse dell’Energia.
(205)
Nel quadro dei KDT PSE si è impegnata all’acquisto presso i produttori di un quantitativo minimo di elettricità, ad un prezzo che copre interamente i costi di produzione, nel periodo fino al 2007, nel caso dei KDT di durata più breve, e oltre, per quelli più lunghi.
(206)
Tale decisione è stata imposta a PSE dal governo polacco. Come ha fatto notare ELCHO nelle proprie osservazioni: «grazie a PSE il ministro polacco dell’Industria e del Commercio ha realizzato gli obiettivi strategici di garantire la sicurezza del rifornimento e di incrementare la tutela dell’ambiente per quanto riguarda la produzione di elettricità» (52).
(207)
Il fatto stesso che è stato il governo polacco a decidere, invece di PSE, che sarebbero stati realizzati nuovi investimenti che avrebbero beneficiato dei KDT, mostra chiaramente che su tale decisione hanno inciso criteri diversi da quelli che avrebbero guidato un investitore privato.
(208)
Esistono due motivi fondamentali per i quali PSE non avrebbe avuto un interesse economico a prendere tale decisione, senza l’intervento del governo.
(209)
In primo luogo, PSE aveva acquistato un quantitativo di elettricità che superava già in maniera evidente al momento dell’acquisto le proprie necessità.
(210)
Nello stipulare i KDT, PSE si era impegnata ad acquistare un quantitativo determinato e considerevole di elettricità (circa il 50 % della produzione di elettricità in Polonia nel 2005 (53) e fino al 70 % nel periodo in questione).
(211)
All’inizio (i primi anni in cui erano in vigore i KDT), PSE era l’unico fornitore di energia in Polonia per cui poteva vendere tutta la sua elettricità ai consumatori finali. Tuttavia, sin dall’inizio era possibile prevedere che PSE avrebbe smesso molto presto di essere l’unico fornitore di elettricità in Polonia. I KDT sono stati stipulati negli anni 1996-1998, con l’unica eccezione di uno dei sei KDT stipulati da PKE che è stato firmato il 12 aprile 1995. All’epoca era già chiaro che la Polonia sarebbe verosimilmente entrata nell’Unione europea durante il periodo in cui erano in vigore quasi tutti i KDT (ciò che è regolarmente accaduto prima della fine della durata di validità del KDT più breve e 23 anni prima del termine della durata di validità dell’accordo più a lungo termine). In particolare, durante il processo di preadesione, nel dicembre 1991 il governo polacco aveva firmato l’accordo europeo di associazione tra le Comunità europee e la Repubblica polacca. Successivamente, nel 1994, la Polonia aveva presentato una domanda ufficiale di adesione all’UE. I negoziati di adesione avevano avuto inizio nel 1988 ed erano terminati nel 2002 quando il Consiglio europeo di Copenaghen ha accertato che la Polonia soddisfaceva le condizioni fondamentali per l’adesione all’UE.
(212)
In effetti, gli interessati stessi hanno riconosciuto che uno degli obiettivi dei KDT era di garantire che le centrali elettriche polacche soddisfacessero le norme di talune direttive UE in materia di inquinamento ambientale e, segnatamente, in materia di emissioni nell’atmosfera di taluni inquinanti originati dai grandi impianti di combustione (54), il che dimostra, ancora una volta, che le parti erano consapevoli del fatto che l’adesione della Polonia all’UE era imminente.
(213)
Era noto che l’adesione della Polonia all’Unione europea avrebbe portato all’integrazione con il mercato interno dell’elettricità la cui liberalizzazione era iniziata con l’adozione della direttiva 96/92/CE (55). Sulla base di tale direttiva, il mercato veniva aperto ad altri fornitori concorrenti di PSE e pertanto PSE non aveva più assolutamente bisogno di tutta l’elettricità prevista dai KDT in considerazione dell’evoluzione del mercato dell’elettricità.
(214)
I programmi di liberalizzazione sono stati realizzati in Polonia molto rapidamente; nel 1999 i primi consumatori hanno potuto beneficiare dell’apertura del mercato. In quello stesso anno è stata fondata la Borsa dell’Energia polacca. Ulteriori cambiamenti sono stati introdotti il 26 giugno 2003 con l’adozione della direttiva 2003/54/CE. Tale direttiva prevede la liberalizzazione del mercato entro il 1o luglio 2004 per tutti i consumatori industriali ed entro il 1o luglio 2007 per tutti i consumatori, riducendo così poco a poco la quota del mercato monopolizzato da PSE a zero.
(215)
In secondo luogo, persino in riferimento al quantitativo di elettricità di cui PSE aveva effettivamente bisogno, era illogico per PSE, come acquirente, impegnarsi a pagare i costi totali della produzione di elettricità delle centrali, più un margine di profitto stabilito con largo anticipo anche quando era già noto che la liberalizzazione avrebbe reso possibile scegliere tra diverse tecnologie e prezzi, compresi quelli offerti dai nuovi operatori sul mercato facenti uso di nuove tecnologie.
(216)
Gli acquirenti hanno interesse a stipulare accordi a lungo termine solo nel caso in cui tali accordi diano loro una garanzia totale nei confronti delle fluttuazioni del mercato dell’elettricità e segnatamente rispetto ai cambiamenti connessi con le fluttuazioni dei prezzi dei combustibili. Pertanto, un acquirente poteva avere un interesse economico in tale accordo a lungo termine soltanto se il venditore si fosse offerto di sostenere una parte del rischio connesso con le fluttuazioni dei prezzi dei combustibili oppure se le tecnologie di produzione avessero garantito costi stabili dei combustibili, come avviene nel caso di centrali idroelettriche e, a determinate condizioni, negli impianti nucleari.
(217)
Tale ragionamento economico è confermato dal fatto che sembrano mancare esempi di acquirenti privati che - senza l’intervento dello Stato - abbiano stipulato accordi a lungo termine con centrali elettriche a carbon fossile e abbiano coperto tutti i costi di produzione per un periodo lungo come quello dei KDT (oltre 10 anni). Nel suo studio sul settore energetico, la Commissione non ha trovato alcun esempio e, pur affermando il contrario, nessuno degli interessati ha fornito un esempio di un accordo di tale tipo alla Commissione, benché molti degli interessati appartengano a grandi gruppi che svolgono attività in numerosi paesi.
(218)
Gli unici esempi forniti dalle parti non sono adeguati per le ragioni che seguono:
a)
gli accordi in Portogallo tra Redes Energéticas Nacionais e Turbogás, Electricidade De Portugal e Pego sono stati stipulati da società statali (Redes Energéticas Nacionais). In proposito occorre ricordare che, anche se gli interessati hanno cercato di dimostrare che tali accordi sono compatibili con le norme in materia di aiuti di Stato, la Commissione non li ha ritenuti tali. La Commissione ha solo preso una decisione in merito alla loro compatibilità con l’articolo 81 del trattato CE. Nella decisione relativa agli aiuti di Stato concernente la risoluzione obbligatoria da parte del Portogallo di tali contratti e la concessione di una compensazione per tale risoluzione, la Commissione ha affermato che essi garantivano ai produttori un vantaggio economico (56);
b)
gli accordi conclusi da Northern Ireland Electricity nel Regno Unito sono stati stipulati su richiesta dello Stato all’epoca in cui Northern Ireland Electricity era ancora una società statale. Successivamente, Northern Ireland Electricity è stata privatizzata e il governo del Regno Unito ha dovuto introdurre un sistema di aiuti per compensare Northern Ireland Electricity per gli oneri di natura non economica legati a tali accordi;
c)
l’accordo tra Electricité de France e Péchiney in Francia concerne solo i costi variabili delle centrali nucleari appartenenti a Electricité de France. Negli anni ‘90 in Francia sono stati conclusi molti altri accordi di tale tipo. Tutti questi si basano sul principio che l’impresa produttrice si impegna a fornire all’acquirente elettricità per un lungo periodo di tempo ad un prezzo che copre solo i costi marginali.
(219)
Infine, la Commissione fa notare che, nonostante quanto affermino gli interessati, non è vero che il fatto stesso che i KDT siano stati stipulati sulla base di una gara d’appalto basta a far sì che essi non siano considerati aiuti di Stato. Tale principio vale nel caso in cui lo Stato membro acquista dei beni o dei servizi per uso proprio. Nel caso in oggetto, l’obiettivo della gara d’appalto era di realizzare obiettivi politici come la promozione di investimenti stranieri in Polonia, la tutela dell’ambiente e l’incremento della sicurezza dei rifornimenti piuttosto che l’acquisto di beni e servizi necessari allo Stato. In tal caso, il ricorso ad una procedura di gara d’appalto può soltanto far pensare che l’aiuto si limiti al minimo necessario per la realizzazione degli obiettivi politici, ma non è sufficiente per poter affermare che non vi sia stato un aiuto di Stato.
(220)
I produttori appartenenti a gruppi privati hanno sostenuto che qualsiasi aiuto di Stato nell’ambito di KDT sarebbe stato eliminato dal processo di privatizzazione dal momento che il prezzo pagato dalle imprese che hanno acquisito le centrali elettriche doveva tener conto del valore dei KDT.
(221)
La Commissione ritiene che tali argomentazioni non si applichino al caso in questione. Infatti, qui la privatizzazione delle centrali elettriche ha assunto la forma di acquisizione di azioni.
(222)
La Corte di giustizia ha analizzato in che modo il cambiamento di proprietà di una società in relazione a un’acquisizione di azioni possa influire sull’esistenza dell’aiuto e sul beneficiario dell’aiuto illegale concesso alla società e ha stabilito che un’impresa che aveva ottenuto un aiuto illegale ne conservava il beneficio, nonostante il cambiamento di proprietario (57). Il trasferimento delle quote a prezzo di mercato garantisce soltanto che l’acquirente non benefici anche dell’aiuto di Stato.
(223)
Nel caso in esame, ciò significa che il cambiamento di proprietà delle centrali elettriche che beneficiavano dei KDT non ha influito sul fatto che i KDT costituivano un aiuto di Stato per tali impianti. In realtà, le centrali hanno beneficiato dei KDT indipendentemente dai loro rapporti di proprietà.
(224)
Tutti gli elementi di vantaggio economico sopra menzionati e le argomentazioni presentate riguardano l’epoca in cui la Polonia ha aderito all’UE e restano attuali fino alla data della presente decisione (nel caso di KDT che non sono più in vigore alla data della presente decisione, fino alla data in cui erano in corso).
(225)
Alla luce di quanto precede, la Commissione ritiene che i KDT garantiscano un vantaggio economico ai loro beneficiari.
7.1.2. Servizi di interesse economico generale
(226)
Gli interessati hanno affermato che occorreva considerare che i KDT permettono la realizzazione di servizi di interesse economico volti a garantire la sicurezza del rifornimento di energia elettrica e la tutela dell’ambiente. A loro avviso, essi soddisfano i criteri di cui alla sentenza Altmark, il che significa che non costituiscono un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE.
(227)
La Commissione ha analizzato gli argomenti di cui sopra e non concorda con le parti interessate per i seguenti motivi.
(228)
Gli Stati membri dispongono di una grande libertà per quanto riguarda la definizione dell’ambito dei servizi di interesse generale. Ciò non significa però che qualsiasi intervento da parte dello Stato che serva a realizzare un obiettivo politico possa essere considerato come la realizzazione di un servizio di interesse generale. Per esempio, nella sentenza Merci Convenzionali Porto di Genova (58), la Corte di giustizia ha respinto la possibilità di applicare l’articolo 86, paragrafo 2 del trattato CE perché «non risulta […] che l’ interesse economico generale legato alle operazioni portuali abbia un carattere specifico rispetto a quello di altre attività della vita economica». La Commissione ritiene, inoltre, che l’ampio margine di libertà decisionale nella definizione dell’ambito dei servizi di interesse generale sia limitato nei settori in cui è vincolante la legislazione comunitaria.
(229)
Gli interessati hanno sostenuto che uno dei servizi di interesse generale svolti nell’ambito dei KDT possono essere le attività volte alla tutela dell’ambiente. Più in particolare, i KDT avrebbero dovuto promuovere investimenti finalizzati a rendere possibile l’adeguamento delle centrali elettriche polacche alle norme dell’Unione in materia ambientale.
(230)
La Commissione ritiene che l’obbligo di soddisfare le norme ambientali non si distingua in alcun modo dalle altre limitazioni a cui devono sottostare tutte le imprese del settore industriale. Inoltre, considerare il rispetto delle norme ambientali come un servizio di interesse generale costituirebbe una violazione del principio «chi inquina paga» che è diventato una delle norme comunitarie fondamentali in materia di ambiente, sancito dalla legislazione primaria nell’articolo 174, paragrafo 2 del trattato CE.
(231)
La Commissione tiene conto dell’argomento degli interessati secondo cui la tutela dell’ambiente è stata indicata dall’articolo 3 della direttiva 96/92/CE come uno dei possibili ambiti degli obblighi di servizio pubblico. Secondo la Commissione, tuttavia, ciò non intacca la posizione di cui sopra. Il fatto che la direttiva affermi che vi possano essere obblighi di servizio pubblico nel settore della tutela dell’ambiente non significa che non ci siano dei vincoli per quanto riguarda il contenuto di tali obblighi di servizio pubblico. Segnatamente, non modifica il fatto che tali obblighi debbano distinguersi dalle condizioni normali di attività delle imprese in un determinato settore e non possano opporsi ai principi fondamentali della politica comunitaria in materia di tutela dell’ambiente (per esempio, il principio «chi inquina paga»).
(232)
La Commissione attira inoltre l’attenzione sul fatto che quattro delle centrali elettriche che partecipano ai KDT (a Turów, Pątnów, Bełchatów e Jaworzno) si trovano nell’elenco del WWF relativo alle trenta centrali elettriche più inquinanti in Europa (59), fatto che inficia l’affermazione secondo cui esse svolgono un servizio di interesse pubblico per la tutela dell’ambiente.
(233)
Gli interessati indicano anche la sicurezza dei rifornimenti come uno dei servizio di interesse generale svolti dai KDT.
(234)
Nella sua pratica decisionale (60) la Commissione ha riconosciuto che la sicurezza del rifornimento potrebbe costituire un servizio di interesse generale nel rispetto di quanto previsto dall’articolo 11, paragrafo 4 della direttiva 2003/54/CE, vale a dire a condizione che le imprese in questione utilizzino per la produzione dell’energia fonti combustibili primarie locali e il quantitativo totale di energia non superi nell’anno di calendario il 15 % dell’intero quantitativo di energia primaria indispensabile per la produzione dell’elettricità consumata in quello Stato membro.
(235)
Nel caso in esame, i KDT concernono un quantitativo di energia che supera considerevolmente il 15 % di cui al considerando 234. Inoltre, non vi partecipano esclusivamente imprese che utilizzano per la produzione dell’energia fonti combustibili primarie locali.
(236)
La Commissione ritiene che le centrali elettriche che partecipano ai KDT non possiedano alcuna caratteristica che permetta di considerarle come eccezionalmente utili nella realizzazione degli obiettivi connessi alla sicurezza dei rifornimenti. In realtà sono impianti ordinari connessi alla rete e pertanto contribuiscono alla sicurezza generale dei rifornimenti in Polonia nella stessa identica misura delle altre centrali del settore.
(237)
Alla luce delle circostanze di cui sopra, la Commissione ritiene che non ci sia motivo di derogare dalla pratica corrente in questo settore. Essa deve quindi respingere l’affermazione secondo cui i KDT permettono di svolgere un servizio di interesse generale per la sicurezza del rifornimento. In ogni caso, finora non è stato definito in Polonia alcun servizio di interesse generale in tale ambito.
(238)
Pertanto, la Commissione sostiene che non è possibile applicare ai KDT le disposizioni del trattato relative ai servizi svolti nell’interesse economico generale.
(239)
Inoltre, la Commissione fa notare che i KDT non soddisferebbero tutti i criteri di cui alla sentenza Altmark.
(240)
In primo luogo, la sentenza Altmark prevede una condizione per la quale l’impresa beneficiaria è di fatto obbligata a svolgere compiti di utilità pubblica e tali obblighi devono essere chiaramente definiti.
(241)
Nel caso in esame, i presunti obblighi di pubblica utilità non sono stati chiaramente definiti. Gli interessati indicano qui gli obblighi in materia di tutela dell’ambiente e di garanzia della sicurezza dei rifornimento, ma si tratta di obiettivi molto generali. Inoltre, si può affermare che, in una certa misura, contribuisce alla loro realizzazione qualsiasi impresa del settore dell’energia. Gli interessati non hanno presentato alcun documento che definisca in maniera più concreta il tipo di servizi di interesse generale affidati ai singoli produttori, per non parlare dell’atto giuridico in cui tali obblighi sarebbero stati fissati.
(242)
Si è fatto riferimento anche all’articolo 1, paragrafo 2 della legge polacca relativa all’energia elettrica (61). Esso stabilisce che lo Stato deve garantire ai consumatori finali un rifornimento costante ed ininterrotto di elettricità in maniera giustificata dal punto di vista tecnico ed economico e tenendo conto delle esigenze per la tutela dell’ambiente. Tuttavia, tale articolo non affida ad alcuna impresa specifica obblighi di servizio pubblico. Essi gravano esclusivamente sullo Stato.
(243)
Gli interessati sostengono, infine, che i KDT sono atti con i quali vengono assegnati ai produttori servizi di interesse generale. Tuttavia, i KDT non contengono alcuna definizione concreta di servizio di interesse generale, non fanno riferimento a tali obblighi, né a norme giuridiche che potrebbero costituire la base su cui lo Stato affida lo svolgimento di servizi di interesse generale.
(244)
In secondo luogo, i parametri sulla cui base è calcolata la compensazione avrebbero dovuto essere stabiliti precedentemente, in maniera obiettiva e trasparente, e la compensazione non avrebbe dovuto essere più elevata di quanto necessario per coprire tutti o una parte dei costi sostenuti nel corso dello svolgimento degli obblighi di servizio pubblico, tenendo conto delle entrate ad essi connesse e del margine di profitto corrispondente all’assolvimento di tali obblighi (62).
(245)
In assenza di una chiara definizione dei servizi di interesse generale da prestare, in particolare di una distinzione chiara tra i servizi di interesse generale e le normali attività economiche di una centrale elettrica, è impossibile stabilire dei parametri per la compensazione e determinare se la compensazione sia superiore a quanto necessario per coprire i costi sostenuti nello svolgimento dei compiti di cui sopra. Non è neanche possibile definire esattamente cosa sia una compensazione.
(246)
L’esistenza di alcuni parametri per stabilire i prezzi nell’ambito dei KDT non equivale all’esistenza di parametri precisi per calcolare la compensazione dei servizi di interesse generale dal momento che il prezzo non è ugual alla compensazione. Inoltre, il fatto che il prezzo comprende il costo della produzione di energia più un margine di profitto non significa che non comprenda alcuna compensazione eccessiva dal momento che molti costi per la produzione di elettricità possono essere i costi normali che avrebbe dovuto sostenere qualsiasi produttore di elettricità, al contrario dei costi straordinari connessi alla fornitura di servizi di interesse generale.
(247)
In terzo luogo, qualora un’impresa non sia stata selezionata mediante una procedura di gara d’appalto, l’importo della compensazione finale deve essere stabilito sulla base dell’analisi dei costi che una qualsiasi normale impresa, ben gestita ed equipaggiata, avrebbe sostenuto per soddisfare gli obblighi di servizio pubblico, tenendo conto delle entrate ad essi connesse e del margine di profitto corrispondente all’assolvimento di tali obblighi.
(248)
Gli interessati sostengono che tali criteri devono essere considerati automaticamente soddisfatti dal momento che la stipula di KDT è stata preceduta da una procedura di gara d’appalto trasparente e non discriminatoria. La Commissione attira tuttavia l’attenzione sul fatto che nella procedura di gara d’appalto sono stati applicati una serie di criteri oltre a quello del prezzo e a quelli correlati agli obiettivi politici di cui sopra (tutela dell’ambiente, sicurezza dei rifornimenti). La Commissione ritiene che l’applicazione di altri criteri, non connessi al prezzo né agli obiettivi politici di cui sopra, renda impossibile concludere automaticamente che il livello di compensazione è corretto. Oltre a ciò, il fatto che siano stati utilizzati molti criteri per valutare l’offerta e che non siano stati definiti obiettivi concreti per i servizi di interesse generale, dimostra anch’esso quanto sia difficile stabilire se tali presunti servizi di interesse generale siano stati concretamente forniti. Per esempio, mescolare il criterio del prezzo e i criteri relativi alla tutela dell’ambiente potrebbe portare a scegliere offerenti che propongono una produzione di elettricità a prezzi molto bassi ma con una minore tutela dell’ambiente invece di offerenti che offrono un’elettricità prodotta a costi più alti ma con una maggiore attenzione nei confronti dell’ambiente. Tale fatto fa sorgere dei dubbi sul fatto che i produttori abbiano effettuato servizi di interesse generale e, in ogni caso, rende più difficile determinare in che misura un determinato servizio di interesse generale sia stato realizzato.
(249)
Inoltre, né le autorità polacche né gli interessati hanno presentato un’analisi dei costi dei produttori in questione a conferma del fatto che tali costi corrispondono ai costi sostenuti da un’impresa media. In realtà, le stime fornite dalla Polonia nell’ambito della legge al fine di calcolare la compensazione per i singoli produttori di energia dimostrano che i costi da essi sostenuti superano considerevolmente i costi sostenuti da un produttore che inizi la propria attività in Polonia.
(250)
Infine, la Commissione ha sottolineato che nel caso del KDT concluso da EC Kraków non è stata effettuata alcuna gara d’appalto.
(251)
Gli interessati hanno argomentato che l’articolo 86, paragrafo 2 del trattato CE può essere applicato ai KDT anche quando non soddisfano i criteri della sentenza Altmark.
(252)
La Commissione ritiene che le osservazioni di cui sopra portino a concludere che l’articolo 86, paragrafo 2 non può essere applicato ai KDT.
(253)
In particolare, l’articolo 86, paragrafo 2 può essere applicato esclusivamente nel caso di imprese cui è stata affidata la fornitura effettiva di servizi di interesse generale, una condizione che, come è stato dimostrato ai considerandi 228-238, non è stata soddisfatta in questo caso. Per poter essere prestati, i servizi di interesse generale devono essere affidati a imprese concrete e ciò, come si è dimostrato ai considerandi 240-243, non è avvenuto. Infine, le compensazioni per la realizzazione di servizi di interesse generale devono essere proporzionate agli oneri sostenuti, il che significa che è necessario garantire la possibilità di una valutazione concreta dell’ambito dei servizi di interesse generale in modo da poter stabilire quale sia il loro costo. Come si è già affermato ai considerandi 245 e 246, nel caso in esame tale condizione non è stata soddisfatta.
(254)
I KDT sono di natura evidentemente selettiva dal momento che sono stati stipulati soltanto con un numero limitato di imprese. Al momento della loro stipula esistevano già nel settore dell’energia elettrica imprese che non beneficiavano di KDT.
(255)
L’argomento degli interessati relativo alla necessità di definire i mercati rilevanti non è corretto. Il concetto di selettività comprende misure che apportano vantaggi a tutto il settore anche quando vanno a beneficio di tutte le imprese di un determinato settore (cosa che non è avvenuta nel caso in esame dal momento che molte imprese di questo settore non hanno beneficiato di KDT).
(256)
La Commissione rinvia alla sentenza nella causa Van der Kooy in cui la Corte di giustizia non ha messo in questione la selettività dell’aiuto. La valutazione, cui fanno riferimento gli interessati nelle loro osservazioni, concerne la questione dell’esistenza di un vantaggio, ma non permette di stabilire se la Corte di giustizia abbia ritenuto o meno che la misura soddisfacesse il criterio della selettività.
(257)
Oltre a ciò, nella risposta alle argomentazioni degli interessati secondo cui nel caso di misure che non siano oggetto di una decisione di Stato il criterio della selettività deve essere sostituito dal test dell’investitore privato, la Commissione sostiene che il test dell’investitore privato serve per verificare se via stato o meno un vantaggio e non per la selettività.
(258)
Gli interessati sostengono che la Commissione doveva valutare se, al momento della loro conclusione, i KDT costituissero una distorsione della concorrenza o incidessero sugli scambi tra Stati membri. Come è già stato chiarito, la Commissione ritiene che sapere se i KDT costituissero un aiuto al momento della loro stipula non è rilevante ai fini del presente procedimento. Ai fini dell’adesione all’UE la Polonia ha aperto presto il proprio mercato: i primi acquirenti hanno ottenuto il diritto agli scambi commerciali di elettricità nel 1999 e in quello stesso anno si è aperta la Borsa dell’Energia polacca. Inoltre, il 1o maggio 2004 la Polonia ha aderito al mercato interno liberalizzato. L’esistenza di accordi a lungo termine conclusi con PSE, impresa appartenente al Tesoro di Stato, che prevedevano la garanzia dell’acquisto di energia dalla centrale elettrica a prezzi che coprivano i costi dell’impianto e un margine di profitto può distorcere la concorrenza.
(259)
Le misure che fanno sì che le imprese del settore dell’energia elettrica si trovino in una posizione più vantaggiosa in alcuni Stati membri possono limitare le possibilità di esportazione verso tali paesi da parte di imprese di altri Stati membri o agevolare le esportazioni di elettricità verso tali altri paesi. Questo vale in particolare per la Polonia, che occupa una posizione centrale in Europa ed è collegata, o facilmente collegabile, a diversi Stati membri attuali e futuri.
(260)
Il mercato dell’elettricità in Polonia (Borsa dell’Energia polacca) è stato aperto nel 1999; nello stesso anno PSE è diventata membro dell’UCTE (63).
(261)
Inoltre, al momento della stipula dei KDT si erano attivati gli scambi nel settore dell’elettricità tra la Polonia e gli Stati membri. Le capacità di trasmissione degli interconnettori non era grande (2 000 MW secondo gli interessati) ma veniva sfruttata a pieno, per lo più per le esportazioni.
(262)
Nel 2005 le esportazioni polacche di energia elettrica sono state pari a 14,3 TWh e le importazioni pari 3,1 TWh, a fronte di un consumo nazionale di 144,8 TWh (64); la maggior parte degli scambi è stata con la Repubblica ceca, la Germania e la Slovacchia (gli interconnettori con l’Ucraina e la Bielorussia non hanno una grande capacità o non funzionano).
(263)
Se ne evince che i KDT potevano distorcere la concorrenza anche prima dell’adesione della Polonia all’UE. Tuttavia, il criterio delle ripercussioni sugli scambi commerciali tra Stati membri, per definizione, può essere soddisfatto solo dopo l’adesione. Dal momento che la data di adesione all’UE e quella della liberalizzazione del settore polacco dell’elettricità coincidono (1o maggio 2004), la Commissione ritiene che i vantaggi derivati dai KDT potessero distorcere la concorrenza o incidere sugli scambi tra Stati membri al più tardi a partire dal giorno dell’adesione della Polonia all’UE e che conservassero tale potenziale durante tutto il periodo di validità dei KDT.
(264)
Di conseguenza, la Commissione conclude che i KDT costituiscono un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE.
7.1.3. I KDT come «aiuto nuovo» diverso da un «aiuto esistente». Illegittimità dell’aiuto
(265)
Conformemente all’allegato IV, parte 3 dell’Atto di adesione, la Commissione era autorizzata a verificare le misure (aiuti individuali e programmi di aiuto) realizzate prima dell’adesione all’UE e ancora applicabili dopo tale data che costituivano un aiuto di Stato.
(266)
In primo luogo, dal momento che i KDT sono stati stipulati nel periodo tra il 1994 e il 1998, vale a dire prima dell’adesione della Polonia all’UE, essi soddisfano la condizione di «introduzione prima dell’adesione». In riferimento a ciò, la Commissione ha sottolineato che la presente decisione concerne solo quei KDT che erano ancora in corso al momento dell’adesione della Polonia all’UE (1o maggio 2004) e non si riferisce affatto ai KDT terminati prima di tale data.
(267)
In secondo luogo, i KDT sono stati applicati dopo l’adesione. Avranno termine negli anni 2006-2027, quindi dopo l’adesione. Alla data dell’adesione non era noto il livello preciso di esposizione finanziaria dello Stato in relazione ai KDT.
(268)
In tale contesto, la Commissione ritiene, in linea di principio che le seguenti misure possano essere considerate applicabili dopo l’adesione e costituire un aiuto nuovo (65):
a)
tutti i regimi di aiuto entrati in vigore prima dell’adesione, sulla base dei quali dopo l’adesione può essere concesso un aiuto individuale, senza bisogno di prendere ulteriori misure di applicazione, a favore delle imprese indicate dalla legge in maniera generale ed astratta;
b)
gli aiuti non connessi ad alcun progetto concreto che sono stati concessi prima dell’adesione ad una o più imprese per un importo indeterminato e/o un tempo indeterminato;
c)
gli aiuti individuali, nei casi in cui non era noto il livello preciso di esposizione finanziaria dello Stato nel giorno alla data della concessione dell’aiuto.
(269)
I KDT servivano a garantire la redditività delle centrali elettriche. Non si tratta però di una garanzia di tipo classico: i KDT prevedono il rendimento futuro degli investimenti e la redditività grazie all’acquisto garantito di elettricità a prezzo garantito (benché variabile) durante un periodo di tempo garantito, indipendentemente dalle condizioni di mercato.
(270)
L’importo corrispondente al livello massimo di esposizione finanziaria da parte dello Stato per i KDT non è stato fissato prima dell’adesione; né è stato definito in maniera definita ed incondizionata un importo determinato per l’aiuto alle imprese prima dell’adesione.
(271)
Al contrario, l’impegno finanziario dello Stato in relazione ai KDT dipende da parametri la cui futura evoluzione non era nota all’epoca dell’adesione. Inoltre, i KDT garantivano ai produttori una protezione nei confronti dei cambiamenti di costo, che non erano legati alle transazioni o agli avvenimenti precedenti l’adesione, ma ai cambiamenti che potevano verificarsi in futuro e che erano ignoti al momento dell’adesione.
(272)
Più in particolare, il fatto che il livello di esposizione finanziaria dello Stato per i KDT non era noto alla data dell’adesione e che lo Stato conservava l’impegno anche dopo l’adesione è dimostrato da quanto segue.
(273)
In primo luogo, i prezzi dell’energia ai quali i produttori vendevano l’energia elettrica a PSE non erano fissati nei singoli KDT. I prezzi sono il risultato di calcoli effettuati utilizzando una formula che comprende una serie di parametri che fluttuano in maniera imprevedibile.
(274)
Per esempio, in tali formule si tiene conto di elementi come gli indici dei prezzi al consumo dei beni e dei servizi in Polonia e negli USA, i prezzi del petrolio e del carbone sui mercati mondiali, gli stipendi medi in Polonia e il tasso di cambio tra i PLN e gli USD. Naturalmente i cambiamenti di tutti questi indicatori non dipendono solo dagli avvenimenti che hanno avuto luogo prima dell’adesione. I calcoli dei prezzi, talvolta anche le stesse formule, sono oggetto di continue modifiche sulla base di una serie di testi che vengono allegati ai KDT e che vengono adottati una volta all’anno, quando non più spesso.
(275)
Su tale base, la Commissione ritiene che l’esistenza di una formula per determinare il prezzo non sia sufficiente a limitare il livello di esposizione finanziaria dello Stato. Il fatto stesso che la formula consista in una serie di indicatori variabili rende impossibile determinare in maniera sufficientemente precisa il livello potenziale di esposizione dello Stato.
(276)
Inoltre, a differenza della garanzia di tipo classico, i KDT coprono i costi di funzionamento dei beneficiari. Essi prevedono infatti l’acquisto costante di quantitativi garantiti di elettricità da parte di PSE e una copertura ininterrotta dei costi operativi fissi e variabili, conformemente alle formule relative ai prezzi indicate.
(277)
La Commissione prende in considerazione anche il fatto che, visto il numero elevato di indicatori su cui si basano le formule relative ai prezzi, non si può escludere che lo stesso beneficiario dell’aiuto possa influire sul prezzo finale (con l’aiuto di alcuni elementi dei costi operativi come, per esempio, gli stipendi dei dipendenti e dei dirigenti).
(278)
Infine, occorre tener conto del fatto che l’esposizione finanziaria di PSE risultante dai KDT dipende in gran misura anche dalla domanda. Essa è equivalente alla differenza tra il prezzo di acquisto nell’ambito dei KDT e le entrate che PSE può ottenere dalla vendita dell’elettricità ai consumatori finali. I prezzi a cui PSE vende la propria elettricità ai consumatori finali non possono essere previsti dall’alto. Il prezzo dell’elettricità venduta su un mercato monopolizzato viene stabilito annualmente dallo Stato, mentre sul mercato libero tali prezzi cambiano in maniera imprevedibile. Tale elemento aumenta ulteriormente l’imprevedibilità dell’esposizione dello Stato per quanto riguarda i KDT. Può anche accadere che il quantitativo minimo di elettricità che deve essere obbligatoriamente acquistato conformemente ai KDT sia superiore al fabbisogno reale di PSE, soprattutto una volta terminata la liberalizzazione del mercato dell’energia nel 2007. L’eccedenza di elettricità può anche comportare costi non previsti più elevati e rendere l’esposizione dello Stato per quanto riguarda i KDT ancora più imprevedibile.
(279)
Pertanto, i pagamenti effettuati da PSE a favore delle imprese dopo l’adesione non costituiscono semplicemente la distribuzione normale di importi precedentemente concessi sulla base di una dotazione generale stabilita prima dell’adesione. Inoltre, i KDT sono stati più volte modificati da una serie di allegati dopo la firma dei primi contratti.
(280)
La Commissione sottolinea che - nei casi in esame - nel corso della valutazione della compatibilità delle misure con il mercato comune, occorre tenere debitamente conto degli aiuti concessi prima dell’adesione all’Unione e della loro applicazione dopo l’adesione.
(281)
Conformemente alle disposizioni di cui sopra del trattato di adesione, tutte le misure di aiuto che sono entrate in vigore prima dell’adesione e continuano ad essere applicate dopo tale data, che costituiscono un aiuto di Stato e non appartengono a nessuna delle categorie in appresso, a partire dalla data di adesione sono considerate un aiuto nuovo ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 3 del trattato CE.
(282)
Le tre categorie di aiuti esistenti di cui al trattato di adesione comprendono:
1.
le misure di aiuto entrate in vigore in Polonia prima del 10 dicembre 1994
Va ricordato in tale contesto che, ad eccezione del KDT stipulato con l’impresa Turów S.A (66), i KDT sono stati firmati dopo il 10 dicembre 1994 e dunque non costituiscono un aiuto esistente ai fini dell’articolo 88, paragrafo 1 del trattato CE.
2.
le misure di aiuto che sono state inserite nell’elenco degli aiuti esistenti nel trattato di adesione.
A tale riguardo è opportuno ricordare che alla Commissione non è stato notificato alcun programma comprendente KDT, né alcun singolo KDT al fine del loro inserimento nell’elenco degli aiuti esistenti allegato al trattato di adesione di cui al punto 1, lettera b), parte 3, allegato IV contenente l’elenco delle misure di aiuto esistenti e pertanto tali misure non costituiscono un aiuto esistente ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 1 del trattato CE.
3.
le misure di aiuto che prima della data di adesione sono state sottoposte ad una valutazione da parte dell’autorità polacca responsabile degli aiuti di Stato e sono state riconosciute compatibili con la legislazione comunitaria e sulle quali la Commissione non ha sollevato obiezioni ritenendo che vi fossero dubbi sulla loro compatibilità con il mercato comune conformemente alla procedura prevista dal trattato di adesione, la cosiddetta «procedura transitoria» (cfr. il punto 2, parte 3 dell’allegato IV all’atto di adesione).
In proposito, va osservato che dal momento che nell’ambito della procedura transitoria non è stato notificato alla Commissione nessun KDT, i KDT non costituiscono un aiuto esistente ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 1 del trattato CE.
(283)
Poiché dunque i singoli KDT non appartengono a nessuna delle categorie di aiuti esistenti di cui al trattato di adesione, essi costituiscono, a partire dalla data di adesione, un aiuto nuovo.
(284)
La Commissione sottolinea che tale classificazione dei KDT è conforme anche alle norme di cui all’articolo 1, lettera b), punto v) ultimo capoverso del regolamento (CE) n. 659/1999. Tale articolo stabilisce che «qualora alcune misure diventino aiuti in seguito alla liberalizzazione di un’attività da parte del diritto comunitario, dette misure non sono considerate aiuti esistenti dopo la data fissata per la liberalizzazione» il che significa che esse sono considerate un aiuto nuovo. Nel caso della Polonia la liberalizzazione del mercato dell’elettricità si è svolta sulla base della direttiva 96/92 che è entrata in vigore in Polonia al momento dell’adesione all’UE.
(285)
In riferimento alle osservazioni degli interessati di cui al considerando 71, la Commissione sottolinea che considera i KDT un regime di aiuto per i motivi di cui al considerando 31. Tiene inoltre conto del fatto che il comun denominatore di tutti i KDT è la decisione presa dallo Stato in relazione all’offerta agli investitori di accordi a lungo termine per la vendita di elettricità che garantiscono la loro redditività finché sono in vigore gli accordi.
(286)
Gli interessati sostengono che i KDT non costituivano un aiuto di Stato al momento della loro stipula e quindi non possono che essere considerati un aiuto nuovo. Essi affermano, facendo riferimento alla sentenza della causa Alzetta Mauro (67) che l’aiuto, che era stato concesso per un determinato mercato originariamente chiuso alla concorrenza prima della sua liberalizzazione, doveva essere considerato come un aiuto esistente a partire dal momento della liberalizzazione. Invece, l’articolo 1, lettera b), punto v) del regolamento CE n. 659/1999 concerne sia i regimi che le misure individuali di aiuto.
(287)
La Commissione respinge tale argomentazione. È stato dimostrato che, al momento dell’adesione della Polonia all’UE, tutti i criteri relativi all’esistenza di un aiuto di Stato erano soddisfatti. In particolare, è stato dimostrato che all’epoca la Polonia scambiava già energia con i paesi confinanti e che dal 1999 funzionava la Borsa dell’Energia polacca. In ogni caso, non c’era dubbio che, alla data dell’adesione, la Polonia sarebbe entrata immediatamente a far parte di un settore aperto alla concorrenza. Secondo la Commissione, l’obiettivo del trattato di adesione per quanto riguarda gli aiuti di Stato era proprio di assicurare un controllo delle misure che avrebbero potuto distorcere la concorrenza tra Stati membri al momento dell’adesione. A differenza dei trattati di adesione anteriori al 1o maggio 2004, il trattato di adesione, firmato dalla Polonia e da altri nove Stati, mira a limitare le misure considerate aiuti di Stato esistenti ai tre casi specifici di cui sopra. La sentenza della causa Alzetta Mauro non riguarda una misura che rientra nel trattato di adesione e non può quindi essere considerata applicabile nel contesto dei KDT in esame. Infine, la Commissione ritiene anche che la sentenza della causa Alzetta Mauro riguardi la situazione specifica descritta nella decisione della Commissione precedentemente all’entrata in vigore del regolamento del Consiglio (CE) n. 659/1999.
(288)
Alla luce di quanto precede e sulla base delle disposizioni del trattato di adesione, la Commissione ritiene che i KDT costituiscano un aiuto nuovo.
(289)
Dal momento che i KDT non sono stati notificati alla Commissione conformemente alle norme procedurali in materia di aiuti di Stato, la Commissione ritiene che l’aiuto sia stato concesso illegalmente.
7.1.4. Disposizioni applicabili del trattato
(290)
Gli interessati hanno sostenuto che la Commissione avrebbe dovuto analizzare i KDT nell’ambito del meccanismo transitorio previsto dal trattato di adesione insieme al caso relativo all’aiuto di Stato PL 1/03 (68).
(291)
La Commissione non è d’accordo con questa affermazione.
(292)
Nell’ambito del meccanismo provvisorio previsto dal trattato di adesione, le competenze della Commissione si limitavano all’approvazione o alla contestazione delle decisioni prese dalle autorità garanti della concorrenza negli Stati candidati all’adesione sulle misure che erano entrate in vigore e che continuavano ad essere applicate dopo l’adesione. Il caso n. PL 1/03 riguardava la decisione dell’autorità polacca per la tutela della concorrenza sul progetto di legge relativo alle compensazioni dello Stato per la risoluzione dei KDT. Non riguardava l’aiuto concesso nell’ambito degli stessi KDT che le autorità polacche non avevano del resto notificato nel quadro della procedura transitoria; inoltre la decisione dell’Ufficio per la tutela della concorrenza e dei consumatori non riguardava i singoli KDT. La Commissione non possedeva le competenze che le avrebbero consentito di decidere unilateralmente di estendere la portata di tale caso sulla base della procedura transitoria.
(293)
Inoltre, anche se la Commissione avesse potuto ampliare autonomamente la portata di casi di questo tipo, ciò non sarebbe stato possibile nel caso specifico dal momento che la legge esaminata nell’ambito della procedura transitoria prevedeva l’obbligo di risoluzione di tutti i KDT prima dell’adesione della Polonia all’UE. Dal momento che la Commissione poteva esaminare esclusivamente questioni relative ad aiuti di Stato che continuavano ad essere applicati dopo l’adesione, non poteva estendere la propria analisi ai KDT.
(294)
Per quanto riguarda gli altri trattati bilaterali o la Carta europea dell’energia, la Commissione ritiene che essi non vietino la risoluzione di tali contratti ma si limitino a raccomandare una compensazione adeguata che non altera la natura di aiuti di Stato dei KDT. L’obiettivo di tali trattati è ottenere un equilibrio tra gli obiettivi della liberalizzazione e l’obbligo di mantenere degli investimenti. Per quanto riguarda le osservazioni degli interessati in merito alla privazione dei loro diritti, la Commissione ritiene che se i KDT costituiscono un aiuto concesso illegalmente che è incompatibile con il mercato comune, essi sono illegali e pertanto la loro risoluzione non può essere considerata una privazione di diritti. Qualora si riconoscesse che c’è una privazione di diritti, la Commissione ritiene che potrebbe essere concessa una compensazione e le condizioni stabilite dalla Metodologia dei costi incagliati garantiscono che si tratterebbe di una compensazione adeguata.
7.1.5. Valutazione della compatibilità
(295)
L’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE prevede il divieto generale di aiuti di Stato sul territorio della Comunità.
(296)
L’articolo 87, paragrafi 2 e 3 del trattato CE prevede delle deroghe alla norma generale di incompatibilità di tali aiuti con le norme del mercato comune di cui all’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE.
(297)
Le deroghe previste dall’articolo 87, paragrafo 2 del trattato CE non si applicano al caso in questione dal momento che la misura in esame non ha un carattere sociale, non è concessa ad un singolo consumatore, non ha l’obiettivo di ovviare ai danni arrecati da calamità naturali o altri eventi eccezionali né è destinata all’economia di alcune regioni della Repubblica Federale di Germania per compensare gli svantaggi derivati dalla divisione.
(298)
Ulteriori deroghe sono previste dall’articolo 87, paragrafo 3, del trattato CE.
(299)
L’articolo 87, paragrafo 3, lettera a) stabilisce che possono essere considerati compatibili con il mercato comune «gli aiuti destinati a favorire lo sviluppo economico delle regioni ove il tenore di vita sia anormalmente basso, oppure si abbia una grave forma di sottoccupazione». La maggior parte, se non l’intero territorio, della Polonia può essere considerato di questo tipo.
(300)
La Commissione ha adottato degli orientamenti per la valutazione di tali misure di aiuto. Al momento dell’adesione della Polonia all’UE erano in vigore gli Orientamenti in materia di aiuti di Stato a finalità regionale (69) (in appresso «Orientamenti regionali»). Tali orientamenti disciplinavano anche la valutazione degli aiuti regionali alla luce dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c) del trattato CE.
(301)
Conformemente agli orientamenti regionali, in linea di principio, gli aiuti di Stato possono essere autorizzati solo per coprire i costi per gli investimenti. Di norma, sono vietati gli aiuti al funzionamento (punto 4.15 degli orientamenti regionali); è tuttavia possibile autorizzare tali aiuti per alcune regioni specifiche, a condizione che essi siano limitati nel tempo e gradualmente ridotti (70).
(302)
L’aiuto in esame non può essere considerato un aiuto agli investimenti. Gli aiuti agli investimenti sono stati definiti sulla base dei potenziali costi ammissibili indicati ai punti 4.5 e 4.6 degli orientamenti regionali. I pagamenti effettuati sulla base dei KDT coprono evidentemente anche altri costi. L’esempio più lampante è rappresentato dalla garanzia di copertura dei costi del carburante necessario per il funzionamento della centrale elettrica. I KDT prevedono anche la copertura dei costi del personale. Tali costi non possono evidentemente essere considerati come costi ammissibili agli aiuti a favore degli investimenti. Al contrario, essi corrispondono alle spese correnti dell’operatore e in quanto tali devono essere considerate aiuti al funzionamento di cui al punto 4.15 degli orientamenti regionali.
(303)
Gli aiuti concessi sulla base dei KDT non sono stati previsti per un ragionevole arco di tempo. Essi sono stipulati per periodi molto lunghi, equivalenti al periodo previsto di sfruttamento di una centrale elettrica media. Inoltre, i KDT non contengono alcuna disposizione che preveda una riduzione graduale dell’importo dell’aiuto. I quantitativi garantiti di elettricità acquistata non diminuiscono, e i prezzi sono indicizzati, il che significa, di norma, che essi tendono ad aumentare e non a diminuire. Col passare del tempo non diminuisce neanche la garanzia di profitto né la sua durata.
(304)
Alla luce delle osservazioni precedenti, la Commissione ritiene che l’aiuto non sia ammissibile a nessuna delle deroghe di cui all’articolo 87, paragrafo 3, lettera a) del trattato CE.
(305)
L’articolo 87, paragrafo 3, lettera b) del trattato CE stabilisce che sono considerati compatibili con il mercato comune «gli aiuti destinati a promuovere la realizzazione di un importante progetto di comune interesse europeo oppure a porre rimedio a un grave turbamento dell’economia di uno Stato membro».
(306)
La Commissione sottolinea che l’aiuto in questione non si pone l’obiettivo di realizzare un importante progetto di comune interesse europeo.
(307)
Secondo la Commissione, nulla fa pensare che esso possa porre rimedio a un grave turbamento dell’economia polacca. La Commissione si rende conto del fatto che l’elettricità è un prodotto importante per l’economia di tutti gli Stati membri e che negli anni ’90 vi è stata l’esigenza di ammodernare tale settore in Polonia.
(308)
Tuttavia, secondo la Commissione, il concetto di «grave turbamento dell’economia di uno Stato membro» si riferisce a situazioni nettamente più gravi. Un semplice riferimento alle potenziali conseguenze per l’economia di uno Stato membro, fatto dagli interessati, non è sufficiente a far sì che le disposizioni di cui sopra del trattato siano applicabili ad una determinata misura. A tal fine sarebbe necessaria, come minimo, una descrizione più precisa e un’analisi della probabilità che tali gravi turbamenti si verifichino e della portata delle loro conseguenze.
(309)
Infine, la Commissione fa presente che in tali casi occorre intervenire tempestivamente, cosa che non è compatibile con il lungo ciclo delle procedure per l’appalto e la negoziazione dei KDT.
(310)
Alla luce delle osservazioni precedenti, la Commissione ritiene che l’aiuto non sia ammissibile a nessuna delle deroghe di cui all’articolo 87, paragrafo 3, lettera b) del trattato CE.
(311)
L’articolo 87, paragrafo 3, lettera d) del trattato CE stabilisce che gli aiuti destinati a promuovere la cultura e la conservazione del patrimonio possano essere considerati compatibili con il trattato CE quando non alterino le condizioni degli scambi e della concorrenza nella Comunità in misura contraria all’interesse comune. È evidente che tale disposizione non si applica ai KDT.
(312)
L’articolo 87, paragrafo 3, lettera c) autorizza gli aiuti destinati ad agevolare lo sviluppo di talune attività o di talune regioni economiche, sempreché non alterino le condizioni degli scambi in misura contraria al comune interesse. La Commissione ha elaborato una serie di orientamenti e comunicazioni che illustrano le modalità con cui si applica la deroga di cui sopra.
(313)
Gli interessati hanno chiesto l’applicazione degli orientamenti regionali e della Disciplina comunitaria degli aiuti di Stato per la tutela dell’ambiente («Disciplina per la tutela dell’ambiente»).
(314)
Ai considerandi 300-304 sono descritti i motivi per cui l’aiuto non può essere considerato compatibile con il mercato comune sulla base dell’applicazione degli orientamenti regionali (71).
(315)
In relazione alla Disciplina per la tutela dell’ambiente, la Commissione sottolinea che, come nel caso degli orientamenti regionali, essa autorizza soprattutto aiuti agli investimenti. Gli aiuti al funzionamento sono limitati ad obiettivi specifici. Il primo consiste in un aiuto a favore della gestione dei rifiuti o del risparmio energetico (punto E. 3.1) che può essere concesso per un massimo di 5 anni. L’altro aiuto consiste in una riduzione o esenzione dalle imposte (punto E. 3.2). Il terzo consiste in un aiuto a favore delle fonti rinnovabili di energia (punto E. 3.3). Ovviamente, nessuno di tali casi si applica nel caso in esame.
(316)
Il quarto e ultimo tipo di aiuto al funzionamento che può essere autorizzato è un aiuto per la cogenerazione di calore ed energia (punto E. 3.4). Alcune delle imprese in oggetto producevano calore ed energia. Tuttavia, né le autorità polacche né nessuna delle imprese hanno dichiarato che i loro impianti soddisfano a pieno i criteri di efficacia di cui alla disciplina per la tutela dell’ambiente. Inoltre, la Polonia ha presentato alla Commissione dei dati che indicano che solo una parte limitata della produzione in esame potrebbe essere considerata soddisfacente dal punto di vista dei criteri di efficacia. Secondo la Commissione, ciò rende impossibile autorizzare, sulla base delle disposizioni di cui sopra, un aiuto che copre l’intera produzioni di tali impianti.
(317)
L’unico tra i documenti indicati al punto 312 che potrebbe applicarsi al caso in questione è la Metodologia dei costi incagliati. La Metodologia dei costi incagliati concerne gli aiuti concessi a operatori già stabiliti sul mercato che hanno costruito delle centrali elettriche nel periodo precedente alla liberalizzazione del settore dell’elettricità e che potrebbero avere difficoltà a sfruttarle in un mercato liberalizzato.
(318)
Nella decisione di avvio del procedimento la Commissione ha indicato una serie di circostanze che fanno sorgere dubbi sulla possibilità di autorizzare i KDT sulla base della Metodologia dei costi incagliati.
(319)
Un dubbio riguardava il fatto che la Metodologia dei costi incagliati prevede che la Commissione sia estremamente prudente nei confronti di aiuti che si pongono l’obiettivo di salvaguardare del tutto o in parte le entrate ottenute nel periodo precedente l’entrata in vigore della direttiva 96/26/CE senza tenere rigorosamente conto dei costi incagliati ammissibili che potrebbero risultare dall’ingresso della concorrenza (72).
(320)
I KDT si ponevano l’obiettivo di salvaguardare la maggior parte delle entrate ottenute nel periodo precedente l’entrata in vigore della direttiva 96/26/CE da determinati produttori ed impianti. Inoltre, i KDT riguardavano impianti che avevano una quota molto consistente di mercato ed erano di durata molto lunga, che superava significativamente il periodo necessario per una transizione razionale ai principi del mercato.
(321)
Alla luce di quanto precede, la Commissione ritiene che i KDT siano incompatibili con i criteri contenuti nella Metodologia dei costi incagliati. Essi contravvengono ai principi fondamentali di tale metodologia che è stata concepita per permettere una transizione graduale ma effettiva al mercato.
(322)
Le parti interessate hanno affermato che i KDT potrebbero essere autorizzati direttamente sulla base delle disposizioni dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c) del trattato CE. Fanno presente che i KDT hanno agevolato lo sviluppo del settore polacco dell’energia, attirando investimenti stranieri in impianti per la produzione di elettricità moderni e non dannosi per l’ambiente. I KDT avrebbero dovuto pertanto servire ad «agevolare lo sviluppo di alcuni settori economici».
(323)
La Commissione sottolinea che entrambi gli obiettivi politici di cui sopra: attirare gli investimenti e promuovere l’edificazione di impianti non nocivi per l’ambiente coincidono con gli obiettivi politici che sono oggetto degli orientamenti regionali e della disciplina per la tutela dell’ambiente. La Commissione ha già analizzato i KDT alla luce di tali orientamenti ed è giunta alla conclusione che non fossero compatibili. La Commissione ritiene che le possibilità di applicare l’articolo 87, paragrafo 3, lettera c) per autorizzare i KDT siano state esaurite.
(324)
Pertanto, la Commissione ritiene che i KDT siano incompatibili con il mercato comune.
7.1.6. Il caso particolare di Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o.
(325)
PSE ha messo fine al KDT con Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o. il 17 maggio 2006 (73)., prima che la costruzione dell’impianto giungesse ad una fase avanzata. Dal momento che la centrale elettrica non ha potuto quindi svolgere alcuna attività, l’impresa non ha ricavato alcun vantaggio dal KDT. Non ha pertanto beneficiato di un aiuto di Stato.
(326)
La Commissione ritiene quindi che questo KDT non abbia assicurato a Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o alcun aiuto.
7.2. La Legge
(327)
La Commissione esamina nel dettaglio i quattro criteri cumulativi sull’esistenza di un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE.
(328)
La Commissione ha analizzato la questione dell’origine delle risorse sulla base delle quali sarebbero stati effettuati i pagamenti previsti dalla Legge e ha accertato che esse provengono da un’imposta istituita dalla Legge stessa.
(329)
La Legge impone tale imposta a tutti i clienti (articolo 8 della Legge) e il suo importo dipende dalla potenza e dalle caratteristiche del collegamento alla rete (articoli 10 e 11 della Legge). L’importo dell’imposta è deciso dall’URE (articolo 12 della Legge). Il ricavato dell’imposta riscossa dai fornitori viene trasferito su un conto bancario intestato a Zarządca Rozliczeń S.A. È una società appositamente costituita sulla base del titolo 7 della Legge, che appartiene interamente al tesoro di Stato ed è da esso controllata. Zarządca Rozliczeń SA utilizza tali fondi per i pagamenti da effettuare a favore dei produttori che beneficiano della Legge, conformemente alle norme del titolo 4 della legge, sotto la supervisione di URE.
(330)
La Commissione ha analizzato le caratteristiche di tale imposta alla luce della propria pratica decisionale (74) e della giurisprudenza della Corte di giustizia in materia (75). e ha fatto le seguenti osservazioni.
(331)
In primo luogo, tale imposta è un pagamento obbligatorio imposto dallo Stato a tutti i consumatori.
(332)
In secondo luogo, il ricavato dell’imposta è viene trasferito su un conto bancario intestato a Zarządca Rozliczeń SA, una società appartenente interamente allo Stato. Quattro dei sette membri del consiglio di amministrazione o di vigilanza di Zarządca Rozliczeń S.A, compreso il presidente, sono nominati dai ministri, due dai presidenti di enti dell’amministrazione pubblica (l’URE, l’Ufficio per la tutela della concorrenza e dei consumatori) e uno è nominato dall’Assemblea generale degli azionisti, cioè da PSE. La Commissione ritiene che Zarządca Rozliczeń SA sia una società interamente sotto il controllo dello Stato. Lo conferma anche il fatto che Zarządca Rozliczeń S.A opera sotto il controllo dell’URE, che è un’organizzazione di Stato. Il ricavato dell’imposta è dunque gestito da un’organizzazione interamente controllata dallo Stato.
(333)
In terzo luogo, Zarządca Rozliczeń SA utilizza i fondi raccolti per eseguire pagamenti a beneficio di alcuni produttori, conformemente alle disposizioni adottate dallo Stato nella Legge. Conformemente alla Legge, Zarządca Rozliczeń SA eroga i fondi ai produttori per coprire i costi incagliati sotto forma di anticipo per tali costi in un determinato anno e sotto forma di adeguamenti annuali.
(334)
Sulla base di tali tre osservazioni, la Commissione ritiene che i proventi dell’imposta siano risorse statali.
(335)
La legge prevede l’effettuazione di pagamenti a favore delle centrali elettriche che decidono di applicare tale meccanismo. In cambio, tali centrali elettriche mettono fine ai KDT conclusi con PSE.
(336)
I pagamenti sulla base della Legge permettono alle centrali autorizzate di alleviare l’onere dei costi sostenuti. La formula per calcolare tali pagamenti prevede segnatamente la copertura da parte dello Stato delle perdite associate con determinati tipi di costi insieme ai costi di ammortamento e di combustibile, se le entrate realizzate sul mercato non sono sufficienti per tale scopo, a condizioni la cui realizzazione è altamente probabile in una normale situazione economica. Ciò significa che, conformemente a tali condizioni, i pagamenti effettuati dallo Stato coprono i pagamenti che i produttori dovrebbero sostenere in condizioni normali di mercato. Pertanto, tali pagamenti assicurano un vantaggio economico.
(337)
Gli interessati sostengono che i pagamenti non garantiscono alcun vantaggio dal momento che si tratta esclusivamente di una compensazione adeguata per la risoluzione dei KDT. Tale argomento si basa sul presupposto che i KDT non garantiscono in sé e per sé un vantaggio economico, ma ciò, come si è spiegato al punto 7.1.1, non è la verità.
(338)
Dal momento che a beneficiare della Legge sono le stesse centrali elettriche che beneficiano dei KDT, occorre qui rifarsi alle stesse argomentazioni di cui ai considerandi 254-257.
(339)
La Legge garantisce un vantaggio a molte imprese che operano sul mercato dell’elettricità. Tale mercato nell’UE è liberalizzato. Le misure che fanno sì che le imprese del settore dell’energia elettrica si trovino in una posizione più vantaggiosa in alcuni Stati membri, possono limitare le possibilità di esportazione verso tali paesi da parte di imprese di altri Stati membri o agevolare le esportazioni di elettricità verso tali altri paesi. Questo vale in particolare per la Polonia, che occupa una posizione centrale in Europa ed è collegata, o facilmente collegabile, a diversi Stati membri.
(340)
Il vantaggio in termini di concorrenza derivato dalla Legge può distorcere la concorrenza negli scambi tra Stati membri.
(341)
Alla luce di ciò, la Commissione ritiene che il sistema di compensazioni previsto dalla Legge costituisca un aiuto di Stato.
7.2.1. Concessione dell’aiuto conformemente al diritto
(342)
La legge è entrata in vigore il 4 agosto 2007. La Commissione sottolinea che, conformemente all’articolo 6, paragrafo 1 della Legge, i produttori che decidono di beneficiare del programma, ricevono fondi per la copertura dei costi incagliati soltanto dopo la conclusione dell’accordo di risoluzione. Inoltre, sulla base dell’articolo 22 paragrafo 4 della Legge, la prima rata dell’anticipo per coprire i costi incagliati viene pagata ai produttori ammissibili entro il 5 del mese successivo ad un periodo di 120 giorni a decorrere dal giorno in cui ha avuto luogo la risoluzione anticipata dei KDT in virtù degli accordi di risoluzione. Quindi, non è possibile considerare come data di entrata in vigore della legge la data di concessione dell’aiuto ai produttori, cioè la data in cui i beneficiari hanno ottenuto il diritto giuridicamente vincolante a beneficiare dell’aiuto. La Commissione non ritiene, pertanto, che l’entrata in vigore della legge prima dell’adozione della presente decisione costituisca una violazione degli obblighi di cui all’articolo 88, paragrafo 3 del trattato CE.
7.2.2. Valutazione della compatibilità
(343)
L’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE prevede il divieto generale di aiuti di Stato sul territorio della Comunità.
(344)
L’articolo 87, paragrafo 3, lettera c) prevede la possibilità di concedere aiuti destinati ad agevolare lo sviluppo di talune attività o di talune regioni economiche, sempreché non alterino le condizioni degli scambi in misura contraria al comune interesse. La Commissione ha elaborato una serie di orientamenti e comunicazioni che illustrano le modalità con cui si applica la deroga di cui sopra.
(345)
La Metodologia dei costi incagliati si pone l’obiettivo di analizzare l’aiuto, che è stato concesso ad imprese operanti nel settore dell’energia elettrica, in un contesto in cui alcune decisioni prese dalle imprese prima della liberalizzazione non hanno più senso dal punto di vista commerciale dopo la liberalizzazione.
(346)
Nel paragrafo 3, primo capoverso della Metodologia dei costi incagliati si spiega che i costi incagliati «possono assumere nella pratica forme diverse: contratti di acquisto a lungo termine, investimenti effettuati con garanzia implicita o esplicita di sbocchi, investimenti che vanno oltre l’attività normale, ecc.». Nel caso in esame, l’aiuto attribuito è destinato ad investimenti consistenti nell’ammodernamento o nell’espansione delle centrali elettriche per cui i KDT svolgono un ruolo di garanzia diretta di vendita. Tale metodologia si applica anche agli effetti dei contratti a lungo termine per l’acquisto di gas conclusi da produttori che si servono del gas. Su tale base, la Commissione ritiene che l’aiuto rientri nell’ambito della Metodologia dei costi incagliati. Pertanto, lo analizza alla luce di quest’ultima.
(347)
La Metodologia dei costi incagliati prevede una valutazione in due fasi dell’aiuto destinato a compensare i costi incagliati. La prima fase, descritta nella parte 3 di tale Metodologia, riguarda la definizione dei costi ammissibili in cui rientra, segnatamente, il calcolo dell’importo massimo che può essere concesso come compensazione. La seconda fase, che si trova nella parte 4 della Metodologia, riguarda il meccanismo di calcolo della compensazione effettiva che deve essere pagata per i costi incagliati tenendo conto dell’evoluzione della concorrenza sul mercato.
(348)
Prima di tutto, la Commissione ha esaminato se l’aiuto soddisfaceva le condizioni di cui ai punti 3.1-3.12 della Metodologia dei costi incagliati.
(349)
Conformemente al punto 3.1 della Metodologia dei costi incagliati, i pagamenti della compensazione massima tengono conto soltanto degli investimenti terminati prima dell’entrata in vigore della direttiva 96/92/EC in Polonia, vale a dire la data dell’adesione della Polonia all’UE, e del quantitativo di gas oggetto di un contratto sulla base del principio «take or pay». In casi eccezionali, sono stati presi in considerazione anche gli investimenti decisi prima della data di adesione della Polonia all’UE ma non ancora terminati al momento dell’adesione, ma solo nei casi in cui la Polonia poteva dimostrare alla Commissione che il completamento di tali investimenti e le entrate che ne sarebbero risultate avrebbero portato a una riduzione degli importi dei costi incagliati in misura maggiore rispetto all’interruzione dei lavori.
(350)
Conformemente al punto 3.2 della Metodologia dei costi incagliati, non ci sono dubbi sull’esistenza e la validità delle garanzie concesse ai produttori poiché esse sono esplicitamente menzionate nei KDT.
(351)
Conformemente al punto 3.3 della Metodologia dei costi incagliati gli investimenti di cui sopra sono molto consistenti e possono determinare grandissime perdite. Ciò riguarda anche gli accordi a lungo termine del tipo «take or pay». La Commissione ritiene che, se non fossero state in alcun modo ricompensate, tali perdite avrebbero potuto, in considerazione delle loro dimensioni, mettere in pericolo il funzionamento successivo delle imprese in questione. Ciò concerne anche la reazione degli istituti finanziari che hanno finanziato gli investimenti, e che hanno fatto presente alla Commissione che il mancato pagamento di un’adeguata compensazione poteva essere considerato come una violazione degli accordi di finanziamento, considerato il rischio elevato di fallimento che minacciava l’impresa in questione.
(352)
La Commissione tiene conto anche del fatto che l’impatto dei costi incagliati è calcolato a livello dei gruppi consolidati. Ciò permette di tenere il dovuto conto di tutti gli effetti della liberalizzazione, sia positivi che negativi, sul gruppo. Tale meccanismo porta all’esclusione di nuovi investimenti se non si tratta di evidenti investimenti di sostituzione. Inoltre, la Commissione ritiene che i nuovi investimenti nel settore siano di importanza fondamentale per il buon funzionamento del mercato e che le compensazioni per i costi incagliati non debbano rappresentare un deterrente.
(353)
Conformemente al punto 3.4 della Metodologia dei costi incagliati, gli importi destinati dai beneficiari agli investimenti non possono essere ritirati. Non ci sono altri modi per recuperare i costi degli investimenti in una centrale elettrica se non lo sfruttamento di quest’ultima o la sua vendita ad un prezzo che non può essere superiore alle entrate che l’impianto può realizzare vendendo la propria elettricità sul mercato. Neanche i contratti del tipo «take or pay» possono essere unilateralmente annullati dai produttori.
(354)
Conformemente al punto 3.5 della Metodologia, i costi incagliati associati con gli investimenti nelle centrali elettriche non sono legati ad accordi bilaterali. Pertanto, è inutile controllare se tali costi incagliati derivino da garanzie che vincolino due società dello stesso gruppo. I costi incagliati legati ai contratti del tipo «take or pay» non vincolano le società appartenenti allo stesso gruppo.
(355)
Conformemente al punto 3.6 della Metodologia dei costi incagliati, le autorità polacche hanno presentato alla Commissione un’indicazione dei costi che possono essere coperti mediante le compensazioni qualora le entrate degli impianti non riescano a coprirli. Dopo aver analizzato tali costi, la Commissione è giunta alla conclusione che le compensazioni non dovranno essere superiori agli importi necessari a coprire la quota insufficiente degli utili degli investimenti durante il periodo di sfruttamento dei nuovi attivi, includendo ove necessario un margine ragionevole di profitto. Nel calcolo dell’importo massimo della compensazione si è tenuto conto di una serie di considerazioni economiche tra cui, segnatamente, il prezzo di base sul mercato equivalente al prezzo che un operatore appena entrato nel mercato polacco sarebbe stato pronto ad offrire. Ci si basa sull’ipotesi che tale operatore utilizzi il carbone come fonte primaria di energia. La Commissione ha verificato la compatibilità di tale ipotesi riguardo alla fonte di energia con le attuali tendenze dei nuovi investimenti in questo settore in Polonia e ha controllato se le riserve di carbone in Polonia fossero sufficienti a permettere a tale tendenza di continuare ad esserci in futuro. Se il prezzo effettivo di mercato fosse inferiore al prezzo di base sul mercato previsto, nel calcolo ai fini della compensazione si terrà conto del prezzo base di mercato. La Commissione ritiene che tale metodo di calcolo delle compensazioni per i costi incagliati, che è identico a quello applicato nella sua pratica costante (76), tenga conto dei costi economici che corrispondono agli effettivi importi investiti. Le compensazioni per il contratto del tipo «take or pay» sono state calcolate tenendo conto dei quantitativi effettivamente oggetto del contratto e delle migliori stime relative alle fluttuazioni dei prezzi nei contratti.
(356)
Conformemente al punto 3.7 della Metodologia dei costi incagliati, nel metodo di calcolo delle compensazioni si tiene conto delle entrate realizzate grazie agli attivi dell’impresa. Effettivamente, l’importo massimo della compensazione è un importo cui sono state dedotte le entrate realizzate in passato grazie agli attivi che sono disponibili per coprire i costi degli investimenti nonché il cash flow della centrale elettrica dal 2007 fino alla data di scadenza del KDT disponibile per coprire i costi degli investimenti. Tutte queste entrate vengono prese in considerazione a partire dalla data della stipula dei KDT e l’intero aiuto di Stato a partire dal 1o maggio 2004 è incluso negli importi dedotti.
(357)
Conformemente al punto 3.8 della Metodologia dei costi incagliati, il valore dell’aiuto concesso in passato per gli attivi in questione, e segnatamente l’aiuto agli investimenti, è stato dedotto dalle compensazioni massime.
(358)
Conformemente al punto 3.9 della Metodologia dei costi incagliati, nel metodo di calcolo dei costi incagliati si tiene il dovuto conto dell’evoluzione effettiva dei prezzi dell’elettricità. Gli adeguamenti periodici degli importi delle compensazioni terranno conto della differenza tra la previsione di prezzo utilizzata per calcolare l’importo massimo della compensazione e il prezzo effettivo dell’elettricità. Nel calcolo dell’importo effettivo del pagamento a titolo di compensazione per un contratto del tipo «take or pay» è stato tenuto conto del consumo effettivo di gas e dei prezzi effettivi di tale materia prima ma anche del prezzo effettivo a cui le imprese hanno venduto l’elettricità prodotta.
(359)
Conformemente al punto 3.10 della Metodologia dei costi incagliati, nel calcolo della compensazione massima si tiene conto dei costi ammortizzati prima dell’entrata in vigore della direttiva 96/26/CE in Polonia.
(360)
Conformemente al punto 3.11 della Metodologia dei costi incagliati, le compensazioni sono state calcolate tenendo conto della soluzione meno onerosa dal punto di vista economico per lo Stato. Per quanto riguarda gli attivi, la cui costruzione è stata iniziata prima dell’adesione della Polonia all’UE ma non era terminata alla data di tale adesione, la Polonia ha fatto presente che l’importo delle compensazioni massime è stato calcolato sulla base del più economico dei due possibili scenari: portare a termine la costruzione e sfruttare i nuovi attivi al fine di realizzare delle entrate o interrompere i lavori di costruzione. Anche il meccanismo della compensazione dei costi incagliati connessi ad accordi del tipo «take or pay» è stato elaborato in modo da invogliare i produttori a sfruttare le centrali al fine di ridurre l’importo totale dei costi incagliati piuttosto che interrompere la produzione e dover pagare interamente le penalità, cosa che avrebbe comportato costi incagliati molto più alti. La Commissione ha analizzato una serie di scenari presentati dalla Polonia al fine di valutare in che misura il meccanismo di cui sopra contribuisca a ridurre l’importo totale delle compensazioni. Infine, se il quantitativo di gas oggetto di un contratto sulla base del principio «take or pay» dovesse essere rinegoziato e ridotto nell’ambito del sistema di compensazioni, l’importo effettivo dei pagamenti per le compensazioni sarebbe, di conseguenza, ridotto.
(361)
Conformemente al punto 3.12 della Metodologia dei costi incagliati, il periodo per i pagamenti delle compensazioni si estende fino al 2027. Al punto 3.12 della Metodologia dei costi incagliati è stabilito che «i costi che alcune imprese possono dover affrontare nell’arco di tempo indicato dall’articolo 26 della direttiva (18 febbraio 2006) non possono, di norma, costituire costi incagliati ammissibili ai fini di tale metodologia.» Tuttavia la nota 5 della Metodologia dei costi incagliati stabilisce che «occorre tener presente che gli investimenti, i cui costi non possono essere recuperati o che non sono economicamente redditizi a causa della liberalizzazione del mercato interno dell’elettricità, possono essere considerati costi incagliati ai fini di tale metodologia, compresi i casi in cui essi devono estendersi, in linea di principio, a dopo il 2006. Inoltre, gli impegni e le garanzie che devono assolutamente continuare ad essere rispettati dopo il 18 febbraio 2006 perché in caso contrario potrebbero sorgere gravi rischi per quanto riguarda la tutela dell’ambiente, la sicurezza pubblica, la protezione sociale dei lavoratori e la sicurezza della rete elettrica, possono costituire, se debitamente giustificati - costi incagliati ammissibili ai sensi della metodologia.»
(362)
I costi incagliati, di cui alla Legge, sono strettamente legati agli investimenti nelle centrali elettriche che non possono essere recuperati a causa della liberalizzazione del mercato interno dell’elettricità. Ciò riguarda anche i contratti del tipo «take or pay» che sono stati specificamente stipulati per garantire alle centrali elettriche che beneficiavano dei KDT un rifornimento pari al quantitativo di elettricità previsto dai KDT. In virtù della nota 5 di cui sopra, la Commissione può autorizzare la proroga della compensazione al di là del termine previsto se ritiene che ciò si giustifichi alla luce delle circostanze di un determinato caso.
(363)
La Commissione sottolinea che gli investimenti in questione sono investimenti nelle centrali elettriche. Sono investimenti di lunga durata (da 15 fino a 30 anni) in cui svolgono un ruolo di primo piano l’evoluzione dei prezzi dell’elettricità che è difficile prevedere soprattutto nel corso della transizione ad un mercato interamente liberalizzato. I costi di tali investimenti non possono essere recuperati se i prezzi dell’elettricità sono più bassi di quelli previsti al momento della costruzione della centrale elettrica.
(364)
In tali circostanze, la Commissione ritiene che, come è già avvenuto nei casi relativi alla Grecia (77) e al Portogallo (78), la nota 5 della Metodologia dei costi incagliati si applichi a tali specifici costi incagliati e giustifichi la concessione di compensazioni nel periodo successivo al 2006, fino al termine dei primi KDT.
(365)
Alla luce di quanto precede, la Commissione ritiene che la Legge soddisfi i criteri di cui ai punti 3.1-3.12 della Metodologia dei costi incagliati. Le compensazioni massime a titolo dei costi incagliati non superano il livello autorizzato da tale Metodologia. Pertanto, esse devono essere considerate ammissibili ai sensi della Metodologia.
(366)
La Commissione ha analizzato se l’aiuto soddisfaceva le condizioni previste ai punti 4.1-4.6 della Metodologia dei costi incagliati.
(367)
Conformemente al punto 4.1 della Metodologia dei costi incagliati, gli importi massimi delle compensazioni sono stati calcolati per singole centrali elettriche chiaramente determinate e per contratti «take or pay». Le compensazioni effettivamente pagate non supereranno tali importi massimi.
(368)
Conformemente al punto 4.2 della Metodologia dei costi incagliati, l’importo delle compensazioni effettivamente pagate terrà conto dei cambiamenti effettivi dei dati economici di base, segnatamente i prezzi dell’elettricità e il quantitativo di gas acquistato nell’ambito dei contratti del tipo «take or pay». Per esempio, se i prezzi effettivi dell’elettricità si differenzieranno dal prezzo di base sul mercato, di cui al considerando 355, l’importo delle compensazioni effettive sarà ridotto in corrispondenza. Analogamente, gli importi delle compensazioni effettive a titolo dei contratti «take or pay» terranno conto delle condizioni concrete in cui specifici produttori comprano il gas e vendono sul mercato energia elettrica.
(369)
Conformemente al punto 4.3 della Metodologia dei costi incagliati, le autorità polacche si sono impegnate a presentare alla Commissione una relazione sull’applicazione della legge.
(370)
Conformemente al punto 4.4 della Metodologia dei costi incagliati, il prezzo di base di mercato di cui al considerando 355 aumenta considerevolmente nel tempo determinando una situazione in cui l’importo delle compensazioni da pagare diminuirà in una certa misura, cosa che la Commissione vede con favore.
(371)
Conformemente al punto 4.5 della Metodologia dei costi incagliati, l’importo massimo delle compensazioni da pagare a favore di una determinata impresa è definito in anticipo. Tiene conto dei profitti futuri dei beneficiari che risulteranno da un aumento della produttività. La notificazione dell’aiuto specificava con precisione in che modo il calcolo dei costi incagliati avrebbe tenuto conto dei cambiamenti dei diversi fattori economici (come prezzi, quote di mercato o altri fattori rilevanti indicati dagli Stati membri ed elencati nella Metodologia).
(372)
Conformemente al punto 4.6 della Metodologia dei costi incagliati, le autorità polacche si sono impegnate a non concedere in futuro alcun aiuto al salvataggio o alla ristrutturazione ad imprese che beneficiano della Legge durante un periodo che si estende fino a dieci anni dall’ultimo pagamento a favore delle imprese in questione. Tale periodo, che si estende fino al 2037 per alcune imprese, è conforme con il principio «una tantum», secondo l’interpretazione della Commissione di cui al punto 73 degli Orientamenti comunitari sugli aiuti di Stato per il salvataggio e la ristrutturazione di imprese in difficoltà (79). Secondo la Commissione, tale soluzione fornisce sufficienti garanzie che non si verifichino indebiti cumuli di aiuti nel quadro della Metodologia dei costi incagliati.
(373)
Alla luce di quanto precede, la Commissione ritiene che la Legge soddisfi i criteri di cui ai punti 4,1-4,6 della Metodologia dei costi incagliati. Dunque, il metodo per l’erogazione degli importi specifici dei pagamenti a titolo dei costi incagliati è compatibile con la Metodologia dei costi incagliati.
(374)
La Commissione ritiene pertanto che la Legge sia compatibile con la Metodologia dei costi incagliati. L’aiuto destinato alla compensazione dei costi incagliati ammissibili soddisfa i criteri della Metodologia dei costi incagliati e può quindi essere riconosciuto compatibile con il mercato comune.
(375)
I produttori di elettricità che beneficiano della Legge sarebbero autorizzati a ricevere l’aiuto conformemente alla Metodologia dei costi incagliati dal 1o maggio 2004. La Legge prevede un sistema di compensazioni future ma, nel calcolo degli importi massimi di compensazione, tiene conto anche degli importi di aiuto ottenuti dai produttori in passato. Conformemente all’allegato n. 2 della Legge, l’importo massimo di compensazione è un importo da cui sono state dedotte le entrate realizzate in passato grazie agli attivi e disponibili per coprire i costi degli investimenti. Come ricordato al considerando 356, tutti gli aiuti di Stato ricevuti a partire dal 1o maggio 2004 sono inclusi negli importi dedotti. Nell’affermare che la Legge è compatibile con il mercato comune, la Commissione riconosce anche la compatibilità con il mercato comune degli importi di aiuto ricevuti dai beneficiari a partire dal 1o maggio 2004.
7.2.3. Il caso particolare delle imprese Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni SA e Electrabel Połaniec SA.
(376)
I KDT, stipulati con le due imprese Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni SA e Electrabel Połaniec SA, hanno avuto termine il 31 dicembre 2006. Pertanto, le due imprese non sono oggetto della Legge. Dal momento che nessuno di tali KDT rientra nell’ambito coperto dalla Legge, essi non rientrano neanche in quello della presente decisione e saranno oggetto di una decisione separata che la Commissione prenderà con specifico riferimento ad essi.
8. CONCLUSIONI
(377)
La Commissione ritiene che:
a)
i KDT costituiscano degli aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE, ad eccezione del KDT stipulato con Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o., e che tali aiuti di Stato siano incompatibili con il mercato comune;
b)
la Legge costituisca un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE e che tale aiuto sia compatibile con il mercato comune sulla base dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c) del trattato CE.
(378)
Come si è spiegato al punto 7.1.1, l’aiuto di Stato previsto nei KDT consiste essenzialmente nel fatto che i KDT garantiscono l’acquisto di una determinata quantità di elettricità da parte di PSE ad un prezzo che comprende tutti i costi per la sua produzione.
(379)
Dal momento che tale aiuto di Stato è incompatibile con il trattato CE, occorre porre fine alla sua erogazione. Poiché le disposizioni relative all’acquisto garantito e alla garanzia di copertura dei costi sono le disposizioni di base dei KDT, la Commissione ritiene che per porre fine all’erogazione dell’aiuto, sia necessario porre fine ai KDT.
(380)
La Commissione ritiene che la risoluzione dei KDT comporterà un considerevole carico di lavoro per gli interessati, soprattutto per stabilire le modalità per la risoluzione dei KDT. Secondo la Commissione, al fine di garantire un livello adeguato di sicurezza del rifornimento di elettricità e per far sì che la transizione ad un mercato pienamente liberalizzato avvenga nelle migliori condizioni, è necessario imporre termini ragionevoli per la realizzazione di tale processo. La realizzazione di tali obiettivi è anche nell’interesse della Comunità.
(381)
Quando ha redatto la Legge nell’ambito della propria procedura legislativa nazionale, la Polonia ha consultato tutti gli interessati in merito agli aspetti tecnici della risoluzione volontaria dei KDT. Ne è conseguito che il termine fissato dalla Legge per stipulare gli accordi per la risoluzione dei KDT è di 150 giorni dall’entrata in vigore della Legge, cioè il 1o gennaio 2008. La Commissione ritiene che tale termine sia adeguato anche ai fini della risoluzione dei KDT richiesta dalla presente decisione. La Commissione ritiene che, conformemente all’articolo 5 della Legge, la risoluzione effettiva degli accordi a lungo termine avrà luogo il primo giorno del mese successivo al decorrere di 210 giorni dall’entrata in vigore della legge (cioè il 1o aprile 2008).
(382)
Conformemente a quanto affermato ai considerandi 356 e 375, gli importi di aiuto ricevuti a partire dal 1o maggio 2004 rientrano nell’ambito della Legge e sono quindi compatibili con il mercato comune.
(383)
Nel caso specifico di Żarnowiecka Elektrownia Gazowa Sp. z o.o., la Commissione ritiene che la centrale elettrica non abbia beneficiato di un aiuto di Stato nell’ambito dei KDT.
(384)
I KDT stipulati con Dalkia Poznań Zespół Elektrociepłowni SA e Electrabel Połaniec SA non rientrano nell’ambito della presente decisione. La Commissione emetterà una decisione separata concernente tali due imprese.
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
1. Gli accordi a lungo termine per la vendita di elettricità stipulati tra Polskie Sieci Elektroenergetyczne SA e le imprese elencate nell’allegato n. 1 della legge relativa a norme per la copertura dei costi sostenuti dalle imprese in relazione alla risoluzione anticipata di accordi a lungo termine per la vendita di elettricità (in appresso la «Legge») costituiscono, a partire dalla data dell’adesione della Polonia all’Unione europea, un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE a favore di imprese per la produzione di elettricità.
2. L’aiuto di Stato di cui al paragrafo 1 è un aiuto concesso illegalmente ed è incompatibile con il mercato comune.
Articolo 2
1. La Polonia pone fine agli accordi a lungo termine per la vendita di elettricità di cui all’articolo 1.
2. Gli accordi per la risoluzione degli accordi a lungo termine per la vendita di elettricità sono stipulati a partire dal 1o gennaio 2008 ed entrano in vigore entro il 1o aprile 2008.
Articolo 3
L’accordo a lungo termine per la vendita di elettricità stipulato tra Polskie Sieci Elektroenergetyczne SA e Żarnowiecka Elektrownia Gazowa sp. z o.o. non costituisce un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE.
Articolo 4
1. Le compensazioni previste dalla Legge costituiscono un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE a favore delle imprese indicate nell’allegato n. 2 della Legge.
2. L’aiuto di Stato di cui al paragrafo 1 è compatibile con il mercato comune conformemente alla Metodologia dei costi incagliati.
3. L’importo massimo di compensazione previsto dalla Legge è un importo cui sono state dedotte le entrate totali realizzate grazie agli attivi nell’ambito di accordi a lungo termine e che è disponibile per coprire i costi degli investimenti.
Articolo 5
1. Entro il 31 gennaio 2008 le autorità polacche informano la Commissione delle misure adottate per conformarsi alla presente decisione.
2. Le autorità polacche presentano alla Commissione una relazione annuale sull’attuazione della Legge.
Articolo 6
La Repubblica polacca è destinataria della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, il 25 settembre 2007.