ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 20. října 2004
o podpoře poskytnuté Německem ve prospěch společnosti Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale, nyní HSH Nordbank AG
(oznámeno pod číslem dokumentu K(2004) 3930)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2006/741/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ -
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co byly členský stát a ostatní zúčastněné strany na základě výše uvedených ustanovení vyzvány k podání připomínek (1), a s ohledem na jejich připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Předmětem řízení je převod subjektů Wohnungsbaukreditanstalt des Landes Schleswig-Holstein („WKA“), Wirtschaftsaufbaukasse Schleswig-Holstein AG („WAK“) a účelového rezervního fondu ve formě nemovitostí provedený spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko na banku Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale („LSH“). Řízení souvisí se šesti dalšími řízeními proti Německu vedenými z důvodu převodů majetkových práv na zemské banky, zejména banku Westdeutsche Landesbank Girozentrale („WestLB“).
(2)
Komise Německu zaslala dne 12. ledna 1993 žádost o informace ohledně zvýšení kapitálu u WestLB o 4 miliardy DEM prostřednictvím začlenění Wohnungsbauförderanstalt („WfA“), jakož i ohledně obdobných zvýšení vlastních prostředků u zemských bank ostatních spolkových zemí. Žádost o informace obsahovala otázku, u kterých zemských bank došlo k převedení podniků veřejného práva, a prosbu o informace k důvodům ospravedlňujícím tyto transakce.
(3)
Německo odpovědělo dopisy datovanými 16. března 1993 a 17. září 1993. Komise si další informace vyžádala dopisem ze dne 10. listopadu 1993 a 13. prosince 1993 a Německo je předložilo dopisem ze dne 8. března 1994.
(4)
Dopisem ze dne 31. května 1994 a 21. prosince 1994 sdělil Bundesverband deutscher Banken e.V („BdB“) (Spolkový svaz německých bank, zapsaný spolek), který zastupuje soukromé banky se sídlem v Německu, Komisi mimo jiné, že s účinkem k 1. lednu 1991 byly WKA a WAK včetně jejich majetku jako celek převedeny na LSH. Plnění úkolů WKA a WAK současně přešlo na předtím založenou Investitionsbank Schleswig-Holstein („IB“) (Investiční banka Šlesvicko-Holštýnsko). IB je provozována jako zvláštní složka LSH. Svaz BdB považoval s tím spojené zvýšení vlastních prostředků LSH za narušení hospodářské soutěže ve prospěch této banky, neboť podle jeho názoru za toto zvýšení nebyla sjednána úhrada, která by byla v souladu se zásadou investora v podmínkách tržního hospodářství. Druhým uvedeným dopisem tedy BdB formálně podal stížnost a vyzval Komisi, aby proti Německu zahájila řízení podle čl. 93 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 2).
(5)
Stížnost se rovněž vztahovala na obdobné převody majetkových práv ve prospěch Landesbank Berlin, Westdeutsche Landesbank, Norddeutsche Landesbank, Hamburger Landesbank resp. Bayerische Landesbank. V únoru a březnu 1995 a v prosinci 1996 se ke stížnosti svého svazu připojilo několik jednotlivých bank.
(6)
Dopisy ze dne 6. srpna 1997 a ze dne 30. července 1998 informoval BdB Komisi o dvou dalších převodech majetkových práv ve Šlesvicku-Holštýnsku a v Hesensku ve prospěch LSH a Landesbank Hessen-Thüringen. Podle údajů BdB zamýšlela spolková země Šlesvicko-Holštýnsko přenést své nemovitosti (zastavěné pozemky) na IB a tento nemovitý majetek poté vykazovat jako účelový rezervní fond ve vlastním kapitálu LSH. BdB v této souvislosti poukazoval na § 20 referenčního návrhu zákona o změně zákona o investiční bance spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko (stav ke dni 26. června 1997), podle kterého musí být nemovitý majetek po odečtení závazků vykazován jako účelový rezervní fond ve vlastním kapitálu LSH. BdB poukazoval na odůvodnění zákona k § 20 referenčního návrhu, podle kterého je účelový rezervní fond ve formě nemovitostí u zemské banky jejím vlastním kapitálem k ručení podle zásad zákona o poskytování úvěrů. Cíle „Mobilizace majetku spolkové země za účelem vytvoření likvidity, aniž by došlo ke ztrátě dispoziční a rozhodovací pravomoci spolkové země,“ uvedeného v odůvodnění zákona nebude dosaženo, pokud by LSH skutečně měla za převedené nemovitosti zaplatit kupní cenu ve výši tržní ceny.
(7)
Komise nejdříve přezkoumala převod majetkových práv na WestLB, ale prohlásila, že převody na jiné banky přezkoumá ve světle výsledků ve věci WestLB (2). Rozhodnutím 2000/392/ES (3) z roku 1999 nakonec prohlásila opatření podpory (rozdíl mezi zaplacenou úhradou a na trhu obvyklou úhradou) za neslučitelné se společným trhem a nařídila navrácení této podpory. Toto rozhodnutí Soud prvního stupně Evropských společenství zrušil rozsudkem ze dne 6. března 2003 (4) z důvodu nedostačujícího odůvodnění u dvou prvků při výpočtu výše úhrady, avšak ve zbytku je v plném rozsahu potvrdil.
(8)
Dne 1. září 1999 zaslala Komise Německu žádost o informace, která se týkala převodů na jiné zemské banky. Německo nato zaslalo dopisem ze dne 8. prosince 1999 informace o převodu WKA a WAK na LSH a doplnilo je dopisem ze dne 22. ledna 2001. Na další žádost o informace ze dne 22. února 2001 Německo odpovědělo dopisem ze dne 3. května 2001.
(9)
Dopisem ze dne 13. listopadu 2002 Komise sdělila Německu své rozhodnutí zahájit ve věci převodu WKA, WAK a účelového rezervního fondu ve formě nemovitostí spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko na LSH formální řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES. Současně Komise zahájila také řízení kvůli obdobným převodům majetkových práv na Norddeutsche Landesbank Girozentrale, Bayerische Landesbank Girozentrale, Hamburgische Landesbank Girozentrale a Landesbank Hessen-Thüringen. Předtím Komise již v červenci 2002 zahájila řízení kvůli převodu subjektu Wohnungsbaukreditanstalt na Landesbank Berlin.
(10)
Rozhodnutí o zahájení řízení byla zveřejněna v Úředním věstníku Evropské unie (5). Komise vyzvala ostatní zúčastněné strany k podání připomínek.
(11)
Dopisem ze dne 11. dubna 2003 zaujala LSH stanovisko k zahájení řízení ve věci LSH.
(12)
Dopisem ze dne 14. dubna 2003 zaujalo Německo stanovisko k zahájení řízení.
(13)
Dopisem ze dne 29. července 2003 zaujal BDB stanovisko společně ke všem rozhodnutím o zahájení řízení ze dne 13. listopadu 2002.
(14)
Na další žádost Komise o informace ze dne 11. září 2003 zaslalo Německo další informace dopisem ze dne 29. října a 6. listopadu 2003 a vyjádřilo se ke stanovisku BdB ohledně LSH. Dopisem ze dne 30. října 2003 Německo navíc poskytlo vyjádření spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko a WestLB ke stanovisku BdB ohledně pěti řízení o zemských bankách zahájených v listopadu roku 2002.
(15)
Na další žádost Komise o informace ze dne 7. dubna 2004, 30. dubna 2004, 19. května 2004, jakož i ze dne 12. srpna 2004 odpovědělo Německo dopisy ze dne 1. a 28. června 2004, 27. května 2004, 23. června 2004, 27. srpna 2004 a 30. září 2004.
(16)
Dne 19. července 2004 předložil stěžovatel BdB, spolková země Severní Porýní-Vestfálsko a WestLB AG předběžné dorozumění o přiměřené úhradě za převedené majetkové hodnoty. Tato úhrada měla být podle jejich názoru základem pro rozhodnutí Komise. Konečného znění tohoto dorozumění dosáhla Komise dne 13. října 2004. Předběžné dorozumění o přiměřené úhradě za převedený účelový majetek zaslaly dne 29. září 2004 rovněž BdB, spolková země Šlesvicko-Holštýnsko a HSH Nordbank, která vznikla v roce 2003 z Hamburgische Landesbank a Landesbank Schleswig-Holstein. Později Komise obdržela více dopisů od těchto zúčastněných stran i Německa. Konečného znění dorozumění ohledně převodu účelového majetku na LSH dosáhla Komise dne 14. října 2004. Kromě toho následovala s výjimkou případu Landesbank Hessen-Thüringen odpovídající dorozumění, která byla předána Komisi, také v jiných věcech vedených z důvodu převodů majetkových práv na zemské banky.
II. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
1. LANDESBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN GIROZENTRALE
(17)
Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale (zkráceně LB Kiel) se sídlem v Kielu byla s částkou konsolidované rozvahy 145,5 miliardy EUR (ke dni 31. prosince 2002) jednou z patnácti největších bank v Německu. Byla založena v roce 1917 jako zemská banka Provincie Šlesvicko-Holštýnsko. Banka byla veřejnoprávní úvěrovou institucí a měla právní formu veřejnoprávní instituce.
(18)
Vlastníky LSH byly od roku 1994 koncern WestLB (39,9 %), spolková země Šlesvicko-Holštýnsko (25,05 %), Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein (25,05 %), jakož i Landesbank Baden-Württemberg (10 %). Základem této vlastnické struktury byl převod kmenových podílů ze strany spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko a Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein na WestLB a na Landesbank Baden-Württemberg, ke kterému došlo ke dni 1. ledna 1994. Před převodem držely spolková země a Sparkassen- und Giroverband každý 50 % kmenových podílů.
(19)
Dne 2. července 2003 vznikla sloučením LSH a Hamburgische Landesbank banka HSH Nordbank AG s právní formou akciové společnosti. Z daňového a rozvahového hlediska se sloučení uskutečnilo zpětně ke dni 1. ledna 2003.
(20)
Za rok 2002 byl ve výroční zprávě LSH za koncern vykázán podíl základního kapitálu ve výši 6,5 % a ukazatel kapitálové přiměřenosti ve výši 10,3 %. Rentabilita vlastního kapitálu činila v roce 2002 10,4 %.
(21)
LSH měla podle § 42 zákona o spořitelnách pro zemi Šlesvicko-Holštýnsko plnit úkoly státní banky, centrální banky pro spořitelny a obchodní banky. Měla obstarávat bankovní obchody spolkové země, podporovat spořitelny při plnění jejich úkolů a poskytovat úvěry obcím. Jako státní banka poskytovala úvěry do veřejných rozpočtů, účastnila se - zčásti jako člen konsorcia se soukromými bankami - umísťování zemských obligací a půjček proti dlužním úpisům. Kromě toho LSH fungovala jako univerzální obchodní banka.
(22)
Se svými více než 2 500 pracovníky byla LSH zakotvená regionálně a orientovaná mezinárodně a jako banka severu za svůj klíčový region považovala severní Německo a oblast Severního moře. Disponovala vlastními pobočkami, zastoupeními a účastmi a byla specialistou na produkty a odvětví spojené s obchodní oblastí financování dopravy, lodí a nemovitostí, a vzrůstající měrou v syndikovaných obchodech a účastníkem na mezinárodních kapitálových trzích.
2. PŘEVOD MAJETKU WKA A WAK A ÚČELOVÉHO REZERVNÍHO FONDU VE FORMĚ NEMOVITOSTÍ NA LSH
2.1. ZŘÍZENÍ A ROZVOJ INVESTITIONSBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN
(23)
Zákonem o Investitionsbank Schleswig-Holstein (zákon o investiční bance, „IBG“) ze dne 11. prosince 1990 byla IB založena jako organizačně a hospodářsky samostatná veřejnoprávní instituce LSH, bez právní subjektivity, k 1. lednu 1991. Refinancování IB tak probíhá jménem a za účasti LSH.
(24)
IB je ústřední instituce na podporu hospodářské a strukturní politiky ve Šlesvicku-Holštýnsku. Nabídka produktů IB zahrnuje podporu hospodářství a bytové výstavby, podporu projektů v oblasti životního prostředí a energií, podporu obcí a zemědělského podnikání, jakož i řízení projektů pro zemi a obce (6). Kromě toho IB plní úkoly na podporu infrastruktury v oblasti Baltského moře.
(25)
IB byla zákonem ze dne 7. května 2003, který nabyl účinnosti dnem 1. července 2003, vyňata z majetku LSH s právními účinky ke dni 1. června 2003 a s fikcí retroaktivity z rozvahového hlediska ke dni 1. ledna 2003 a zřízena jako veřejnoprávní instituce s právní subjektivitou pod názvem „Investitionsbank Schleswig-Holstein“ se sídlem v Kielu. Majetek náležející vyňaté Investitionsbank Schleswig-Holstein se všemi položkami aktiv i pasiv přešel v důsledku univerzální sukcese na Investitionsbank Schleswig-Holstein. I přes retroaktivitu z rozvahového hlediska k 1. lednu 2003 mohla LSH až do 1. června 2003 svůj obchod v rámci hospodářské soutěže podložit stejně jako dříve kapitálem IB.
(26)
S právním účinkem od 1. června 2003 a s fikcí retroaktivity z rozvahového hlediska od 1. ledna 2003 byla zřízena rovněž Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein (LVSH) (Správa nemovitostí Šlesvicko-Holštýnsko) jako veřejnoprávní instituce s právní subjektivitou pod názvem „Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein“ a se sídlem v Kielu. Účelový majetek ve formě nemovitostí tak byl k 1. červnu 2003 převeden na Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein. V důsledku univerzální sukcese přitom přešel majetek se všemi položkami aktiv i pasiv na Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein. I přes retroaktivitu z rozvahového hlediska k 1. lednu 2003 mohla LSH až do 1. června 2003 svůj obchod v rámci hospodářské soutěže podložit stejně jako dříve účelovým majetkem ve formě nemovitostí.
2.2. PŘEVOD WKA NA LSH
(27)
WKA byla zřízena zákonem ze dne 31. března 1950 pod názvem Landestreuhandstelle für Wohnungs- und Kleinsiedlungswesen in Schleswig-Holstein jako veřejnoprávní korporace. Měla za úkol podporovat spolkovou zemi při poskytování přiměřeného bydlení obyvatelstvu, zejména podporou veřejné a daňově zvýhodněné výstavby bytů. Majetek WKA sestával z tzv. zvláštního a vlastního majetku. Zvláštní majetek byl jako zákonný zvláštní majetek účelově vázán, podle toho musel být průběžně využíván na podporu opatření ve prospěch výstavby sociálních bytů. Vlastní majetek WAK takto účelově vázán nebyl. WKA poskytovala na základně vlastního majetku zvláště výhodně úročené stavební půjčky (7).
(28)
Podle § 2 odst. 1 IBG byla WKA se svým majetkem jako celek, s výjimkou nákladů na likvidaci, převedena na LSH s účinkem ke dni 1. ledna 1991. V důsledku toho vyžadoval § 2 odst. 1 IBG sloučení splynutím WKA a LSH. Podle § 14 odst. 1 IBG přešly všechny úkoly a příslušnost WKA uvedené v příloze 1 IBG dnem1. ledna na IB.
2.3. PŘEVOD WAK NA LSH
(29)
WAK byla zvláštní úvěrovou institucí zřízenou spolkovou zemí ve formě akciové společnosti, která měla za úkol finančně podporovat podnikatelské projekty, jakož i další opatření na posílení hospodářské a dopravní struktury.
(30)
Ustanovení § 3 IBG zmocňuje ministra financí k převzetí majetku, včetně všech práv a povinností WAK jako celku. Toto zmocnění bylo nezbytné, protože WAK jako akciová společnost nemohla - analogicky k WKA - splynout s LSH. Majetek WAK byl proto univerzální sukcesí podle § 359 akciového zákona nejdříve převeden na spolkovou zemi, aby mohly být poté majetkové hodnoty převedeny na LSH. To z hospodářského hlediska odpovídá vložení WAK do LSH.
(31)
Ministerstvo financí využilo tohoto zmocnění a dne 2. ledna 1991 přijalo nabídku představenstva WAK ze dne 19. listopadu 1990 k převedení majetku. Uzavřením „Smlouvy o vložení“ mezi spolkovou zemí a LSH ze dne 2. ledna 1991 bylo upraveno převedení majetku WAK, včetně veškerých práv a povinností, ke dni 1. ledna 1991 (8).
(32)
Podle § 14 odst. 1 IBG pokračovala IB v plnění veškerých úkolů WAK, které jsou vyjmenovány v příloze 2 k IBG.
2.4. PŘEVOD ÚČELOVÉHO REZERVNÍHO FONDU VE FORMĚ NEMOVITOSTÍ NA LSH
(33)
Podle § 17 odst. 2 IBG bylo Ministerstvo financí a energetiky spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko zmocněno, aby převedlo nemovitosti na IB. Po prodeji se IB stala z právního a hospodářského hlediska vlastníkem převedených nemovitostí. Podle údajů Německa však IB s převedenými nemovitostmi nemohla libovolně disponovat. Všechen nemovitý majetek včetně případných přebytků byl naopak účelové vázán.
(34)
Podle § 20 odst. 1 IBG byl převedený nemovitý majetek odpovídajícím způsobem vykázán jako účelový rezervní fond ve formě nemovitostí. Podle § 20 odst. 2 musely být výnosy z nemovitého majetku použity ve prospěch udržování, nabývání a výstavby nemovitostí. Mohly být ovšem také - podle rozhodnutí zemské vlády - použity k plnění úkolů investiční banky nebo vráceny spolkové zemi.
(35)
Spolková země Šlesvicko-Holštýnsko ve více tranších prodala IB celkem […] (9) nemovitostí ve vlastnictví spolkové země. Jako kupní cena za příslušné objekty byly stanoveny aktuální ceny na trhu, které byly předtím zjištěny v individuálních cenových posudcích.
(36)
Z dosažených kupních cen vložila spolková země Šlesvicko-Holštýnsko pokaždé část do LSH prostřednictvím tzv. „účelového rezervního fondu ve formě nemovitostí“. Toto vložení nemovitostí spolkové země se na vlastních prostředcích LSH v rozvaze projevilo následujícím způsobem: Nabytí první tranše ze strany IB vedlo k rozvahovému dni 31. prosince 1999 ke zvýšení rozvahových vlastních prostředků LSH o […] milionů DEM. Nabytím druhé tranše narostl účelový rezervní fond ve formě nemovitostí k rozvahovému dni 31. prosince 2000 na celkem […] milionů DEM. Po uskutečnění třetí tranše dosáhl k rozvahovému dni 31. prosince 2001 celkem […] milionů DEM a do 31. prosince 2002 zůstal konstantní (10).
(37)
Podle údajů Německa účelový rezervní fond ve formě nemovitostí neplnil pro LSH ani funkci financování ani rozšíření obchodní činnosti. Protože nebyl ze strany Spolkového úřadu pro dohled nad úvěrovými obchody (Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen) (11) („BAKred“) uznán jako základní kapitál pro účely bankovního dohledu, nemohl být podložen obchodem.
3. KAPITÁLOVÉ POŽADAVKY PODLE SMĚRNICE O KAPITÁLU A SMĚRNICE O KAPITÁLOVÉ PŘIMĚŘENOSTI
(38)
Podle směrnice Rady 89/647/EHS ze dne 18. prosince 1989 o ukazateli kapitálové přiměřenosti úvěrových institucí (12) (dále jen „směrnice o kapitálové přiměřenosti“) a směrnice Rady 89/299/EHS ze dne 17. dubna 1989 o kapitálu úvěrových institucí (13) (dále jen „směrnice o kapitálu“), podle kterých byl novelizován zákon o poskytování úvěrů (Kreditwesengesetz - „KWG“), musejí banky disponovat kapitálem k ručení ve výši 8 % jejich rizikově vážených aktiv. Z toho musí alespoň 4 procentní body představovat tzv. základní kapitál (kapitál „Třídy-1“), který zahrnuje části kapitálu, jež má úvěrová instituce neomezeně a bezprostředně k dispozici, aby kryla rizika a ztráty, jakmile se vyskytnou. Základní kapitál má rozhodující význam pro celkové vybavení banky vlastními prostředky ve smyslu práva bankovního dohledu, protože doplňkový kapitál (kapitál „Třídy 2“) je uznáván pouze ve výši disponibilního základního kapitálu k podpoře rizikových obchodů banky.
(39)
Ke dni 30. června 1993 (14) měly německé banky přizpůsobit své vybavení kapitálem k ručení novým požadavkům podle směrnice o kapitálové přiměřenosti a směrnice o kapitálu. Již před provedením směrnice o kapitálové přiměřenosti do německého práva bylo vybavení kapitálem k ručení (15) u mnohých zemských bank poměrně slabé. Pro dotyčné úvěrové instituce bylo proto naléhavě nutné, aby posílily kapitálovou základnu a tím zabránily omezení svého podnikatelského rozvoje nebo alespoň si mohly zachovat svůj stávající objem obchodů. Z důvodu napjaté rozpočtové situace však veřejní vlastníci podílů nebyli schopni vložit žádný nový kapitál, na druhou stranu ale také nechtěli privatizovat ani financovat doplňkový kapitál prostřednictvím kapitálových trhů. Proto bylo rozhodnuto, že se uskuteční převody majetku resp. kapitálu, např. v případě WestLB se jednalo o majetek Wohnungsbauförderungsanstalt des Landes Nordrhein-Westfalen („WfA“), v případě LSH o uvedené podíly WKA a WAK, a později také nemovitostí.
4. DOPADY PŘEVODŮ NA LSH
4.1. PŘEVOD MAJETKU WKA A WAK NA LSH
(40)
Podle údajů Německa byl vlastní majetek WKA a majetek WAK vložen do účelového rezervního fondu IB. Z toho v součtu vyplynul kapitál IB ve výši 1 306,05 milionu DEM ([…] milionů DEM účelový rezervní fond IB - sestávající z kapitálu WKA: […] milionů DEM a kapitálu WAK: […] milionů DEM - a […] milionů DEM účelový rezervní fond bytová výstavba) (16). Předběžná počáteční rozvaha k 1. lednu 1991 vykázala jako součet součástí vlastního kapitálu částku 1 558 milionů DEM. Konečným přezkoumáním k 1. lednu 1991 byl součet opraven na 1 306,05 milionu DEM (17).
(41)
BAKred vzal dopisem ze dne 15. srpna 1991 na vědomí, že kapitál LSH k ručení se prostřednictvím kapitálové rezervy IB zvýšil o 1 559,44 milionu DEM. Německo poukázalo na to, že z konečného šetření vyplynulo, že uznaný vlastní kapitál obnášel skutečně pouze 1 306,05 milionu DEM a navíc od 15. srpna 1991 měla LSH k dispozici doplňkový kapitál k ručení pouze v této výši (18).
(42)
LSH měla převedené prostředky kvůli zvláštní účelové vázanosti účelového rezervního fondu pro úkoly podpory - bez ohledu na ručení vlastního kapitálu - k dispozici ovšem pouze omezeně. Z účelového rezervního fondu IB ve výši 1 306 milionů DEM bylo v roce 1991 úkoly podpory samotné IB podloženo 288 milionů DEM. V období 1991 až 2003 měla podle údajů Německa LSH k dispozici následující částky doložitelné obchodem v rámci hospodářské soutěže, resp. LSH skutečně využila následující částky jako základ pro ručení:
Diagram 1:
Vložený kapitál IB, jakož i částky kapitálu doložitelné či skutečně doložené obchodem v rámci hospodářské soutěže (roční průměrné hodnoty)
V milionech DEM
1991
(4 měsíce)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 měsíců)
Kapitál IB celkem
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Uznán z hlediska právního dohledu
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Doloženo IB
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Částka doložitelná pro LSH
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Skutečně doloženo LSH
0
0
347,0
326,0
161,0
508,0
815,0
1 104,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(43)
Podle údajů Německa měla LSH k 31. prosinci 1990 základní kapitál ve výši 581 milionů DEM a doplňkový kapitál ve výši 100 milionů DEM. Ve vztahu k tehdejší kapitálové základně ve výši 681 milionů DEM tak prostředky na podporu dosahující 1 306 milionů DEM zvýšily kapitálovou základnu o přibližně 190 %.
(44)
Vycházíme-li z toho, že v oblasti obchodů orientovaných na hospodářskou soutěž měla LSH v roce 1992 k dispozici 1 013 milionů DEM, zvýšila se její kapacita pro poskytování 100 % rizikově vážených úvěrů při použití tehdy příslušného ukazatele kapitálové přiměřenosti podle tehdy platného zákona o poskytování úvěrů ve výši 5,6 % o celých 18 000 milionů DEM.
(45)
Vycházíme-li z toho, že v oblasti obchodů orientovaných na hospodářskou soutěž měla LSH od použitelnosti ukazatele kapitálové přiměřenosti ve Společenství ve výši 8 % k dispozici částku mezi 1 024 miliony DEM (1994) a […] miliony DEM (2002), zvýšila se její kapacita pro poskytování 100 % rizikově vážených úvěrů o12 800 milionů DEM (1994) resp. přes […] milionů DEM (2002). V roce 1999 měla k dispozici dokonce […] milionů DEM, čímž se kapacita zvýšila o celých […] milionů DEM.
(46)
Ve skutečnosti však mohl být přípustný objem úvěrů ještě více rozšířen, neboť riziková aktiva banky nemusí být běžně vážena 100 % rizikem (19). To platí i pro LSH, která se angažuje mimo jiné v obchodech refinancování se spořitelnami a v úvěrových obchodech s obcemi. Při použití realistické rizikové váhy, která by v případě LSH pravděpodobně mohla činit méně než 50 %, se nabízí možnost zdvojnásobení zpočátku zmíněného rozšíření obchodní činnosti na více než 30 miliard DEM.
4.2. PŘEVOD NEMOVITOSTÍ VE VLASTNICTVÍ SPOLKOVÉ ZEMĚ NA LSH
(47)
Podle údajů Německa odmítl BAKred dopisem ze dne 25. května 1999 uznat účelový rezervní fond ve formě nemovitostí jako základní kapitál pro účely bankovního dohledu. Ve svém dopise ze dne 25. května BAKred sice účelový rezervní fond ve formě nemovitostí ohodnotil jako kapitálový rezervní fond, nikoli však jako vlastní kapitál pro účely bankovního dohledu. Podle názoru BAKred lze vložené nemovitosti a tím bezprostředně i účelový rezervní fond zřízený při jejich nabytí ve prospěch LSH kdykoli „odečíst“ (20).
(48)
Po tomto zamítnutí se LSH - také s ohledem na stávající řízení kvůli výši úhrady - na BAKred kvůli uznání tohoto účelového rezervního fondu jako základního kapitálu již znovu neobracela. To mělo podle názoru Německa za následek, že účelový rezervní fond ve formě nemovitostí nemůže doložit ani LSH obchodem v rámci hospodářské soutěže, ani IB vlastním obchodem (21).
5. ÚHRADA ZA PŘEVEDENÝ VLASTNÍ KAPITÁL
5.1. ÚHRADA ZA MAJETEK WKA A WAK
(49)
LSH za převedený kapitál IB uhradila úplatu, ovšem pouze do výše skutečně využité částky k ručení. Podle dostupných informací byla pro rok 1993 dohodnuta paušální úplata ve výši 900 tisíc DEM. Pro roky 1994 až 1996 byl vedle paušální úhrady ve výši 750 tisíc DEM (1994) a 200 tisíc DEM (1995) poskytnut tzv. „předběžný zisk“ (Gewinnvorab) ve výši 0,5 % na části účelového rezervního fondu skutečně využité při obchodu v rámci hospodářské soutěže. Pro roky 1997 až 2002 činil předběžný zisk […] % na části kapitálu IB skutečně využité při obchodu v rámci hospodářské soutěže (22). Za roky 1991 a 1992 nebyla zaplacena žádná úhrada.
(50)
LSH zaplatila následující úhrady (23):
Diagram 2:
Zaplacená úhrada za vložený kapitál IB po zdanění
V milionech DEM
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Zaplacená úhrada po zdanění
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(51)
Podle tvrzení Německa ovšem pro LSH při převodu majetku WKA a WAK nebyla rozhodující pouze nová směrnice o kapitálové přiměřenosti. Vložením účelově vázaného majetku bytové výstavby, který nemůže být použit jako likvidní kapitál, měl být majetek využit co nejúčinněji, jednak aby rozšířil kapitálovou základnu pro další činnosti podpory, a jednak aby se tento majetek využil z hospodářského hlediska. Fúze WKA a WAK na LSH se pro zemi ukázala jako nejekonomičtější řešení, také ve srovnání s právně samostatným institutem pro podporu (24). Vložení majetku WKA a WAK může rovněž posílit kapitálovou sílu LSH v případě eventuálního prodeje podílů v LSH. Současně ale byla fúzí také dlouhodobě zajištěna kapitálová základna LSH s ohledem na zostřené předpisy Společenství (25). Zvýšení kapitálu k ručení tak hrálo také podle vlastního tvrzení Německa rozhodující roli při vložení majetku WKA a WAK do LSH.
5.2. ÚHRADA ZA NEMOVITOSTI
(52)
Podle tvrzení Německa neposkytla LSH spolkové zemi Šlesvicko-Holštýnsko žádnou úhradu za majetkové hodnoty vložené jako účelový rezervní fond ve formě nemovitostí (26).
III. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(53)
Ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ze dne 13. listopadu 2002 došla Komise k závěru, že se v případě převodu WKA a WAK, jakož i vložení […] milionů EUR do účelového rezervního fondu ve formě nemovitostí spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko pravděpodobně jedná o státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES ve prospěch LSH.
(54)
Východiskem jejího zkoumání byla zásada investora v podmínkách tržního hospodářství. V souladu s tím nepředstavuje samotná okolnost, že se podniky nacházejí ve veřejném vlastnictví a že jsou jim poskytovány prostředky z veřejných zdrojů, státní podporu. Pouze pokud jsou tomuto veřejnému podniku dány k dispozici prostředky za podmínek, které by za normálních tržních podmínek neobdržel, představuje to zvýhodnění v důsledku poskytnutí státních prostředků.
(55)
V daném případě viděla Komise hospodářskou výhodu pro LSH, která vyplývala z poskytnutí vlastních prostředků, zejména ve zvýšení kapacity pro poskytování úvěrů pro komerční úvěrové obchody LSH orientované na hospodářskou soutěž (funkce vlastního kapitálu, pokud jde o rozšiřování obchodu). Za běžných tržních podmínek se za vložení kapitálu poskytuje úhrada odpovídající jeho hodnotě a zohledňující jeho funkci a podstupované riziko. Opěrný bod pro stanovení běžné tržní úhrady vloženého kapitálu je proto třeba spatřovat v dlouhodobé bezrizikové úrokové sazbě (dluhopisy spolkové vlády s platností 10 let), u které je třeba uplatnit rizikovou přirážku odrážející zvýšené riziko vlastních prostředků. Protože v okamžiku převedení majetku koncem roku 1990 činila již sazba úhrady za dlouhodobou bezrizikovou majetkovou investici zhruba 9 % (27), měla Komise závažné pochybnosti, že na zaplacenou paušální úplatu a/nebo úhradu ve výši 0,5 % resp. […] % ročně za skutečně využité vlastní prostředky lze, i bez zohlednění nezbytné rizikové přirážky, pohlížet jako na úplatu/úhradu obvyklou na trhu.
(56)
Komise dále pochybovala, že by investor v podmínkách tržního hospodářství akceptoval omezení úhrady na část skutečně využitých prostředků.
(57)
Již ve svém rozhodnutí o zahájení řízení však Komise přiznala, že při stanovování úhrady běžné na trhu nesměla zůstat nezohledněna nedostatečná likvidita kapitálu vloženého v daném případě. Ať již by nelikvidní vlastní prostředky banky dovolovaly rozšíření objemu úvěrů, musí být zohledněno, že v případě vložení nelikvidních kapitálových vkladů by LSH mohla dosáhnout úplného možného rozsahu zvýšení objemu obchodu pouze tehdy, pokud by další objem úvěrů refinancovala v plném rozsahu na kapitálovém trhu. Spolková země tak nemohla očekávat stejnou renditu jako investor likvidního kapitálu a odpovídající sleva je proto správná.
(58)
Komise nemohla shledat, že by spolková země Šlesvicko-Holštýnsko při vložení majetku WKA a WAK dbala na to, aby se přiměřeně podílela na rozdělovaných ziscích banky a nárůstu hodnoty banky. Spolková země Šlesvicko-Holštýnsko zejména netrvala na změně účastnických vztahů ve svůj prospěch, což by ale bylo nezbytné pro zajištění toho, aby výplaty dividend a nárůst hodnoty odpovídaly výši vloženého příspěvku kapitálu. Dále spolková země od 1. ledna 1994 svůj podíl na tomto nárůstu hodnoty nezvyšovala, nýbrž dokonce snižovala.
(59)
V důsledku výše uvedeného došla Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení k závěru, že se v případě uvedených opatření ve prospěch LSH, která provádí svou činnost ve svých nejdůležitějších oblastech na regionální, ale též vnitrostátní a mezinárodní úrovni, pravděpodobně jedná o státní podporu podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES. Protože v dané situaci nebyla použitelná žádná ustanovení o výjimkách uvedená v čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy o ES, jakož i čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, byla státní podpora považována za neslučitelnou se společným trhem.
IV. STANOVISKO NĚMECKA A LSH
(60)
Ve stanovisku se uvádělo, že kapitál IB byl pro LSH jen omezeně použitelný, neboť oproti normálnímu základnímu kapitálu nesplňuje nebo splňuje jen omezeně tři zásadní funkce: (a) funkce financování, neboť tu by LSH měla k dispozici jen v případě úplného vložení WAK a WKA (b) funkce ručení je silně omezená, neboť kapitál IB je v ručení podřízen jinému vlastnímu kapitálu LSH. Navíc bylo závazkem k doplnění zajištěno, že také v případě platební neschopnosti LSH nebude použit kapitál IB; a (c) také kapitál IB je jen omezeně využitelný ke generování obchodu, neboť jednak se od něj musí odečíst ten podíl na kapitálu, který se musí použít na podložení nemovitostí spolkové země převedených na IB, a jednak se v posledních letech z důvodu vlastního rozšíření obchodní činnosti IB snížila část kapitálu IB doložitelná LSH.
(61)
Z toho vyplynulo, že vložený kapitál IB nelze považovat za normální vklad základního kapitálu a že zvláštní okolnosti snižují úhradu, kterou spolková země směla očekávat jako přiměřenou za kapitál IB.
(62)
Dále bylo předneseno, že se nejedná o podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES. Za prvé byl v okamžiku vložení kapitálu IB vztah mezi zemskou bankou a jejími zřizovateli ještě rozhodujícím způsobem určován zvláštními instituty ručení ve prospěch veřejných bank v Německu (institucionální odpovědnost, tzv. Anstaltlast a ručení zřizovatele, tzv. Gewährträgerhaftung). Pojmem „institucionální odpovědnost“ se rozumí závazek zřizovatelů vybavit instituci finančními prostředky nutnými pro plnění úkolů a udržovat ji tak po dobu jejího trvání provozuschopnou. Vložení kapitálu IB sledovalo přesně tento účel. Historickému chápání tohoto institutu ručení by neodpovídalo omezení institucionální odpovědnosti na pouhý závazek zřizovatelů chránit svou instituci před konkursem. Za druhé LSH tvrdí, že poskytuje služby obecného hospodářského zájmu. Za třetí je požadavek průměrné rendity v rozporu s čl. 87 odst. 1 ve spojení s článkem 295 Smlouvy o ES, neboť tímto zvláštním požadavkem kladeným na veřejného investora by byla porušena zásada rovnocenného zacházení se soukromými a veřejnými podniky, která vyplývá z článku 295 Smlouvy o ES.
(63)
Byly projednány tři různé ekonomické přístupy, pomocí kterých lze vypočítat běžnou tržní úhradu za kapitálový vklad: přístup z hlediska pojistné prémie, uvážení rizikového profilu a uvážení základního kapitálu.
(64)
Při přístupu z hlediska pojistné prémie se vychází z toho, že WAK a WKA byly vloženy do LSH jen v omezeném rozsahu a že z důvodu účelové vázanosti zůstala likvidita zcela na straně spolkové země. Uhrazeno musí být tedy pouze riziko spolkové země, že v případě insolvence zemské banky vůči ní bude nárokován kapitál IB.
(65)
Uvážení rizikového profilu se při zjišťování odpovídající tržní úhrady zaměřuje na investiční riziko, kterému je investovaný kapitál vystaven při investici do kapitálu banky k ručení. Přitom se vložení kapitálu, který má vlastnosti jako kapitál IB, srovnává s takovými nástroji kapitálového trhu, které jsou na základě svého hospodářského profilu srovnatelné s investicí spolkové země. Z toho se pak odvozuje úhrada obvyklá na trhu.
(66)
Ačkoli je uvážení základního kapitálu podstatně komplikovanější a náchylnější k výskytu chyb, vede i ono, je-li správně použito, k témuž výsledku jako oba jiné přístupy. K výchozí úrokové sazbě, jakož i k jednotlivým přirážkám a slevám byla přijata následující stanoviska:
(67)
Minimální rendita po zdanění: vzhledem k situaci týkající se výnosů v bankovním sektoru, a zejména u veřejných bank, se použití 12 % sazby zdá být přemrštěné. Směla by se použít nanejvýš výchozí sazba ve výši 11 %. Odkazuje se zde na různé posudky, které byly předloženy v řízení WestLB.
(68)
Riziková přirážka: riziková přirážka ve výši 1,5 % uvedená v rozhodnutí 2000/392/ES je neodůvodněná a mělo by od ní být zcela upuštěno. U LSH se nejedná o kapitálový vklad ve výši celkem 5,9 miliardy DEM (rozsáhlá finanční investice) jako u WestLB, nýbrž o poskytnutí celkem 1,6 miliardy DEM. Mimoto z hlediska investora nijak nezáleží na velikosti investice, ale na její rizikové struktuře. V případě LSH také neplatí, že chybělo zvýšení hlasovacích práv, neboť zvýšení vlivu by nebylo dosaženo zvýšením hlasovacích práv. Také třetí uvedený důvod, chybějící zastupitelnost kapitálu IB, neplatí, neboť kapitál IB byl do LSH sice vložen na dobu neurčitou, ale nikoli neodvolatelně.
(69)
Sleva za chybějící likviditu: nevýhoda likvidity spočívá v tom, že LSH obdržela kapitál IB z důvodu omezeného vložení pouze jako podřízený kapitál, avšak musela na kapitálovém trhu získat odpovídající likviditu, neboť likvidita kapitálu IB zůstala na straně spolkové země. Dodatečné úroky z cizího kapitálu ve výši bezrizikové úrokové sazby musejí být proto v plném rozsahu odečteny od rendity požadované spolkovou zemí jako investorem. Odpočet zmenšený zhruba o polovinu, který Komise v řízení WestLB odůvodnila snížením zdanitelného příjmu banky a z toho vyplývajícím nižším zatížením daní z příjmu právnických osob, je chybný. Daň z příjmu právnických osob u standardní investice je z hmotného hlediska zálohou k dani z příjmu fyzických osob nebo dani z příjmu právnických osob investora. Podle systematiky německého práva daně z příjmů právnických osob proto nepředstavuje žádné zatížení podniku.
(70)
Postup započtení daně z příjmu právnických osob: LSH je toho názoru, že pokud chce Komise setrvat u svého uvážení základního kapitálu, musí vypočítat buď zůstatek započtení z rendity soukromého srovnatelného investora nebo musí k renditě spolkové země připočítat odpovídající fiktivní zůstatek započtení.
(71)
Účinek vlastníka, účinek kuponu, sleva za pevně stanovenou úhradu: LSH poukazuje na další hospodářské účinky, které vedou ke snížení úhrady za kapitál IB, již je třeba označit za „přiměřenou“.
(72)
Z hlediska práva podpor nezáleží na tom, jakým způsobem si spolková země Šlesvicko-Holštýnsko nechala od LSH poskytnout úhradu za vložení kapitálu IB. Při posuzování úhrady, kterou spolková země obdržela, musí být uváženy také synergické výhody dosažené tímto vložením. Vložením kapitálu IB do LSH měla spolková země Šlesvicko-Holštýnsko možnost za účast WestLB a Landesbank Baden-Württemberg na LSH docílit vyšší kupní ceny, než by bylo možné bez tohoto vložení.
(73)
Ohledně účelového rezervního fondu ve formě nemovitostí bylo tvrzeno, že tento rezervní fond pro LSH neplní ani funkci financování ani funkci generování obchodu, neboť nebyl ze strany BAKred uznán jako základní kapitál pro účely bankovního dohledu. Úhrada za majetkové hodnoty vložené do LSH jako účelový rezervní fond ve formě nemovitostí nemusela být poskytnuta, neboť toto vložení nepředstavovalo pro LSH žádnou hospodářskou výhodu, za kterou by investor v podmínkách tržního hospodářství požadoval úhradu.
(74)
Shrne-li se výše uvedené, vložení prostředků spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko na podporu bytové výstavby do LSH nepředstavuje státní podporu. Srovnatelné vložení by uskutečnil i hypotetický soukromý investor. Spolková země za toto vložení obdržela od LSH přiměřenou úplatu běžnou na trhu.
V. STANOVISKO BDB
(75)
Podle názoru BdB nezaplatila LSH za vložený základní kapitál přiměřenou úhradu a tudíž získala státní podporu.
(76)
Ve svém stanovisku ze dne 29. července 2003 k řízením zahájeným ohledně zemských bank dne 13. listopadu 2002 BdB uvedl, že se otázka, jaká úhrada je přiměřená, řeší podle metodiky, kterou brala Komise za základ v rozhodnutí 2000/392/ES.
(77)
Jako první krok je proto nutné provést srovnání kapitálu daného k dispozici s jinými nástroji vlastního kapitálu. Jako druhý krok je třeba zjistit minimální úhradu, kterou by investor očekával za konkrétní investici vlastního kapitálu do zemské banky. Nakonec je nutno vypočítat případné přirážky a slevy kvůli zvláštnostem převodu.
(78)
BdB došel ve svém stanovisku k výsledku, že vložení majetku bytové výstavby a prostředků na podporu ve všech pěti uvedených řízeních o zemských bankách a tím také v případě LSH musí být srovnáváno s poskytnutím základního kapitálu.
(79)
Téměř všechny zemské banky by podle údajů BdB od roku 1992 potřebovaly nový základní kapitál, aby mohly vyhovět přísnějším požadavkům na základě směrnice o kapitálové přiměřenosti. Bez zvýšení kapitálu by zemské banky musely omezit své obchody. Z toho je možné vyvodit, jak argumentuje BdB, že přidělený kapitál lze srovnávat pouze s takovými nástroji vlastního kapitálu, které byly v Německu v roce vložení uznávány a byly disponibilní jako základní kapitál (kapitál „Třídy 1“). Z tohoto důvodu byly při srovnání od počátku vyloučeny prioritní akcie, s nimiž není spojeno žádné hlasovací právo, požitková práva a tzv. Perpetual Preferred Shares Tyto tři nástroje vlastního kapitálu nejsou v Německu uznávány jako základný kapitál, nýbrž pouze jako doplňkový kapitál (kapitál „Třídy 2“). Perpetual Preferred Shares navíc počátkem devadesátých let v Německu ještě neexistovaly.
(80)
Za základní kapitál byly v příslušných časových obdobích vložení v Německu uznávány toliko základní kapitál a účasti tichého společníka. Srovnání s účastmi tichého společníka je přitom v každém případě vyloučeno. Za prvé mají účasti tichého společníka oproti základnímu kapitálu danému k dispozici pouze časově omezenou platnost, popř. mohou být vypovězeny a po uplynutí doby platnosti musejí být investorovi splaceny zpět. Investor proto nemůže očekávat, že za vklad tichého společníka obdrží stejnou úhradu jako za nástroj vlastního kapitálu uznaný pro účely bankovního dohledu na neomezenou dobu.
(81)
Za druhé, dokud se v některých případech bude uplatňovat, že přidělený kapitál ručí na základě dohody mezi vlastníky zemské banky jako druhořadý po základním kapitálu, nelze z toho odvozovat žádné snížené riziko investora. Ve všech případech převodu představuje přidělený kapitál významnou část celkového základního kapitálu, částečně dokonce více než 50 %. Existuje tak velmi vysoká pravděpodobnost, že by přidělený kapitál byl v případě ztráty alespoň částečně použit (28).
(82)
Rozdílná kvalita vkladu tichého společníka ve srovnání se základním kapitálem byla za třetí také potvrzena basilejským Výborem pro bankovní dohled s ohledem na definici základního kapitálu z hlediska bankovního dohledu. Vklad tichého společníka musí být z hlediska bankovního dohledu uznán toliko jako tzv. kapitál „Lower-Tier-1“. Tento kapitál smí činit již jen 15 % požadovaného podílu základního kapitálu, tzn. při podílu základního kapitálu ve výši 4 % musí 3,4 % představovat základní kapitál a otevřené rezervní fondy (např. účelový rezervní fond vložený do zemských bank). Navíc banky přijímají podřízené nástroje vlastního kapitálu, např. prioritní akcie nebo požitková práva, jen v nepatrném rozsahu. Na nátlak ratingových agentur skoro nikdy nedosáhly více než 10 % celkového základního kapitálu banky, což je zcela jiná situace než u zde posuzovaných případů. Na pozadí těchto skutečností nelze účasti tichého společníka využít pro velké objemy, které investor investuje sám.
(83)
BdB uvedl, že veškeré metody ke zjištění přiměřené úhrady (rendity) za základní kapitál, který je dán k dispozici, vycházejí z bezrizikové rendity a přičítají rizikovou prémii.
Metody je možno odvodit z následujícího základního principu:
Očekávaná rendita rizikové investice
= Bezriziková rendita + Riziková prémie rizikové investice
(84)
Ke zjištění bezrizikové rendity BdB použil rendity dlouhodobých vládních dluhopisů, protože u pevně úročených cenných papírů státních emitentů se jedná o formu investice s nejmenším nebo dokonce žádným rizikem (29).
(85)
Pro odvození rizikové prémie zjišťuje BdB nejprve tzv. tržní rizikovou prémii, tedy rozdíl mezi dlouhodobou průměrnou renditou akcií a dlouhodobou průměrnou renditou vládních dluhopisů. Ve svém stanovisku ze dne 29. července 2003 vzal za základ nejprve dlouhodobou tržní rizikovou prémii v jednotné výši 4,6 %.
(86)
Jako druhý krok BdB určil hodnotu beta zemských bank, tzn. individuální rizikovou prémii bank, podle které je třeba upravit všeobecnou tržní rizikovou prémii. BdB přitom zjišťuje hodnoty beta statisticky podle vlastních údajů, což znamená, že hodnoty beta jsou odhadovány na základě namátkového vzorku historických údajů. BdB přitom dospěl nejdříve k výsledku, že veškeré hodnoty beta pro všechny zemské banky a zvažovaná časová období jsou vyšší než jedna (30).
(87)
BdB vzal za základ bezrizikovou základní úrokovou sazbu ve výši 9,74 % a faktor beta pro LSH ve výši 1,1105 a došel k očekávané minimální úhradě za investici do základního kapitálu do LSH k okamžiku převodu kapitálu IB ke dni 31. prosince 1990 ve výši 14,85 % ročně.
(88)
BdB dále konstatoval, že sazba odečtená Komisí v rozhodnutí 2000/392/ES od minimální úhrady z důvodu chybějící likvidity majetku WfA byla potvrzena Soudem prvního stupně. Neexistuje tedy žádný důvod odchylovat se v daných případech od této metody, a také zde se má provést sleva za likviditu. Výše slevy za chybějící likviditu se určuje podle „metodiky WestLB“ na základě čistých nákladů na refinancování (hrubé náklady na refinancování minus použitelná daň z podnikání).
(89)
Podle názoru BdB působily u postupů převodu oproti „normální investici do základního kapitálu“ tři aspekty jako aspekty zvyšující míru rizika: zčásti mimořádně vysoký objem převodu majetku, neprovedené vydání nových podílů společnosti a s tím spojené upuštění od dalších hlasovacích práv, jakož i chybějící zastupitelnost investice, tzn. chybějící možnost investovaný kapitál kdykoli opět z podniku odebrat.
(90)
Nakonec BdB vyzdvihl, že při výpočtu přiměřené úhrady v případě LSH má být za základ brána celková částka, která byla uznána jako základní kapitál, a nikoli pouze skutečně nárokovaná část. Odůvodňuje to tím, že investor v podmínkách tržního hospodářství by neakceptoval omezení své úhrady na skutečně použitou část. Pro soukromého investora, který nese riziko ztráty svého vkladu, je nevýznamné, zda úvěrová instituce přidělený kapitál skutečně využije k rozšíření obchodní činnosti. Rozhodující pro něj spíše je, že s přidělenou částkou již nemůže sám hospodařit a tím nemůže dosáhnout odpovídajících rendit.
(91)
Také pro účelový rezervní fond ve formě nemovitostí, který dosud nebyl ze strany BAKred uznán jako vlastní kapitál z hlediska bankovního dohledu, musí být podle BdB zaplacena úhrada ve výši 0,3 %. Přestože tato částka nebyla uznána jako základní kapitál, mají ji věřitelé zemské banky rovněž k dispozici ke krytí ztrát a vkladatelé a ratingové agentury se neorientují pouze podle základního kapitálu banky, nýbrž podle hospodářského vlastního kapitálu vykázaného v rozvaze. Provize z ručení ve výši 0,3 % ročně, kterou Komise stanovila za základ v rozhodnutí WestLB a kterou zjistila srovnáním částky kapitálu se zárukou, je i zde správná.
VI. REAKCE NĚMECKA NA PŘIPOMÍNKY BDB A OPĚTOVNÉ STANOVISKO NĚMECKA
(92)
Německo se ve svém stanovisku ze dne 29. října 2003 k připomínkám BdB ohradilo proti námitce, že musí být uhrazen také kapitál IB, který byl uznán z hlediska dohledu a nebyl doložen. LSH neměla z této části kapitálu IB žádnou hospodářskou výhodu a proto nebyla povinna poskytnout úhradu. Ne každý doplňkový kapitál k ručení uznaný z hlediska bankovního dohledu představuje pro banku automaticky hospodářský užitek nebo výhodu. Do LSH dále nebyl vložen žádný likvidní základní kapitál, nýbrž nelikvidní majetek, který plnil - nanejvýš - omezené funkce ručení a který LSH právě neumožnil využít kapitál pro účely investice nebo poskytování půjček.
(93)
Německo se dále ohradilo také vůči námitce, že musí být zaplacena úhrada za část vloženého kapitálu, která nebyla uznána z hlediska právního dohledu (v případě účelového rezervního fondu LSH ve formě nemovitostí). Tato část se kvůli své trvalé účelové vázanosti nacházela ve finančně-technickém koloběhu a nepřinesla LSH žádnou výhodu prostřednictvím zvýšení její kapitálové přiměřenosti. Také ratingové agentury považovaly za významný výlučně kapitál, který byl z hlediska právního dohledu uznán za základní kapitál k ručení. Pro Německo proto nebylo zřejmé, proč by účelový rezervní fond ve formě nemovitostí měl z hlediska bankovního dohledu a věřitelů představovat udržitelnou hodnotovou rezervu.
(94)
Německo poukázalo na to, že kapitál IB má nejblíže k Perpetual Preferred Shares, požitkovým právům a účastem tichého společníka.
(95)
Německo argumentovalo, že zřizovatelé LSH sjednali v roce 1994 povinnost poměrného doplnění kapitálu, která zajišťovala, že také v nepravděpodobném případě platební neschopnosti LSH by nebyl použit kapitál IB. Pro investora tedy v zemské bance existuje riziko, které je třeba uhradit, pouze v tom, že vložený kapitál byl ztracen v důsledku průběžných ztrát banky. Proti tomu ale nabízí účinnou ochranu stávající dohoda o podřízenosti.
(96)
Výpočty minimální úhrady vypracované BdB jsou chybné z mnoha důvodů. Za to může používání nesprávně určených faktorů pro výpočet v CAPM, nerealistický předpoklad zaručené, pevně stanovené úhrady a přirážky a slevy, jejichž důvod nelze zjistit.
(97)
Německo se dále kriticky zabývalo modelem CAPM používaným BdB pro zjištění minimální rendity pro investice do základního kapitálu do zemských bank. Vedle vhodnosti modelu CAPM pro určování očekávání rendity investice, která má vynášet pevně stanovenou úhradu, kritizovalo též použité faktory (bezrizikovou úrokovou míru, tržní rizikovou prémii a hodnotu beta).
(98)
Při určování bezrizikové úrokové sazby je na pováženou metoda využívaná BdB, při které se použije reálná úroková míra vztažená k rozhodnému dni. Mnohem spíše by měla být vzata průměrná hodnota za co nejdelší období. Německo stanovilo aritmetický průměr ročních „celkových výnosů“ (total returns) indexu REX10 Performance Index společnosti Deutsche Börse AG mezi únorem 1970 a prosincem 1990 a došlo k výsledku ve výši 6,91 %.
(99)
V případě tržní rizikové prémie se Německo vyslovilo proti hodnotě 4,6 % používané BdB a zastávalo názor, že je třeba vycházet z hodnoty 3,0 %.
(100)
Banky, jejichž údaje BdB využíval pro zjišťování hodnoty beta pro LSH a které byly vedeny v CDAX, se podílely na narušení trhu, neboť za prvé pět největších úvěrových bank mělo dohromady velmi vysokou váhu mezi bankami CDAX (76 %) a za druhé vykazovaly rozdíly v obchodním profilu. Ke správnému určení hodnoty beta pro LSH by měla být spíše použita srovnatelná skupina, totiž IKB, BHF-Bank a Vereins- und Westbank, což by vedlo k hodnotě beta 0,7894.
(101)
Německo tedy výsledně vycházelo z minimální úhrady za investici do LSH podobnou investici do základního kapitálu (při zohlednění faktoru beta 0,7894, tržní rizikové prémie ve výši 3 % a uvedené základní úrokové sazby ve výši 6,91 %) ve výši 9,28 % k 31. prosinci 1990.
VII. STANOVISKO SPOLKOVÉ ZEMĚ SEVERNÍ PORÝNÍ-VESTFÁLSKO A SPOLEČNOSTI WESTLB
(102)
Ve stanovisku předaném Německem dne 30. října 2003 k rozhodnutí o zahájení řízení popírají spolková země Severní Porýní-Vestfálsko a společnost WestLB, že vložení majetku do zemských bank, zejména v případě LSH, může být srovnáváno se základním kapitálem. Vklady tichého společníka a takzvané perpetuály byly naopak v Německu uznávány již od roku 1991 jako základní kapitál. Navíc se úhrada neřídí podle zařazení z hlediska práva bankovního dohledu, nýbrž podle rizikového profilu investice. Protože majetek ručí druhořadě, je riziková struktura srovnatelná spíše s vklady tichého společníka nebo takzvanými perpetuály, než s investicemi do základního kapitálu.
(103)
Ohledně výpočtu minimální úhrady u investice do základního kapitálu nelze proti modelu CAPM z pohledu WestLB metodicky nic namítat. Ovšem hodnoty beta zjištěné BdB, které jsou zřetelně vyšší než 1, jsou nepřiměřené. Faktor beta vyšší než 1 naznačuje, že akcie podniku představuje vyšší riziko než trh jako celek. Na základě tehdy nesporně existující institucionální odpovědnosti a ručení zřizovatele bylo riziko investice do zemské banky ale jasně nižší než riziko trhu jako celku.
(104)
Vedle toho by ve zvláštním případě zemských bank znamenalo chybu vycházet z očekávané rendity k okamžiku vložení majetku do zemských bank. V rámci testu soukromého investora je tento přístup v zásadě smysluplný. Zde by to znamenalo, že základem má být rendita očekávaná v roce 1991. Jakékoli ekonomické realitě by ale odporovalo, aby investor v roce 2003 obdržel očekávanou renditu roku 1991, která dalece převyšuje skutečně dosaženou renditu. Schematicky trvalé použití sazby rendity ve výši cca 12 % by neodůvodněně znevýhodnilo zemské banky oproti účastníkům hospodářské soutěže ze soukromé sféry.
(105)
Pokud jde o slevu z důvodu chybějící likvidity převedeného majetku, jsou WestLB a spolková země Severní Porýní-Vestfálsko toho názoru, že sazba za bezrizikové vládní dluhopisy musí být plně odečtena od základní rendity. Majetkovými převody by zemské banky nezískaly žádnou likviditu. Není ekonomicky udržitelné snížit tuto sazbu o daňovou úsporu, protože tvorba cen u nástrojů kapitálového trhu je nezávislá na daňové situaci. Jinak by ceny za jeden nástroj kapitálového trhu musely být rozdílné vždy podle daňové situace.
(106)
Konečně by se měla skutečnost, že na základě chybějící likvidity majetků není také likvidita riziková, zohlednit jako skutečnost snižující riziko a tím i úplatu. Toto by se mělo zohlednit odpovídající slevou. Rovněž by se měla kvůli takzvanému efektu vlastníka uplatnit sleva, neboť investor, který již má v podniku podíl, hodnotí další investici jinak než nový investor.
VIII. DOROZUMĚNÍ MEZI BDB, SPOLKOVOU ZEMÍ ŠLESVICKO-HOLŠTÝNSKO A HSH NORDBANK
(107)
Dne 8. října 2004 se Komise dozvěděla o výsledcích dorozumění mezi stěžovatelem BdB, spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko a HSH Nordbank, která se vytvořila z LSH a Hamburgische Landesbank v roce 2003. Bez ohledu na přetrvávající zásadní právní názory se strany dorozumění dohodly na tom, co samy považují za vhodné parametry pro určení přiměřené úhrady. Strany prosí Komisi, aby zohlednila výsledky dorozumění při vydání svého rozhodnutí.
(108)
Strany určí na základě modelu CAPM nejdříve minimální úhradu za hypotetickou investici do základního kapitálu LSH. Přiměřená minimální úhrada za účelový majetek má podle tohoto modelu činit 9,29 % ročně. Při výpočtu této minimální úhrady byla použita dlouhodobá bezriziková úroková sazba, kterou zemská banka zjistila za použití indexu REX10 Performance Index společnosti Deutsche Börse AG, a faktor beta odhadnutý na základě posudku společnosti KPMG ze dne 26. května 2004, který zadala zemská banka. Konkrétně k okamžiku vložení dne 31. prosince 1990 vyšla pro LSH bezriziková základní úroková sazba ve výši 6,61 %. Jako faktor beta byla na základě studie společnosti KPMG stanovena hodnota 0,670. Hodnota tržní rizikové prémie byla stanovena na 4 % (jednotně pro všechny zemské banky).
(109)
Poté se určí sleva z důvodu chybějící likvidity kapitálu. Bezriziková úroková sazba ve výši 6,61 % byla přitom opět použita za základ pro hrubé náklady na refinancování. Ke zjištění čistých nákladů na refinancování byla stanovena rozhodující daňová zátěž LSH v paušální výši 50 %, vztaženo k okamžiku vložení, takže vychází srážka z důvodu likvidity ve výši 3,31 %.
(110)
Nakonec se přičte přirážka ve výši 0,3 % z důvodu chybějícího vydání hlasovacích práv.
(111)
Celkem z toho vyplývá úhrada za účelový majetek ve výši 6,28 % ročně po zdanění za tu část prostředků na podporu, které byly využitelné pro obchod LSH v rámci hospodářské soutěže. Tato úhrada má být splatná od konce měsíce, ve kterém byly prostředky uznány jako základní kapitál (31. 8. 1991).
(112)
Podle dorozumění tak prvek podpory, který musí HSH Nordbank zpět zaplatit, spočívá v rozdílu mezi úplatou, kterou LSH skutečně zaplatila, a úplatou, která odpovídá zjištěné přiměřené úhradě ve výši 6,28 %.
(113)
Strany se rovněž dohodly na provizi avala ve výši 0,3 %, která musí být zaplacena jak na kapitál k ručení, který IB sama doložila, tak také na účelový rezervní fond ve formě nemovitostí. HSH Nordbank dále neprotestovala proti tomu, že pro období vložení až do konce měsíce, ve kterém došlo k uznání ze strany BAKred za základní kapitál (1. leden 1991 - 30. srpen 1991), musí být zaplacena provize avala ve výši 0,3 % na částku ve výši 1 306,05 milionů DEM vykázanou v rozvaze.
(114)
Po prvé bylo v rámci jednání o dorozumění předneseno, že vedle úhrady za kapitál IB, která již byla zmíněna, byl zemi Šlesvicko-Holštýnsko v podobě dividend vyplacen jako další prvek úhrady roční přebytek společnosti IB. Právní základ pro tuto výplatu je § 17 odst. 2 IBG (znění z roku 1990) popř. § 19 odst. 2 IBG (znění z roku 1998). Podle této zákonné úpravy musí být roční přebytek účelového rezervního fondu IB (vždy na základě odpovídajícího rozhodnutí grémií zemských bank o vyplacení dividendy) vyplacen zemi ve formě dividendy. Podle úpravy v příslušném rozpočtovém zákoně spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko musí být tyto výplaty předpokládány pro účely IB, tedy pro úkoly spolkové země týkající se podpory, a odpovídajícím způsobem znovu přidělené do IB. Tento postup odporuje rozpočtové svrchovanosti zemského sněmu, neboť o těchto prostředcích by neměla rozhodovat výkonná moc, nýbrž parlament. Z hospodářského hlediska se jednalo o postup, kdy se vyplatí dividendy, ale následně se částka vrátí zpět, a tento postup není v rozporu s jeho uznáním jako započitatelné výplaty dividend.
(115)
Tento koloběh byl navíc prolomen (jednotlivým) zákonným zrušením účelové vázanosti v několika doprovodných zákonech k rozpočtu, vždy ve vztahu k přebytku konkrétního roku. V těchto případech nedošlo k žádnému opětovnému vložení prostředků vyplacených ve formě dividend do IB. Na základě zrušení účelové vázanosti měla v těchto letech spolková země Šlesvicko-Holštýnsko vyplacený přebytek zcela k dispozici pro financování výdajů v zemském rozpočtu. Přitom je třeba si povšimnout, že vyplacené částky, které z tohoto důvodu nebyly znovu přiděleny do IB, nýbrž zcela zůstaly zemi Šlesvicko-Holštýnsko, představovaly zdaleka největší část zde diskutovaných vyplacených částek.
(116)
Následující tabulka uvádí výplaty dividend z banky IB zemi:
Diagram 3:
Výplaty dividend z IB zemi Šlesvicko-Holštýnsko (v milionech DEM)
V milionech DEM
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Výplaty dividend z IB spolkové zemi
0,0
0,0
1,1
2,6
1,5
2,5
3,5
47,5
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(117)
Tyto výplaty dividend z ročního přebytku musejí být odpovídajícím způsobem zohledněny při výpočtu prvku podpory a strany dorozumění je vzaly v úvahu ve svých výpočtech.
IX. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
1. STÁTNÍ PODPORA VE SMYSLU ČL. 87 ODST. 1 SMLOUVY O ES
(118)
Nestanoví-li Smlouva o ES jinak, jsou podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES podpory poskytované státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, neslučitelné se společným trhem, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy.
1.1. STÁTNÍ PROSTŘEDKY
(119)
Prostřednictvím výše popsaného převodu majetku se spolková země Šlesvicko-Holštýnsko rozhodla pro metodu zvýšení kapitálu, jejíž základní koncept spočíval v přidělení majetku WKA a WAK a nemovitostí společnosti LSH, aby se posílila její kapitálová základna. Bez ohledu na to, že LSH neměla převedené prostředky kvůli zvláštní účelové vázanosti účelového rezervního fondu pro úkoly podpory neomezeně k dispozici, byl majetek uznán z hlediska právního dohledu, a tak mohl být použit pro účely ručení LSH, která se nachází v hospodářské soutěži s jinými úvěrovými institucemi. Nelze mít pochybnosti o tom, že na LSH byly převedeny státní prostředky.
1.2. ZVÝHODNĚNÍ URČITÉHO PODNIKU
(120)
Při zkoumání, zda převod státních prostředků do veřejného podniku tento podnik zvýhodňuje, a tudíž se může jednat o státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, používá Komise zásadu „investora v podmínkách tržního hospodářství“. Tuto zásadu v celé řadě případů akceptoval a dále rozvinul Soudní dvůr Evropských společenství a Soud prvního stupně, zejména rozsudkem Soudu prvního stupně ze dne 6. března 2003 ve věci WestLB (31), který významně souvisí s tímto případem.
a) Zásada investora v podmínkách tržního hospodářství
(121)
Podle zásady investora v podmínkách tržního hospodářství se za zvýhodnění podniku nepovažuje situace, kdy jsou kapitálové prostředky poskytnuty za podmínek, „za kterých by soukromý investor, který jedná v běžných podmínkách tržního hospodářství, byl ochoten přenechat prostředky soukromému podniku“ (32). O zvýhodnění ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES se naopak jedná tehdy, je-li zamýšlená úprava úhrady a/nebo finanční situace podniku taková, že nelze v přiměřené lhůtě očekávat normální renditu.
(122)
Zásada investora v podmínkách tržního hospodářství se uplatňuje bez ohledu na skutečnost, že se v případě LSH v okamžiku převodu prostředků na podporu jednalo o rentabilní podnik. Skutečnost, že se zásada doposud uplatňovala hlavně na podniky v obtížích, neomezuje její použití na tuto kategorii podniků.
(123)
Neexistuje žádné pravidlo, podle kterého by okolnost, že podnik hospodaří se ziskem, již od počátku vylučovala možnost, že kapitálový vklad zahrnuje prvky státní podpory. I když podnik hospodaří se ziskem, mohl by investor v podmínkách tržního hospodářství odhlédnout od (dalšího) kapitálového vkladu, pokud nemůže očekávat žádnou přiměřenou renditu (v podobě dividend nebo nárůstu hodnoty) z investovaného kapitálu. Pokud by podnik k okamžiku investice nevynášel očekávanou přiměřenou renditu, pak by investor v podmínkách tržního hospodářství podpořil opatření na zvýšení rendity. Zásada investora v podmínkách tržního hospodářství je tedy použitelná stejnou měrou na všechny veřejné podniky, a sice nezávisle na tom, zda ve své činnosti vykazují zisk nebo ztrátu. Tento postoj Komise byl potvrzen Soudem prvního stupně v rozsudku týkajícím se WestLB (33).
(124)
Pro přezkoumání v tomto případě je tedy klíčová otázka, zda by investor v podmínkách tržního hospodářství převedl kapitál, který vykazuje tytéž znaky jako prostředky na podporu, a nemovitosti spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko za týchž podmínek, zejména s ohledem na předpokládanou renditu z investice.
(125)
Podle tvrzení Německa mělo zásadní význam provázat celkové činnosti spolkové země na podporu a dále je provozovat hospodárněji a účinněji, optimalizovat poradenství týkající se podpory a poskytování podpory, jakož i vytvořit předpoklady pro pružné nasazení prostředků. S touto reorganizací bylo spojeno zvýšení vybavení LSH vlastním kapitálem, které s ohledem na dohledné změny požadavků na kapitálovou přiměřenost přispělo k dlouhodobému zajištění schopnosti LSH expandovat. Spolková země dále zamýšlela zásadní přeorientování při hospodaření s nemovitostmi vlastněnými spolkovou zemí a využívanými různými subjekty a institucemi spolkové země s cílem snížit nehospodárnost.
(126)
Investor v podmínkách tržního hospodářství bude i v případě, pokud již drží podíly nějakého podniku, přezkoumávat ostatní možnosti investic mimo uvedený podnik. Pro investování dalších prostředků do veřejného podniku se rozhodne zpravidla jen tehdy, pokud za dodatečné prostředky může očekávat odpovídající renditu. Dlouhodobé vyhlídky vlastníka podílu na rentabilitu nebo také aspekty účinnosti a synergie nemusejí být tedy při otázce, zda přidělení kapitálu představuje státní podporu, v zásadě vůbec zohledněny. Namísto toho je třeba také kapitálový vklad vlastníka podílu, nezávisle na tom, jaká je motivace tohoto vkladu, poměřovat tím, zda může investor počítat s běžnou renditou za dodatečné prostředky v průběhu přiměřeného období.
(127)
Proti tomuto výkladu zásady investora v podmínkách tržního hospodářství, kterého se přidržela Komise již ve svém rozhodnutí 2000/392/ES (34), neměl Soud prvního stupně žádné námitky. Přitom se opíral rovněž o úvahu, že se i soukromý investor, který se již podílí na základním kapitálu podniku, za normálních podmínek nespokojí s tím, že mu jeho investice nezpůsobí ztráty nebo mu přinese jen omezené zisky. Spíše bude vždy usilovat o přiměřenou renditu za svou investici, a to podle konkrétních okolností a svých krátkodobých, střednědobých či dlouhodobých zájmů (35).
(128)
Podle zásady investora v podmínkách tržního hospodářství je tak pro přezkoumání v tomto případě klíčová otázka, zda by investor v podmínkách tržního hospodářství převedl kapitál, který vykazuje tytéž znaky jako prostředky spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko na podporu, za týchž podmínek, zejména s ohledem na předpokládanou renditu z investice.
b) Článek 295 Smlouvy o ES
(129)
Podle článku 295 Smlouvy o ES není dotčena úprava vlastnictví uplatňovaná v různých členských státech. Tím však není nijak ospravedlněno porušování pravidel hospodářské soutěže stanovených ve Smlouvě.
(130)
Německo v souvislosti s řízením o zemských bankách tvrdilo, že převedené prostředky nemohly být využity se ziskem jiným způsobem, než jako vklad do obdobné veřejné instituce. Převod proto z obchodního hlediska představoval nejsmysluplnější využití daných aktiv. Jakákoli úplata za vložení, tj. jakákoli dodatečná rendita z převedených aktiv, by tak byla dostačující pro to, aby s ohledem na „zásadu investora v podmínkách tržního hospodářství“ převod ospravedlnila.
(131)
S touto argumentací nelze souhlasit. Může být pravda, že vložení prostředků na podporu do LSH a z toho vyplývající možnost banky využít kapitál pro účely kapitálové přiměřenosti bylo z hospodářského hlediska nejsmysluplnější využití. Jakmile se však vydávají veřejné prostředky a jiná aktiva na komerční činnosti v rámci hospodářské soutěže, je třeba uplatňovat běžná tržní pravidla. To znamená, že jakmile se stát rozhodne, že aktiva určená pro veřejné účely využije (také) komerčně, musí za to vyžadovat úplatu, která odpovídá běžné tržní úhradě.
c) Absence změny vlastnické struktury
(132)
Způsob, kterým si může investor v podmínkách tržního hospodářství investující do banky zajistit běžnou tržní úhradu, spočívá v přiměřené účasti na zisku, jakož i vzestupu hodnoty banky. Toho lze dosáhnout změnou účastnických vztahů, která odpovídá kapitálovému vkladu. Investor tak může přiměřeně participovat na dividendách a na případném nárůstu hodnoty, které jsou výsledkem větších možností výnosu. Prostředkem pro zajištění přiměřené rendity z poskytnutého kapitálu by tedy bylo odpovídajícím způsobem zvýšit účast spolkové země na LSH, pokud celková výnosnost banky odpovídá běžné renditě, kterou ze své investice očekává investor v podmínkách tržního hospodářství. Tím by se stalo zbytečným vysvětlení otázky, zda je sjednaná úplata přiměřená části skutečně použité na podložení obchodu v rámci hospodářské soutěže. Spolková země Šlesvicko-Holštýnsko se však pro tento postup nerozhodla.
(133)
Potud Německo namítá, že z hlediska práva státních podpor není významné, jakým způsobem si spolková země Šlesvicko-Holštýnsko od LSH nechala přiznat úhradu za vložení kapitálu IB, neboť kapitálový vklad není nezbytně spojen s nabytím podílů na zisku a na hlasovacích právech. Dále je třeba také zohlednit, že vložením kapitálu IB do LSH měla spolková země Šlesvicko-Holštýnsko možnost za účast WestLB a Landesbank Baden-Württemberg na LSH docílit vyšší prodejní ceny, než by bylo možné bez tohoto vložení.
(134)
Pokud však přerozdělení podílů nelze prosadit, podle názoru Komise by se investor v podmínkách tržního hospodářství rozhodl pro investici jen tehdy, pokud bude smluvena alespoň přiměřená přímá úhrada. Investor v podmínkách tržního hospodářství se normálně nespokojí s tím, že mu jeho investice nezpůsobí ztráty nebo mu přinese jen omezenou renditu, nýbrž bude usilovat o maximalizaci výnosu ze svého majetku, a to podle konkrétních okolností a svých zájmů (36). Obvykle bude proto i soukromý investor, který již ve zvýhodněném podniku podíly drží, trvat buď na změně účastnických vztahů nebo na přiměřené, pevně stanovené úhradě. V opačném případě by se vzdal části rendity, která byla dodatečně získána díky vložení kapitálu, neboť také ostatním vlastníkům podílů plyne prospěch z vyšších dividend i vzestupu hodnoty podniku, aniž by sami poskytnuli odpovídající příspěvek.
(135)
Nic tedy neukazuje na to, že by se investor v podmínkách tržního hospodářství vzdal přiměřené přímé úhrady v situaci, která je srovnatelná s převodem prostředků na podporu na LSH a ve které ani nebylo možno prosadit přerozdělení podílů ani vlastník druhé poloviny podílů neposkytnul odpovídající kapitálový příspěvek, který by byl v přímé souvislosti s kapitálovým vkladem.
d) Kapitálová základna pro úhradu
(136)
Stejně jako u postupu v případě WestLB Komise zjišťuje přiměřenou úhradu za převedené prostředky na podporu a účelový rezervní fond ve formě nemovitostí na základě jejich komerční využitelnosti pro LSH. Komise také zde rozlišuje podle tzv. funkce rozšíření obchodní činnosti a (pouhé) tzv. funkce ručení prostředků na podporu daných k dispozici jako vlastní kapitál pro obchodní činnost úvěrové instituce.
(137)
Takzvanou funkcí rozšíření obchodní činnosti se u kapitálu rozumí rozšíření obchodního potenciálu prostřednictvím rizikových aktiv v důsledku uznání doplňkového vlastního kapitálu banky z hlediska právního dohledu. Styčným bodem pro běžnou tržní úhradu je potud úhrada, jakou by požadoval soukromý investor, který dává bance k dispozici základní kapitál. Pokud je kapitál daný k dispozici sice vykázán v rozvaze jako vlastní kapitál, bylo mu ale odepřeno uznání jako základní kapitál pro účely právního dohledu nebo je určen k podložení činností podpory, není k dispozici pro rozšíření obchodní činnosti. Kapitál však nemá význam pouze pro účely právního dohledu. Protože je věřitelům úvěrové instituce k dispozici alespoň pro účely ručení (tzv. funkce ručení), je jeho hospodářská funkce stále ještě srovnatelná s ručením nebo zárukou. Výše vlastního kapitálu vykázaného v rozvaze totiž podává vkladatelům banky informace o její bonitě a tím působí na podmínky, za jakých může banka přijímat cizí kapitál. Běžná tržní úhrada za tzv. funkci ručení kapitálu se vyměřuje podle úhrady, jakou by vyžadoval soukromý poskytovatel záruky od úvěrové instituce o srovnatelné velikosti a rizikovém zaměření jako u LSH.
(138)
Spolková země Šlesvicko-Holštýnsko převedla k 1. lednu 1991 na LSH kapitál IB, který po konečném auditu činil 1 306 milionů DEM. Vložený kapitál IB se rok za rokem zvyšoval a v roce 2003 dosáhl hodnoty 1 967,6 milionu DEM.
(139)
K rozvahovému dni 31. prosinci 1999 převedla spolková země na LSH navíc účelový rezervní fond ve formě nemovitostí, což vedlo ke zvýšení rozvahového vlastního kapitálu o […] milionů DEM. Po dvou dalších převodech činil tento účelový rezervní fond k 31. prosinci 2002 celkem […] milionů DEM.
(140)
Převedený kapitál IB každý rok uznal BAKred v plném rozsahu jako doplňkový základní kapitál (37). LSH jej však neměla pro podložení svého obchodu v rámci hospodářské soutěže plně k dispozici. Stejně jako v případě WestLB byl účelový rezervní fond zčásti doložen úkoly na podporu samotné IB. Tato část účelového rezervního fondu tak sice bance nebyla dána k dispozici pro rozšíření oblastí obchodní činnosti orientovaných na hospodářskou soutěž, plnila však pro LSH funkci ručení. Totéž platí pro účelový rezervní fond ve formě nemovitostí, který BAKred neuznal jako základní kapitál, který ale plnil pro banku funkci ručení.
(141)
Komise je toho názoru, že při zjišťování přiměřené úhrady nemůže záležet na tom, v jaké výši byl kapitán daný k dispozici skutečně využit. Rozhodující je pouze možnost využití kapitálu k rozšíření obchodní činnosti. I soukromý investor by se nespokojil s úhradou závislou na využití. Potud je Komise zajedno s názorem BdB, který poukázal na to, že pro investora v podmínkách tržního hospodářství, který nese riziko ztráty svého vkladu, je nepodstatné, zda úvěrová instituce využije přidělený kapitál skutečně k rozšíření obchodní činnosti. BdB právem poukazuje na to, že pro investora v podmínkách tržního hospodářství je rozhodující jedině to, že s přidělenou částkou sám již nemůže hospodařit, a tak nemůže dosáhnout žádných odpovídajících rendit. Pro zde probíranou otázku rozhodující kapitálové základny proto nehraje také žádnou roli, že LSH zcela doložila kapitál daný k dispozici pouze v letech 1999 až 2003.
(142)
Dále je třeba poukázat na to, že rozhodující okamžik pro zjištění úhrady za funkci rozšíření obchodní činnosti u kapitálu je ten okamžik, kdy BAKred uznal účelový rezervní fond jako základní kapitál pro účely právního dohledu. Podle tvrzení Německa mohl být kapitál teprve od tohoto okamžiku doložen rizikovými aktivy.
(143)
Pokud však byl kapitál již předtím vykázán v rozvaze jako vlastní prostředky, plnil alespoň funkci ručení, jak je vysvětleno výše. Totéž platí pro částku, kterou doložila sama IB, a pro účelový rezervní fond ve formě nemovitostí. To bude muset být zohledněno při zjišťování přiměřené úhrady.
e) Srovnání s ostatními nástroji vlastního kapitálu
(144)
Jak již bylo vysvětleno výše, je výchozím bodem pro úhradu běžnou na trhu v tomto případě úhrada, kterou by požadoval investor v podmínkách tržního hospodářství, který bance dává k dispozici vlastní kapitál.
(145)
Nelze popřít, že přímé srovnání prostředků na podporu převedených na LSH s ostatními transakcemi není možné. Ať již se transakce i v několika aspektech podobá určitým nástrojům, u každého nástroje existuje však tolik rozdílů, že každé srovnání platí jen omezeně. Proto lze podle postupu uplatňovaného v případě WestLB (38) přiměřenou úhradu zjistit i zde pouze tak, že převod majetku bude srovnáván s různými na trhu běžnými nástroji vlastního kapitálu, aby se v rámci srovnávání podobnosti určit nástroj, kterému se tento převod nejvíce podobá a který tedy představuje měřítko pro určení úhrady.
(146)
Podle stěžovatele lze prostředky na podporu shromážděné v účelovém rezervním fondu srovnávat pouze se základním kapitálem. Účelový rezervní fond byl BAKred uznán jako základní kapitál (kapitál „Třídy 1“), a proto může být také srovnáván pouze s takovými nástroji vlastního kapitálu, které byly v Německu v roce vložení uznávány jako základní kapitál. Naproti tomu podle Německa slouží srovnání s různými nástroji vlastního kapitálu pouze určení, jakému rizikovému profilu (a tím také jakému rozsahu úhrady) se investice z pohledu investora nejvíce podobá. Kapitál IB má tedy nejblíže k Perpetual Preferred Shares, požitkovým právům a účastem tichého společníka.
(147)
Je třeba vzít v úvahu, že nástroje, které Německo používá pro účely srovnání, přinášejí bance zpravidla pouze velmi omezenou část jejích vlastních prostředků. Jedná se o doplňkové nástroje, které doplňují „základní vlastní kapitál“, který se skládá hlavně ze základního kapitálu a otevřených rezervních fondů. Oproti tomu převodem prostředků na podporu se vlastní prostředky LSH pro účely výpočtu kapitálové přiměřenosti téměř ztrojnásobily. Vezmeme-li v úvahu pouhé zvýšení částky, kterou LSH mohla použít k podložení své obchodní činnosti, znamená to stále ještě zvýšení vlastních prostředků o více než 50 %. Ostatní uvedené nástroje byly podle tvrzení BdB obvykle použity pouze z mnohem menší části. S jedním ze srovnávaných nástrojů by nebylo možné stejným způsobem a trvale zvýšit kapitál LSH.
(148)
V této souvislosti je také třeba vyzdvihnout, že relativně široká škála inovativních nástrojů vlastního kapitálu týkajících se základních vlastních prostředků a doplňkových vlastních prostředků, kterou mají nyní úvěrové instituce ve více zemích k dispozici, ještě v Německu neexistovala, když v roce 1991 došlo k převodu kapitálu IB na LSH a když v roce 1993 LSH musela splnit přísnější kapitálové požadavky, které v tento okamžik vstoupily v platnost. Některé z těchto nástrojů byly rozvíjeny teprve od té doby, některé již existovaly, nebyly ale v Německu uznány. Nástroje, které byly v praxi hlavně k dispozici a byly používány, byly požitkové listy a podřízené závazky (oba jsou doplňkové vlastní prostředky, druhý nástroj byl uznáván teprve od roku 1993). Srovnání kapitálu IB s takovými inovativními nástroji, které byly většinou rozvinuty teprve později a zčásti byly k dispozici jen v jiných zemích, tak není přesvědčivé.
(149)
Ve vztahu k oběma nástrojům vlastního kapitálu, které hrají jako nejbližší referenční veličiny ústřední roli při srovnání provedeném Německem, totiž Perpetual Preferred Shares a požitkové listy, je třeba vyzdvihnout některé specifické aspekty. Perpetual Preferred Shares patří v některých zemích k základním vlastním prostředkům (základní kapitál), v Německu ale i nadále nejsou jako základní kapitál uznány. Požitkové listy spadají pouze mezi doplňkové vlastní prostředky, zatímco kapitál IB vykazuje kvalitu základních vlastních prostředků. Kapitál IB má proto pro LSH zdaleka větší užitek, protože LSH si s jeho pomocí může opatřit doplňkové vlastní prostředky (např. požitkové listy) až do stejné výše a rozšířit tak základnu vlastních prostředků. Pokud by po ztrátových letech opět následovaly ziskové roky, byly by na nominální hodnotu doplněny nejdříve požitkové listy a teprve potom kapitál IB. LSH má navíc kapitál IB k dispozici bez jakéhokoli časového omezení, zatímco požitkové listy se obvykle vydávají na deset let. Dále je třeba znovu upozornit na to, že enormní rozsah kapitálového vkladu je atypický, a v souvislosti s tím musí být spatřováno pořadí v případě ztrát. Protože je podíl majetku IB relativně vysoký, bude v případě výskytu větších ztrát využit relativně rychle.
(150)
Ze všech těchto důvodů se Komise domnívá, že srovnání s inovativními nástroji vlastního kapitálu provedené Německem není kvůli zvláštnostem kapitálu IB vhodné k tomu, aby sloužilo jako základ pro určení přiměřené úhrady za kapitál IB. V dorozumění ze dne 8. října 2004 strany navíc vycházely z podobnosti předmětné transakce se základním kapitálem.
(151)
Komise se dále připojuje k názoru BdB, že ujednání o podřízenosti obsažené v rámcové smlouvě mezi vlastníky podílů LSH, podle kterého kapitál IB nastupuje teprve po ostatním vlastním kapitálu LSH, nepředstavuje pro investora žádné snížené riziko. Přidělený kapitál představoval významnou část celkového základního kapitálu a tak je vysoce pravděpodobné, že kapitál bude alespoň částečně použit v případě ztrát.
f) Nevýhody likvidity
(152)
V zásadě se lze řídit argumentem LSH k nevýhodám likvidity. „Normální“ kapitálový vklad bance vytváří jak likviditu, tak i základnu vlastních prostředků, která je právními předpisy o dohledu požadována pro rozšíření její obchodní činnosti. Aby bylo možné kapitál plně využívat, tzn. aby mohla rozšířit svá 100 % rizikově vážená aktiva o faktor 12,5 (tzn. 100 děleno ukazatelem kapitálové přiměřenosti ve výši 8 %), musí se banka 11,5 krát refinancovat na finančních trzích. Zjednodušeně řečeno, z rozdílu 12,5 krát obdržených a 11,5 krát zaplacených úroků na tento kapitál a po odečtení ostatních nákladů banky (např. výdaje na správu) vyplývá zisk z vlastního kapitálu (39). Jelikož prostředky LSH na podporu nevytváří nejprve žádnou likviditu - protože převedený majetek a veškeré výnosy prostředků na podporu jsou ze zákona vyhrazeny na podporu hospodářské a bytové výstavby - měla LSH další náklady na financování ve výši částky kapitálu, jestliže získala potřebné prostředky na finančních trzích, aby plně vyčerpala obchodní možnosti, které se jí otevíraly díky dalšímu vlastnímu kapitálu, tzn. aby rozšířila rizikově vážené majetkové hodnoty o 12,5 násobek částky kapitálu (popř. aby zachovala existující majetkové hodnoty v této výši) (40). Kvůli těmto dalším nákladům, které u vlastního kapitálu poskytnutého v likvidní formě nevznikají, musí být ke zjištění přiměřené úplaty proveden odpovídající odpočet. Investor v podmínkách tržního hospodářství nemůže očekávat, že obdrží stejnou úplatu jako při kapitálovém vkladu v hotovosti.
(153)
Komise přitom však zastává názor, že nelze vzít v úvahu celkovou úrokovou sazbu pro refinancování. Náklady na refinancování jsou provozními výdaji a snižují tak zdanitelné příjmy. Čistý výsledek banky se tedy nesnižuje o částku dodatečně zaplacených úroků. Část těchto výdajů se totiž vyrovná prostřednictvím nižší daně z příjmu právnických osob. Jako dodatečné zatížení LSH musejí být v důsledku zvláštní povahy převedeného kapitálu zohledněny pouze čisté výdaje. Komise tedy vesměs uznává, že LSH vyvstaly dodatečné „náklady na likviditu“ ve výši „nákladů na refinancování minus daně z podnikání“ (41).
g) Přiměřená úhrada
(154)
Přiměřená úhrada za částku doložitelnou obchodem v rámci hospodářské soutěže se dá nepochybně zjistit různými způsoby. Všechny způsoby výpočtu ke zjištění úhrady za základní kapitál daný k dispozici se však řídí týmiž zásadami. Na základě těchto zásad zde Komise provede výpočet ve dvou krocích: nejprve se zjistí minimální úhrada, kterou by investor očekával za (hypotetickou) investici do základního kapitálu LSH. Následně se přezkoumá, zda by na trhu byla na základě zvláštností dotyčné transakce sjednána přirážka nebo sleva a případně zda může Komise uskutečnit dostatečně nosnou kvantifikaci.
(155)
Očekávaná rendita investice a riziko investice jsou podstatnými činiteli pro investiční rozhodnutí investora v podmínkách tržního hospodářství. Aby určil výši těchto obou prvků, zahrne investor do svého výpočtu veškeré dostupné informace o společnosti a o trhu. Přitom se opírá o historické průměrné rendity, které z obecného hlediska představují opěrný bod také pro budoucí výkonnost podniku, jakož i mimo jiné o analýzu obchodního modelu podniku, který platí pro období investice, analýzu strategie a kvality vedení podniku nebo relativních vyhlídek dotyčného hospodářského odvětví.
(156)
Investor jednající v podmínkách tržního hospodářství bude investovat jen tehdy, pokud investice umožní ve srovnání s nejbližším nejlepším alternativním využitím kapitálu vyšší renditu, popř. nižší riziko. Obdobně investor nebude investovat do podniku, jehož očekávání rendity jsou nižší než průměrná očekávání rendity jiných podniků se srovnatelným rizikovým profilem. V tomto případě lze předpokládat, že existují dostačující alternativy k přijatým investičním plánům, které slibují vyšší očekávání rendity při stejném riziku.
(157)
Existují různé metody pro zjišťování přiměřené minimální úhrady. Sahají od různých variant přístupu k financování až po model CAPM. Pro účely popisu různých přístupů má smysl rozlišovat mezi dvěma složkami, bezrizikovou renditou a rizikovou prémií specifickou pro projekt:
Přiměřená minimální rendita rizikové investice
=
bezriziková základní sazba + riziková prémie rizikové investice.
Přiměřená minimální rendita rizikové investice může být následně popsána jako součet bezrizikové výnosnosti a dodatečné rizikové prémie za převzetí rizika specifického pro investici.
(158)
V souladu s tím je základem pro jakékoli určení rendity existence formy investice bez rizika selhání s předpokládanou bezrizikovou renditou. Pro zjištění bezrizikové základní sazby se obvykle používá očekávaná rendita pevně úročených cenných papírů státních emitentů (popřípadě index zakládající se na těchto cenných papírech), protože takové cenné papíry představují formu investice se srovnatelně nepatrným rizikem. Rozdíly mezi různými metodami však spočívají ve zjišťování rizikové prémie:
-
Přístup k financování: očekávaná rendita vlastního kapitálu investora představuje z pohledu banky využívající kapitál budoucí náklady na financování. U tohoto přístupu se nejprve zjišťují historické náklady na vlastní kapitál, které vznikly bankám srovnatelným s dotčenou zemskou bankou. Aritmetický průměr historických nákladů na kapitál se pak porovná s budoucími očekávanými náklady na vlastní kapitál a tím také s očekávaným požadavkem investora na renditu.
-
Přístup k financování se složenou roční mírou růstu (Compound Annual Growth Rate): ústředním bodem tohoto přístupu je použití geometrické namísto aritmetické střední hodnoty.
-
CAPM: CAPM je nejznámější a nejčastěji testovaný model moderního finančnictví, s jehož pomocí lze renditu očekávanou investorem zjistit z následujícího vzorce:
Minimální rendita =
bezriziková základní sazba + (tržní riziková prémie × beta).
Riziková prémie pro investici vlastního kapitálu vznikne vynásobením tržní rizikové prémie faktorem beta (tržní riziková prémie × beta). Faktor beta se používá pro kvantifikaci rizika podniku ve vztahu k celkovému riziku všech podniků.
CAPM je převažující metodou pro výpočet rendit investice u velkých podniků kótovaných na burze. Protože však LSH není podnikem kótovaným na burze, není přímé odvození její hodnoty beta možné. Použití CAPM je tudíž možné pouze na základě odhadu faktoru beta.
(159)
Ve svém stanovisku ze dne 29. července 2003 došel BdB při použití modelu CAPM k okamžiku převodu dne 31. prosince 1990 k očekávané minimální úhradě za investici do základního kapitálu LSH ve výši 14,85 % ročně. Německo vyjádřilo proti použití CAPM zásadní výhrady. Navíc podle něj BdB vycházel z příliš vysokého faktoru beta a ještě chybně zjistil bezrizikovou základní úrokovou sazbu. Také tržní riziková prémie ve výši 4,6 % byla stanovena příliš vysoko. Na základě modelu CAPM by BdB správně musel dojít ke zřetelně nižší minimální úhradě za hypotetickou investici do základního kapitálu LSH. V rámci svého dorozumění o přiměřené tržní úhradě došly spolková země Šlesvicko-Holštýnsko, HSH Nordbank a BdB k výsledku, že přiměřená je minimální úhrada ve výši 9,29 %.
(160)
Strany založily své výpočty na modelu CAPM. Přitom stanovily za základ bezrizikovou základní úrokovou sazbu ve výši 6,61 %. Při zjištění této úrokové sazby se předpokládalo, že účelový majetek měl být dán LSH trvale k dispozici. Strany proto nepoužily bezrizikovou renditu, která se vztahuje k určitému dni a byla pozorována na trhu k okamžiku uskutečnění vkladu, pro pevně stanovené období investice (např. desetileté rendity pro vládní dluhopisy), neboť takový přístup by nebral v úvahu riziko reinvestice, tj. riziko neinvestovat po uplynutí období investice znovu ve výši bezrizikové úrokové sazby. Podle názoru stran bude riziko investice nejlépe zohledněno, pokud se za základ stanoví „Total Return Index“. Z uvedeného důvodu strany použily REX10 Performance Index, který vytvořila Deutsche Börse AG a který odráží výkonnost investice do dluhopisů Spolkové republiky Německo s přesně desetiletou splatností. Zde použitá indexová řada obsahuje příslušné stavy ke konci roku u REX10 Performance Index od roku 1970. Strany poté zjistily roční renditu, která odráží trend sledovaný v REX10 Performance Index, který byl stanoven za základ, v období mezi lety 1970 a 1990, a dospěly tak k bezrizikové základní úrokové sazbě ve výši 6,61 %.
(161)
Protože vklad měl být LSH skutečně dán k dispozici trvale, zdá se být postup směřující ke zjištění bezrizikové základní úrokové sazby v tomto zvláštním případě přiměřený. Použitý REX10 Performance Index rovněž představuje obecně uznávaný zdroj údajů. Zjištěná bezriziková základní úroková sazba se zde tudíž jeví jako přiměřená.
(162)
Faktor beta ve výši 0,670 byl odhadnut na základě posudku KPMG k tzv. „upraveným“ faktorům beta všech úvěrových institucí kótovaných v Německu na burze, který má Komise k dispozici. Na základě tohoto posudku a vzhledem k obchodní orientaci LSH musí být tento faktor beta pokládán za přiměřený.
(163)
Z pohledu Komise se dále zdá přijatelná i tržní riziková prémie ve výši 4,0 %. Již v řízení WestLB, které vedlo k rozhodnutí 2000/392/ES, bylo vícekrát pojednáno o tzv. všeobecné dlouhodobé tržní rizikové prémii, tedy o rozdílu mezi dlouhodobou průměrnou renditou na běžné akciové portfolio a na vládní dluhopisy. V odpovídajících posudcích k řízení byla v závislosti na metodě, zkoumaném období a základních údajích stanovena rozmezí od přibližně 3 % do 5 %. V posudku vypracovaném pro BdB bylo alternativně kalkulováno s hodnotami 3,16 % a 5 %, v dalším posudku vypracovaném pro WestLB v rámci téhož řízení bylo alternativně kalkulováno s hodnotami 4,5 % a 5 % a společnost Lehman Brothers, taktéž pracující pro WestLB, počítala se sazbou ve výši 4 %. Za těchto okolností nemá Komise v daném případě žádný důvod odchýlit se od tržní rizikové prémie použité v dorozumění. Vychází-li se z modelu CAPM, neexistují podle názoru Komise žádné pochybnosti, že minimální úhradu zjištěnou stranami lze v daném případě pokládat za přiměřenou.
(164)
Komise nemá důvod k domněnce, že minimální úhrada za hypotetickou investici do základního kapitálu, kterou strany zjistily, by ve zde posuzovaném případě neobstála v tržním testu. Komise proto jako přiměřenou minimální úhradu za účelový majetek stanoví hodnotu 9,29 % ročně (po dani z podnikání a před daní investora).
(165)
Dlouhodobá bezriziková sazba (německé dluhopisy spolkové vlády s platností 10 let) činila koncem roku 1990 8,98 %. LSH udala, že její náklady na refinancování na základě její finanční struktury činily k okamžiku převodu majetku 9,2 %. V dorozumění strany stanovily za základ dlouhodobou bezrizikovou sazbu ve výši 6,61 % (42). Navíc se strany shodly na tom, že budou předpokládat paušální sazbu daně ve výši 50 %. Podle toho strany docházejí k čisté refinanční sazbě ve výši 3,31 % a tím k odpovídající slevě za likviditu.
(166)
Na základě tohoto dorozumění a skutečnosti, že částka spadá do rámce již dříve uvedeného Německem, nemá Komise žádný důvod nepokládat tuto částku za přiměřenou a tak tuto částku stanoví za základ pro zjištění prvku podpory.
(167)
V praxi se při stanovení úhrady odpovídajícími přirážkami popř. slevami obecně zohledňují netypické okolnosti, které představují odchylku od normálního případu investice do základního kapitálu dotčeného podniku. Je ale třeba přezkoumat, zda v souladu se zvláštnostmi, zejména konkrétním rizikovým profilem převodu kapitálu IB, existují důvody pro přizpůsobení zjištěné minimální úhrady ve výši 9,29 %, kterou by soukromý investor očekával za (hypotetickou) investici do základního kapitálu LSH, a zda navíc může Komise uskutečnit metodicky dostatečně nosnou kvantifikaci. V této souvislosti se zdá být vhodné přezkoumání tří aspektů: za prvé neuskutečněné vydání nových podílů na společnosti a s tím spojených hlasovacích práv, za druhé mimořádně vysoký objem převodu majetku a za třetí chybějící zastupitelnost investice.
(168)
Spolková země v důsledku vkladu neobdržela žádná další hlasovací práva. Pokud se investor vzdá hlasovacích práv, nechá si tím ujít možnost ovlivňovat obchodní vedení banky při jeho rozhodnutích. Pokud by byla zvýšena hlasovací práva spolkové země, držela by spolková země více než 50 % hlasovacích práv, tzn. že by se stala většinovým vlastníkem. Výměnou za to, že ponese vyšší riziko ztráty, aniž by se naopak odpovídajícím způsobem zvýšil jeho vliv na podnik, by investor v podmínkách tržního hospodářství (i při zmírnění rizika interními dohodami s ostatními vlastníky podílů) požadoval vyšší úhradu. Vycházejíc ze zvýšené úhrady za prioritní akcie oproti kmenovým akciím a v souladu se stěžovatelem BdB, spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko a LSH, které zde jako výsledek svých rozhovorů ze srpna/září 2004 považují za odpovídající sazbu ve výši 0,3 % ročně (po zdanění), považuje Komise přirážku ve výši alespoň 0,3 % ročně (po dani z podnikání) za přiměřenou. Také strany dorozumění považují přirážku ve výši 0,3 % kvůli chybějícímu vydání nových hlasovacích práv za přiměřenou.
(169)
Objem převedeného majetku a vliv, jaký to mělo z pohledu směrnice o kapitálové přiměřenosti na LSH, již byly zmíněny. Vložením kapitálu IB se základní kapitál LSH výrazně zvýšil, a sice aniž by vznikly náklady na akvizici a správu. Investor v podmínkách tržního hospodářství by při vkladu kapitálu s relativně a absolutně velkou částkou úhrnu majetku IB pravděpodobně požadoval přirážku. Na druhou stranu nelze vklad základního kapitálu ve výši přibližně 1,3 miliardy DEM do jedné z největších německých univerzálních bank považovat právě s ohledem na mimořádnou kapitálovou potřebu evropských úvěrových institucí z důvodu směrnice o kapitálové přiměřenosti za vklad mimo jakýkoli normální obchodní rozsah. K tomu přistupuje skutečnost, že velký objem lze pokládat za známku podobnosti majetkového vkladu se základním kapitálem, neboť v okamžiku vložení koncem roku 1990 byly objemné vklady tichého společníka na trhu netypické. Pokud by se při investici podobné základnímu kapitálu použil objem převedeného majetku, aby se obhájila další přirážka, znamenalo by to tedy nepřípustné dvojí zohlednění objemu. Komise proto nepovažuje za dostatečně jistě prokázané, že by investor v podmínkách tržního hospodářství požadoval za danou absolutní a relativní velikost přiděleného kapitálu zvláštní přirážku. Komise tak ve prospěch LSH odhlédne od toho, aby uložila přirážku související s objemem převodu majetku. Podobně vychází dorozumění z toho, že kvůli objemu převedeného majetku nemá být uložena žádná přirážka.
(170)
Nakonec je třeba poukázat na chybějící zastupitelnost investice, tzn. chybějící možnost investovaný kapitál kdykoli z podniku také znovu odebrat. Normálně může investor nástroj vlastního kapitálu na trhu prodat třetím osobám a tak ukončit svou investici. Normální vklad základního kapitálu probíhá při podrobném pozorování následovně: investor vloží majetek na straně aktiv v rozvaze (ať již v hotovosti nebo jako nepeněžitý vklad). Na straně pasiv tomu zpravidla odpovídá obchodovatelný podíl ve prospěch investora, např. u akciové společnosti to jsou akcie. Tyto akcie může prodat třetím osobám. Tak sice již nemůže znovu odebrat svou původně vloženou majetkovou hodnotu, protože nyní spadá do vlastního kapitálu společnosti k ručení a on s ní nemůže disponovat. Může ale prodejem akcie získat hospodářskou protihodnotu. Jeho kapitálový vklad je tak zastupitelný. Kvůli zvláštním okolnostem převodu kapitálu IB spolková země tuto možnost neměla. Přesto Komise nespatřuje důvod pro další přirážku. Spolková země sice neměla možnost, aby získala hospodářskou protihodnotu prostřednictvím volné obchodovatelnosti investice, ovšem vždy existovala možnost, aby účelový majetek zákonem znovu vyňala z LSH a případně dosáhla vyšších rendit opětovným vkladem do jiných subjektů. Také zde vychází dorozumění mezi BdB, spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko a HSH Nordbank z toho, že kvůli chybějící zastupitelnosti majetku by neměla být uložena žádná přirážka.
(171)
Komise proto považuje celkovou přirážku k renditě ve výši 0,3 % ročně (po dani z podnikání a dani investora) výměnou za vzdání se dodatečných hlasovacích práv za přiměřenou.
(172)
Na základě všech těchto úvah a ve shodě se stěžovatelem BdB, spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko a LSH dospěla Komise k závěru, že přiměřená úhrada by činila 6,28 % ročně (po dani z podnikání), tedy normální rendita za dotyčnou investici by činila 9,29 % plus 0,3 % kvůli zvláštnostem transakce minus 3,31 % kvůli výdajům na financování, které LSH vznikly z důvodu chybějící likvidity převedeného majetku.
(173)
Jak již bylo uvedeno, měl kapitál IB pro LSH materiální hodnotu již před jeho uznáním ze strany BAKred jako základní kapitál ve smyslu zákona o poskytování úvěrů (KWG), neboť již od okamžiku jeho vložení byl v rozvaze uváděn jako vlastní kapitál. Totéž platí pro částku doloženou IB a pro účelový rezervní fond ve formě nemovitostí. Její ekonomická funkce je přitom srovnatelná se zárukou nebo ručením. Za vystavení se takovému riziku by investor v podmínkách tržního hospodářství vyžadoval přiměřenou úhradu. Německo nejprve považovalo výchozí sazbu ve výši 0,3 % ročně za funkci ručení ve prospěch LSH, kterou Komise uznala v rozhodnutí 2000/392/ES (43), za nepřiměřenou. V rozhodnutí 2000/392/ES byla na uvedenou sazbu 0,3 % ročně uvalena přirážka ve výši dalších 0,3 % ročně, protože na jednu stranu jsou záruky avala obvykle spojeny s určitými transakcemi a časově omezené (což u WestLB nebylo) a na druhou stranu částka daná k dispozici WestLB ve výši více než 3,4 miliardy DEM převyšuje částku, která bývá normálně krytá takovými bankovními zárukami.
(174)
Na základě zásadní srovnatelnosti mezi WestLB a LSH, jakož i z nedostatku ostatních opěrných bodů, Komise vychází z toho, že tato sazba odpovídá úhradě, kterou by LSH musela zaplatit na trhu také za převzetí záruky avala ve svůj prospěch.
(175)
Také zde vychází dorozumění mezi BdB, spolkovou zemí Šlesvicko-Holštýnsko a LSH z toho, že přirážka ve výši 0,3 % ročně. se zdá být odůvodněná. Komise proto pokládá přirážku u LSH za oprávněnou a stanoví za základ sazbu ve výši 0,3 % ročně. jako přiměřenou úhradu za funkci kapitálu k ručení od okamžiku zahrnutí kapitálu do rozvahy k 1. lednu 1991 do uznání ze strany BAKred. Sazbu ve výši 0,3 % ročně. po zdanění strany použily při výpočtu prvku podpory v tabulce připojené k dorozumění.
(176)
Německo předneslo, že od úhrady, která má být zaplacena, by měly být odečteny dividendy IB vyplacené zemi v letech 1993 až 2002 ve výši 99,9 milionů DEM. Podle zásady investora v podmínkách tržního hospodářství, který na základě informací, které má v okamžiku provedení investice k dispozici, buď může očekávat přiměřenou renditu, nebo sjedná přímou úhradu, však nemůže záležet na provedených platbách a realizovaných nárůstech hodnoty, ke kterým dojde po uskutečnění investice. Určujícími faktory nemohou být proto výplaty dividend nebo nárůsty hodnoty, které nelze předem vypočítat.
(177)
Komise proto zastává názor, že v daném případě nelze odečíst výplaty dividend IB od úhrady, která má být zaplacena.
h) Synergické účinky
(178)
LSH se domnívá, že při posuzování úhrady, kterou spolková země obdržela, musí být uváženy také synergické výhody dosažené tímto vložením. Je však jasně zřejmé, že vlastní účel převodu spočíval v poskytnutí základny vlastního kapitálu pro LSH, která by byla slučitelná s novými předpisy o kapitálové přiměřenosti. Synergie byly považovány za pozitivní (vedlejší) efekt, v tomto okamžiku ale určitě nebyly hlavním důvodem pro transakci.
(179)
Pokud ještě IB vzniknou takové synergie a úspory, bude to prospěšné pro WKA a WAK díky snížení nákladů (a tím také pro zemi), nelze to ale považovat za protiplnění LSH za poskytnutí základních vlastních prostředků. Protože se těmito synergiemi ani nesnižuje využitelnost převedeného kapitálu pro LSH, ani se pro LSH nezvyšují náklady vyplývající z převodu, neměly by synergie mít žádný vliv na výši úplaty, kterou by od banky mohl vyžadoval investor jednající podle principů tržní ekonomiky za poskytnutý vlastní kapitál. Také v případě skutečné výhody pro zemi v důsledku synergií by každého soutěžitele konkurence nutila, aby zemi za finanční nástroj (kapitál IB) k přiměřené úplatě za poskytnutý vlastní kapitál ještě „zaplatil úhradu“ ve formě takových výhod.
(180)
Synergie v důsledku spojení ostatně normálně vznikají v obou podnicích, které se na spojení podílí. Lze jen obtížně pochopit, proč by LSH neměla z těchto výhod mít žádný prospěch.
i) Změna zákona ke dni 1. června 2003
(181)
Německo doložilo, že s právním účinkem k 1. červnu 2003 byla IB vyňata z majetku LSH. Účelový majetek ve formě nemovitostí byl s právním účinkem k 1. červnu 2003 vyjmut z LSH.
(182)
V důsledku toho již nebylo možné, aby LSH od 1. června 2003 riziková aktiva vyplývající z obchodu LSH v rámci hospodářské soutěže podložila účelovým majetkem nebo tento majetek používala ve funkci ručení.
(183)
Komise tak považuje za prokázané, že vyčleněním účelového majetku bylo zde zkoumané zvýhodnění ke dni 1. června 2003 ukončeno.
j) Prvek podpory
(184)
Podle výše uvedených výpočtů Komise dochází k výsledku, že úhrada, kterou by měla LSH zaplatit za účelový majetek uznaný ze strany BAKred jako základní kapitál, činí 6,28 % ročně po zdanění a 0,3 % po zdanění za rozdíl mezi touto částí a částkou vykázanou v rozvaze LSH jako vlastní kapitál, jakož i za účelový rezervní fond ve formě nemovitostí.
(185)
Tato úplata by bývala musela být poskytnuta od 1. ledna 1991 až do ukončení zvýhodnění 31. května 2003.
(186)
LSH zaplatila úplatu pouze za částku, kterou mohla využít k podložení své obchodní činnosti.
(187)
Prvek podpory lze vypočítat jako rozdíl mezi skutečnými platbami a platbami, které by odpovídaly tržním podmínkám.
(188)
Následující tabulka znázorňuje výpočet prvku podpory:
Diagram 4:
Výpočet prvku podpory (v milionech DEM)
V milionech DEM
1991 (44)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 měsíců)
Kapitál IB celkem
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
1.
Částka doložitelná pro LSH
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
2.
Částka doložená IB
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
3.
Částka od 1. 1. 1991 do 30. 8. 1991
870,7
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
4.
Účelový rezervní fond ve formě nemovitostí
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[…]
[…]
[…]
[…]
Úplata ve výši 6,28 % (po zdanění) za 1.
21,3
63,6
59,9
64,3
68,6
73,6
79,4
84,5
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Úplata ve výši 0,3 % (po zdanění) za 2.
0,3
0,9
1,2
1,1
1,1
1,2
1,2
1,3
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Úplata ve výši 0,3 % (po zdanění) za 3.
2,6
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
Úplata ve výši 0,3 % (po zdanění) za 4.
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[…]
[…]
[…]
[…]
Celková úplata v souladu s trhem
24,2
64,5
61,1
65,4
69,7
74,8
80,6
85,8
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Skutečná úplata (po zdanění)
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Prvek podpory
24,2
64,5
60,2
63,0
68,7
72,3
75,6
79,2
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(189)
Prvek podpory pro období od poskytnutí podpory do 31. května 2003 včetně tak činí vyjádřeno v německých markách 845,6 milionu DEM. Tuto částku je třeba přepočítat na eura a činí 432,3 milionu EUR.
1.3. NARUŠENÍ HOSPODÁŘSKÉ SOUTĚŽE A OVLIVNĚNÍ OBCHODU MEZI ČLENSKÝMI STÁTY
(190)
V důsledku liberalizace finančních služeb a integrace finančních trhů je bankovnictví ve Společenství stále citlivější vůči narušování hospodářské soutěže. Tento vývoj se v současné době ještě zostřuje v souvislosti s Hospodářskou a měnovou unií, která na trzích finančních služeb odstraňuje přetrvávající překážky pro hospodářskou soutěž.
(191)
Zvýhodněná LSH působila v oblasti bankovnictví jak na regionální tak i mezinárodní úrovni. LSH se považovala za univerzální obchodní banku, centrální banku pro spořitelny a za státní a komunální banku. Přes svůj název, svou tradici a své zákonem upravené úkoly nebyla LSH v žádném případě pouze místní nebo regionální bankou.
(192)
Tím se jednoznačně ukazuje, že LSH poskytovala bankovní služby v hospodářské soutěži s jinými evropskými bankami mimo území Německa a - protože banky z dalších evropských zemí působí v Německu - i na území Německa.
(193)
Je třeba poukázat na to, že mezi vlastním kapitálem úvěrové instituce a jejími bankovními aktivitami existuje velmi úzká souvislost. Banka může pracovat a rozšiřovat své komerční činnosti pouze s dostatečným uznaným vlastním kapitálem. Protože LSH byla prostřednictvím státního opatření takovým vlastním kapitálem pro účely kapitálové přiměřenosti vybavena, byly bezprostředně ovlivněny její obchodní možnosti.
(194)
Konstatuje se tedy, že podpory pro LSH narušují hospodářskou soutěž a ovlivňují obchod mezi členskými státy.
1.4. VÝSLEDEK
(195)
Na základě všech těchto úvah lze konstatovat, že jsou splněna veškerá kritéria čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES a převod účelového majetku tudíž obsahuje státní podporu ve smyslu uvedeného článku.
2. SLUČITELNOST SE SPOLEČNÝM TRHEM
(196)
Dále je nutné zkoumat, zda může být podpora považována za slučitelnou se společným trhem. Přitom je třeba poznamenat, že LSH s ohledem na případné prvky podpory v rámci převodu kapitálu IB a nemovitostí uplatňovala pouze ustanovení o výjimkách čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES.
(197)
Žádné z ustanovení o výjimkách čl. 87 odst. 2 Smlouvy o ES nelze použít. Podpora nemá ani sociální povahu, ani se neposkytuje individuálním spotřebitelům. Rovněž nejsou nahrazovány škody způsobené přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi, ani nejsou vyrovnávána hospodářská znevýhodnění způsobená rozdělením Německa.
(198)
Protože podpora nemá žádný regionální cíl - není určena ani k napomáhání hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností ani k usnadnění rozvoje určitých hospodářských oblastí - neuplatní ani čl. 87 odst. 3 písm. a) ani regionální aspekty čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES. Podporou se nenapomáhá ani uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu. Cílem podpory rovněž není pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví.
(199)
Protože další ekonomická existence LSH nebyla ve hře v okamžiku, kdy bylo opatření provedeno, nevyvstává otázka, zda by úpadek jedné jediné velké úvěrové instituce jako LSH v Německu mohl vést ke všeobecné krizi bankovního sektoru, což by podle čl. 87 odst. 3 písm. b) Smlouvy o ES mohlo ospravedlnit podporu k nápravě vážné poruchy německého hospodářství.
(200)
Podle čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES mohou být podpory považovány za slučitelné se společným trhem, pokud usnadňují rozvoj určitých hospodářských činností. Toto by mohlo zásadně platit i pro podpory na restrukturalizaci v bankovním sektoru. V daném případě ale neexistují předpoklady pro použití tohoto ustanovení o výjimce. LSH není označena za podnik v obtížích, jehož opětovné dosažení rentability by mělo být podporováno státními podporami.
(201)
Ustanovení čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, které za určitých okolností připouští výjimky z pravidel Smlouvy o ES o státních podporách, platí zásadně také pro sektor finančních služeb. Komise to potvrdila ve své zprávě o službách obecného hospodářského zájmu v bankovním sektoru (45). LSH tvrdila, že poskytuje služby obecného hospodářského zájmu a že se přitom v míře, ve které jsou využívány případné příspěvky spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko pro účely v oblasti úkolů ve veřejném zájmu popř. služeb obecného zájmu, nejedná o protiprávní státní podpory. LSH pro to ovšem nesplňuje formální předpoklady: nebyly přesně uvedeny ani konkrétní úkoly, které LSH plní v rámci poskytování služeb obecného hospodářského zájmu, a zejména ani s tím konkrétně spojené náklady, které vznikají z této činnosti. Proto je jasné, že důvodem převedení bylo dostat LSH do takové situace, aby splňovala nové požadavky na vlastní kapitál, což nijak nesouviselo s jakýmikoli službami obecného hospodářského zájmu. V daném případě proto nelze použít ani toto ustanovení o výjimce.
(202)
Protože nelze použít žádnou z výjimek ze zásadního zákazu státních podpor podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, nemůže být stávající podpora považována za slučitelnou s touto smlouvou.
3. NEJEDNÁ SE O EXISTUJÍCÍ PODPORU
(203)
Oproti tvrzení Německa resp. LSH nelze vklad kapitálu považovat ani za podporu, na kterou se vztahuje úprava existující podpory u institucionální odpovědnosti a ručení zřizovatele.
(204)
Za prvé není od počátku naplněna skutková podstata ručení zřizovatele ve formě ručení za ztrátu vůči věřitelům pro případ, že by majetek banky již nepostačoval k jejich uspokojení. Kapitálový vklad se neorientuje ani na uspokojování věřitelů zemské banky a ani nebyl majetek zemské banky vyčerpán.
(205)
Za druhé není naplněna ani skutková podstata institucionální odpovědnosti úvěrové instituce. Tato odpovědnost zavazuje zřizovatele úvěrové instituce (zemi Šlesvicko-Holštýnsko), aby LSH vybavil prostředky, které jsou potřebné pro řádný provoz zemské banky, pokud se rozhodne pro pokračování její existence. LSH však nebyla k okamžiku kapitálového vkladu rozhodně v situaci, ve které již nebyl například z důvodu nedostatku vlastních prostředků možný řádný provoz. Kapitálový vklad nebyl tedy nezbytný pro zachování řádného provozu zemské banky. Mnohem spíše ke kapitálovému vkladu došlo proto, aby se zemská banka ocitla v situaci, kdy se díky rozšíření jejího vybavení kapitálem vzhledem ke zpřísnění předpisů o podílu základního kapitálu a vlastních prostředků, které bylo zavedeno dne 30. června 1993, zabrání jinak nezbytnému snížení objemu obchodů/rizikových aktiv zemské banky, popř. (navíc) zemské bance umožní jejich budoucí rozšíření. LSH proto ve smyslu vědomého hospodářského kalkulu spolkové země jako spoluvlastníka mohla i v budoucnu využít v hospodářské soutěži šance na trhu. Na takové normální ekonomické rozhodnutí spolkové země jako spoluvlastníka nelze ovšem „nouzový předpis“ o institucionální odpovědnosti úvěrové instituce aplikovat. Z nedostatku jiné úpravy existující podpory podle čl. 87 odst. 1 a čl. 88 odst. 1 Smlouvy o ES je proto nutné tento kapitálový vklad klasifikovat jako novou podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 a čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES a adekvátně jej přezkoumat.
X. ZÁVĚR
(206)
Komise konstatuje, že Německo poskytlo opatření podpory protiprávně, přičemž porušilo čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES. Podpora je tudíž protiprávní.
(207)
Podpora nemůže být považována za slučitelnou se společným trhem ani podle čl. 87 odst. 2 resp. odst. 3 ani podle jiného ustanovení Smlouvy o ES. Proto se podpora prohlašuje za neslučitelnou se společným trhem, musí být odstraněna a prvek podpory protiprávního opatření musí být německou vládou vyžádán zpět.
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora ve výši 432,3 milionu EUR, kterou Německo v období od 1. ledna 1999 do 31. května 2003 poskytlo ve prospěch společnosti Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale, nyní HSH Nordbank AG, je neslučitelná se společným trhem.
Článek 2
Německo přijme veškerá opatření potřebná k tomu, aby bylo možno získat od příjemce nazpět podporu uvedenou v článku 1, jež mu byla poskytnuta protiprávně.
Článek 3
Navrácení se provede bezodkladně a v souladu s postupem vnitrostátního práva za předpokladu, že tento postup umožní okamžitý a účinný výkon tohoto rozhodnutí.
Částka, která má být navrácena, zahrnuje úroky od okamžiku, kdy byla protiprávní podpora k dispozici příjemci, až do okamžiku jejího skutečného navrácení.
Úroky se vypočítají podle ustanovení kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (46).
Článek 4
Německo sdělí Komisi ve lhůtě dvou měsíců po oznámení tohoto rozhodnutí, za použití dotazníku uvedeného v příloze, jaká opatření přijalo k provedení tohoto rozhodnutí.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 20. října 2004.
DECISIONE DELLA COMMISSIONE
del 20 ottobre 2004
relativa all’aiuto di Stato al quale la Germania ha dato esecuzione in favore di Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale, ora HSH Nordbank AG
[notificata con il numero C(2004) 3930]
(Il testo in lingua tedesca è il solo facente fede)
(Testo rilevante ai fini del SEE)
(2006/741/CE)
LA COMMISSIONE DELLE COMUNITÀ EUROPEE,
visto il trattato che istituisce la Comunità europea, in particolare l’articolo 88, paragrafo 2, primo comma,
visto l’accordo sullo Spazio economico europeo, in particolare l’articolo 62, paragrafo 1, lettera a),
dopo aver invitato lo Stato membro e gli altri interessati a presentare osservazioni conformemente ai detti articoli (1) e viste le osservazioni trasmesse,
considerando quanto segue:
I. PROCEDIMENTO
(1)
Oggetto del presente procedimento è il trasferimento del Wohnungsbaukreditanstalt des Landes Schleswig-Holstein (di seguito «WKA»), della Wirtschaftsaufbaukasse Schleswig-Holstein AG (di seguito «WAK») e della riserva speciale beni immobili (Zweckrücklage Liegenschaften) da parte del Land Schleswig-Holstein alla Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale (di seguito «LSH»). Il procedimento è collegato ad altri sei procedimenti avviati contro la Germania in relazione a trasferimenti di patrimonio a Landesbanken (banche dei Länder) e in particolare alla Westdeutsche Landesbank Girozentrale (di seguito «WestLB»).
(2)
Il 12 gennaio 1993 la Commissione ha inviato alla Germania una richiesta di informazioni in merito ad un aumento di capitale della WestLB di 4 miliardi di DEM risultante dall’incorporazione del Wohnungsbauförderungsanstalt des Landes Nordrhein-Westfalen (di seguito «WfA»), nonché in merito ad analoghi aumenti di fondi propri delle Landesbanken di altri Länder. Nella richiesta di informazioni si chiedeva di specificare quali Landesbanken avessero beneficiato di un trasferimento di imprese pubbliche e di fornire le ragioni a giustificazione di tali operazioni.
(3)
La Germania ha risposto con lettere datate 16 marzo 1993 e 17 settembre 1993. Con lettere del 10 novembre 1993 e del 13 dicembre 1993 la Commissione ha richiesto ulteriori informazioni, che le autorità tedesche hanno inviato con lettera dell’8 marzo 1994.
(4)
Con lettere del 31 maggio 1994 e del 21 dicembre 1994 il Bundesverband deutscher Banken e.V. (di seguito «BdB»), l’associazione che rappresenta le banche private aventi sede in Germania, ha tra l’altro comunicato alla Commissione che a decorrere dal 1o gennaio 1991 il WKA e la WAK, con il relativo patrimonio, erano stati ceduti in toto alla LSH, e le loro funzioni trasferite alla Investitionsbank Schleswig-Holstein (di seguito «IB»), precedentemente costituita. La IB viene gestita come dipartimento speciale della LSH. Secondo il BdB, l’aumento dei fondi propri della LSH risultante dall’operazione costituiva una distorsione della concorrenza a favore della banca stessa, dato che per l’operazione non era stata concordata una remunerazione conforme al principio dell’investitore operante in un’economia di mercato. Con la seconda lettera citata il BdB ha pertanto presentato denuncia formale, chiedendo alla Commissione di avviare contro la Germania il procedimento di cui all’articolo 93, paragrafo 2, del trattato CE (attuale articolo 88, paragrafo 2).
(5)
La denuncia aveva altresì ad oggetto analoghi trasferimenti di patrimonio a favore della Landesbank Berlin, della Westdeutsche Landesbank, della Norddeutsche Landesbank, della Hamburgische Landesbank e della Bayerische Landesbank. Nel febbraio e nel marzo 1995 e nel dicembre 1996 diverse banche si sono associate a titolo individuale alla denuncia della loro associazione.
(6)
Con lettere rispettivamente del 6 agosto 1997 e del 30 luglio 1998 il BdB ha informato la Commissione di altri due trasferimenti di patrimonio, nello Schleswig-Holstein a favore della LSH e in Assia a favore della Landesbank Hessen-Thüringen. Secondo il BdB, il Land Schleswig-Holstein intendeva trasferire alla IB i fabbricati di proprietà del Land e iscrivere detto patrimonio immobiliare come riserva speciale nel capitale proprio della LSH. In tale contesto il BdB rinviava all’articolo 20 del disegno di legge ministeriale di modifica della legge sulla Investitionsbank del Land Schleswig-Holstein (Investitionsbankgesetz des Landes Schleswig-Holstein, testo del 26 giugno 1997) che stabiliva che, una volta dedotte le passività, il patrimonio immobiliare venisse iscritto come riserva speciale nel capitale proprio della LSH. Il BdB faceva riferimento ai commenti all’articolo 20 contenuti nella motivazione al disegno di legge, secondi i quali la riserva speciale beni immobili rientrava nel patrimonio di vigilanza della Landesbank secondo i principi della legge sul sistema creditizio (Kreditwesengesetz). L’obiettivo dichiarato nella motivazione della legge di smobilizzare il patrimonio del Land per raccogliere liquidità senza la perdita dei poteri di disposizione e di decisione del Land non sarebbe stato raggiunto se la LSH avesse dovuto effettivamente pagare il prezzo di mercato per i beni immobili trasferiti.
(7)
La Commissione ha esaminato innanzitutto il trasferimento di patrimonio a favore della WestLB, dichiarando comunque che avrebbe valutato i trasferimenti alle altre banche alla luce delle conclusioni raggiunte nel caso WestLB (2). Nel 1999, con la decisione 2000/392/CE (3), la Commissione ha alla fine dichiarato l’aiuto (consistente nella differenza tra la remunerazione pagata e la remunerazione consueta sul mercato) incompatibile con il mercato comune e ne ha disposto il recupero. La decisione è stata annullata dal Tribunale di primo grado delle Comunità europee con sentenza del 6 marzo 2003 (4) per difetto di motivazione su due elementi utilizzati per il calcolo dell’entità della remunerazione; per il resto essa è stata pienamente confermata.
(8)
Il 1o settembre 1999 la Commissione ha inviato alla Germania una richiesta di informazioni in merito ai trasferimenti di patrimonio alle altre Landesbanken. Con lettera dell’8 dicembre 1999 la Germania ha trasmesso informazioni sul trasferimento del WKA e della WAK alla LSH, informazioni successivamente integrate con lettera del 22 gennaio 2001. Ad un’ulteriore richiesta di informazioni del 22 febbraio 2001 la Germania ha risposto con lettera del 3 maggio 2001.
(9)
Con lettera del 13 novembre 2002 la Commissione ha informato la Germania della decisione di avviare il procedimento formale di indagine di cui all’articolo 88, paragrafo 2, del trattato CE in merito al trasferimento alla LSH del WKA, della WAK e della riserva speciale beni immobili del Land Schleswig-Holstein. Contemporaneamente la Commissione ha altresì avviato i procedimenti di indagine relativi ad analoghi trasferimenti di patrimonio alla Norddeutsche Landesbank Girozentrale, alla Bayerische Landesbank Girozentrale, alla Hamburgische Landesbank Girozentrale e alla Landesbank Hessen-Thüringen. In precedenza, nel luglio 2002, la Commissione aveva già avviato il procedimento di indagine in merito al trasferimento del Wohnungsbaukreditanstalt alla Landesbank Berlin.
(10)
Le decisioni di avvio dei procedimenti sono state pubblicate nella Gazzetta ufficiale dell Unione europea (5). La Commissione ha invitato le parti interessate a presentare osservazioni.
(11)
Con lettera dell’11 aprile 2003 la LSH ha presentato osservazioni sull’avvio del procedimento nel caso LSH.
(12)
Con lettera del 14 aprile 2003 la Germania ha presentato osservazioni in merito all’avvio del procedimento.
(13)
Con lettera del 29 luglio 2003 il BdB ha presentato osservazioni in merito a tutte le decisioni di avvio dei procedimenti adottate il 13 novembre 2002.
(14)
In risposta ad un’ulteriore richiesta di informazioni della Commissione datata 11 settembre 2003, la Germania, con lettere del 29 ottobre e del 6 novembre, ha trasmesso ulteriori informazioni e ha risposto alle osservazioni del BdB in merito alla LSH. Con lettera del 30 ottobre 2003 la Germania ha inoltre trasmesso i commenti del Land Renania Settentrionale-Vestfalia e della WestLB sulle osservazioni del BdB in merito ai cinque procedimenti aventi ad oggetto Landesbanken avviati nel novembre 2002.
(15)
Alle ulteriori richieste di informazioni della Commissione del 7 aprile 2004, del 30 aprile 2004, del 19 maggio 2004 e del 12 agosto 2004 la Germania ha risposto con lettere del 1o giugno 2004, del 28 giugno 2004, del 27 maggio 2004, del 23 giugno 2004, del 27 agosto 2004 e del 30 settembre 2004.
(16)
Il 19 luglio 2004 il BdB, autore della denuncia, il Land Renania Settentrionale-Vestfalia e la WestLB AG hanno trasmesso un accordo provvisorio sulla remunerazione adeguata del patrimonio trasferito. A loro avviso detta remunerazione deve costituire la base della decisione della Commissione. La versione definitiva dell’accordo è pervenuta alla Commissione il 13 ottobre 2004. Il 29 settembre 2004 il BdB, il Land Schleswig-Holstein e la HSH Nordbank (banca nata nel 2003 dalla fusione della LSH e della Hamburgische Landesbank) hanno anch’essi trasmesso un accordo provvisorio sulla remunerazione adeguata del patrimonio speciale trasferito. Nel periodo successivo la Commissione ha ricevuto numerose lettere dalle predette parti e dalla Germania. La versione definitiva dell’accordo sul trasferimento del patrimonio speciale alla LSH è pervenuta alla Commissione il 14 ottobre 2004. Ad eccezione della Landesbank Hessen-Thüringen, accordi analoghi sono stati conclusi e trasmessi alla Commissione anche in relazione agli altri casi di trasferimento di patrimonio alle Landesbanken.
II. DESCRIZIONE DETTAGLIATA DELLE MISURE
1. LANDESBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN GIROZENTRALE
(17)
Con un totale di bilancio del gruppo di 145,5 miliardi di EUR (al 31 dicembre 2002), la Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale (sigla «LB Kiel»), con sede a Kiel, era una delle 15 maggiori banche tedesche. Fondata nel 1917 come Landesbank della provincia dello Schleswig-Holstein, la banca era un ente creditizio pubblico esercitante la sua attività come Anstalt des öffentlichen Rechts (istituto di diritto pubblico).
(18)
Dal 1994 i proprietari della LSH erano il gruppo WestLB (39,9 %), il Land Schleswig-Holstein (25,05 %), lo Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein (25,05 %) e la Landesbank Baden-Württemberg (10 %). A tale assetto proprietario si era giunti in seguito al trasferimento di quote sociali operato il 1o gennaio 1994 da parte del Land Schleswig-Holstein e dello Sparkassen- und Giroverband für Schleswig-Holstein a favore di WestLB e della Landesbank Baden-Württemberg. Prima del trasferimento il Land e lo Sparkassen- und Giroverband detenevano ciascuno il 50 % delle quote.
(19)
Dalla fusione della LSH e della Hamburgische Landesbank è nata, il 2 giugno 2003, la HSH Nordbank AG, che ha assunto la forma della società per azioni. Ai fini fiscali e contabili la fusione ha avuto effetto retroattivo al 1o gennaio 2003.
(20)
La relazione sulle attività della LSH per l’esercizio 2002 indicava per il gruppo una quota di fondi propri di base del 6,5 % e un coefficiente di solvibilità del 10,3 %. La redditività del capitale proprio nel 2002 era pari al 10,4 %.
(21)
Secondo l’articolo 42 della legge sulle casse di risparmio del Land Schleswig-Holstein (Sparkassengesetz für das Land Schleswig-Holstein), la LSH aveva funzioni di banca al servizio dello Stato (Staatsbank), di istituto centrale delle casse di risparmio e di banca commerciale. Essa era quindi responsabile delle attività bancarie del Land, assisteva le casse di risparmio nell’assolvimento dei loro compiti e concedeva crediti ai Comuni. In quanto banca al servizio dello Stato essa concedeva crediti a favore di bilanci pubblici, partecipava - talvolta in un consorzio con banche private - al collocamento di obbligazioni del Land e di Schuldscheindarlehen (mutui comprovati da certificati di debito). La LSH esercitava inoltre funzioni di banca commerciale universale.
(22)
Con i suoi più di 2 500 dipendenti, la LSH aveva una base regionale e un orientamento internazionale e, in quanto banca del Nord, considerava la Germania settentrionale e l’area del Mar Baltico come la sua regione di riferimento. Disponeva di proprie agenzie e rappresentanze, deteneva partecipazioni, era specialista internazionale di prodotto e di settore nel finanziamento dei trasporti, della cantieristica, dell’immobiliare e nel finanziamento bancario, svolgeva, in misura sempre maggiore, attività di sindacazione ed era attiva sui mercati internazionali dei capitali.
2. IL TRASFERIMENTO ALLA LSH DEL PATRIMONIO DEL WKA E DELLA WAK E DELLA RISERVA SPECIALE BENI IMMOBILI
2.1. COSTITUZIONE E SVILUPPO DELLA INVESTITIONSBANK SCHLESWIG-HOLSTEIN
(23)
La IB è stata costituita il 1o gennaio 1991 dalla legge sulla Investitionsbank Schleswig-Holstein (Investitionsbankgesetz - di seguito «IBG») dell’11 dicembre 1990, come istituto di diritto pubblico indipendente sotto il profilo sia organizzativo sia economico, senza personalità giuridica, integrato nella LSH. Il rifinanziamento della IB avviene quindi a nome e per il tramite della LSH.
(24)
La IB è il principale organismo di promozione a sostegno della politica economica e strutturale del Land Schleswig-Holstein. La gamma di prodotti offerti dalla IB comprende la promozione dell’economia e dell’edilizia residenziale, il finanziamento di progetti ambientali ed energetici, il sostegno alle collettività locali e all’agricola e la gestione dei progetti per il Land e i Comuni (6). Inoltre la IB assolve compiti di promozione delle infrastrutture nell’area del Mar Baltico.
(25)
Con la legge del 7 maggio 2003, entrata in vigore il 1o giugno 2003, la IB è stata scorporata dal patrimonio della LSH con effetto dal 1o giugno 2003 e retroattività contabile al 1o gennaio 2003, ed è stata costituita in istituto di diritto pubblico dotato di personalità giuridica con la denominazione «Investitionsbank Schleswig-Holstein» e sede a Kiel. Il patrimonio di pertinenza della Investitionsbank Schleswig-Holstein oggetto della scissione, comprensivo di tutte le voci dell’attivo e del passivo, è stato trasferito alla Investitionsbank Schleswig-Holstein mediante successione a titolo universale. Nonostante la retroattività contabile al 1o gennaio 2003, la LSH ha potuto continuare a utilizzare fino al 1o giugno 2003 il capitale della IB a sostegno dell’attività esercitata in regime di concorrenza.
(26)
Con efficacia dal 1o giugno 2003 e retroattività al 1o gennaio 2003 anche la Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein (LVSH) è stata costituita in istituto di diritto pubblico dotato di personalità giuridica con la denominazione «Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein» e sede a Kiel. Pertanto il 1o giugno 2003 il patrimonio speciale beni immobili è stato scorporato e trasferito alla Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein. Il patrimonio, comprensivo di tutte le voci dell’attivo e del passivo, è stato trasferito mediante successione a titolo universale alla Liegenschaftsverwaltung Schleswig-Holstein. Nonostante la retroattività contabile al 1o gennaio 2003, la LSH ha potuto continuare a utilizzare fino al 1o giugno 2003 il patrimonio speciale beni immobili a sostegno dell’attività esercitata in regime di concorrenza.
2.2. IL TRASFERIMENTO DEL WKA ALLA LSH
(27)
Il WKA era stato istituito dalla legge del 31 marzo 1950 come istituto di diritto pubblico, con la denominazione «Landestreuhandstelle für Wohnungs- und Kleinsiedlungswesen in Schleswig-Holstein», con il compito di assistere il Land nella fornitura alla popolazione di abitazioni adeguate, soprattutto tramite la promozione dell’edilizia pubblica e dell’edilizia agevolata. Il patrimonio del WKA era costituito dal patrimonio speciale e dal patrimonio proprio. Per legge il patrimonio speciale era a destinazione vincolata, e doveva quindi essere stabilmente destinato alla promozione di misure a favore dell’edilizia sociale. Il patrimonio proprio del WKA non era invece sottoposto a destinazione vincolata e tramite esso il WKA concedeva in particolare mutui edilizi a tasso agevolato (7).
(28)
Ai sensi dell’articolo 2, paragrafo 1, della IBG, il WKA è stato trasferito, senza liquidazione, assieme alla totalità del suo patrimonio alla LSH a decorrere dal 1o gennaio 1991. L’articolo 2, paragrafo 1, della IBG disponeva in tal modo la fusione del WKA con la LSH. Ai sensi dell’articolo 14, paragrafo 1, della IBG tutte le funzioni e le competenze del WKA elencate all’allegato 1 della IBG sono state trasferite alla IB il 1o gennaio.
2.3. IL TRASFERIMENTO DELLA WAK ALLA LSH
(29)
La WAK era un istituto di credito speciale fondato dal Land come società per azioni con il compito di fornire sostegno finanziario a progetti di imprese del settore industriale e ad altre misure intese al rafforzamento della struttura economica e dei trasporti.
(30)
L’articolo 3 della IBG autorizzava il ministro delle Finanze ad acquisire la totalità del patrimonio della WAK, compresi tutti i diritti e gli obblighi. L’autorizzazione era necessaria perché, diversamente dal WKA, la WAK, in quanto società per azioni, non poteva essere fusa con la LSH. Pertanto il patrimonio della WAK è stato prima trasferito al Land mediante successione universale ai sensi dell’articolo 359 della legge sulle società per azioni (Aktiengesetz) per poter poi essere trasferito alla LSH. Dal punto di vista economico ciò corrisponde al conferimento della WAK alla LSH.
(31)
Il ministero delle Finanze ha fatto uso dell’autorizzazione e ha accettato l’offerta dei dirigenti della WAK del 19 novembre 1990 di un trasferimento del patrimonio al 2 gennaio 1991. Il trasferimento del patrimonio della WAK, ivi compresi tutti i diritti e gli obblighi al 1o gennaio 1991, è stato regolato tramite un «contratto di conferimento» concluso tra il Land e la LSH (8) il 2 gennaio 1991.
(32)
Ai sensi dell’articolo 14, paragrafo 1, della IBG, la IB ha rilevato tutte le funzioni della WAK elencate all’allegato 2 della IBG.
2.4. IL TRASFERIMENTO DELLA RISERVA SPECIALE BENI IMMOBILI ALLA LSH
(33)
A norma dell’articolo 17, paragrafo 2, della IBG il ministero delle Finanze e dell’Energia del Land Schleswig-Holstein è stato autorizzato a trasferire beni immobili alla IB. Con la vendita, la IB è diventata proprietaria sotto il profilo giuridico ed economico dei beni immobili trasferiti. Secondo le informazioni fornite dalla Germania, la IB non poteva tuttavia decidere a proprio piacimento della destinazione dei beni immobili trasferiti. L’intero patrimonio immobiliare, compresi gli eventuali utili, era a destinazione vincolata.
(34)
Ai sensi dell’articolo 20, paragrafo 1, della IBG il patrimonio immobiliare trasferito è stato iscritto come riserva speciale beni immobili. Ai sensi dell’articolo 20, paragrafo 2, i ricavi del patrimonio immobiliare dovevano essere utilizzati per la manutenzione, l’acquisizione e la costruzione di beni immobili. Tuttavia, previa decisione del governo del Land, i ricavi potevano essere utilizzati anche per i compiti della Investitionsbank o essere versati al Land.
(35)
Il Land Schleswig-Holstein ha venduto in totale alla IB […] (9) immobili di proprietà del Land in varie tranche. Come prezzo di vendita dei singoli beni si è tenuto conto dei valori di mercato determinati in precedenza tramite perizie individuali.
(36)
Il Land Schleswig-Holstein ha conferito alla LSH parte delle somme realizzate con la vendita iscrivendola alla riserva speciale beni immobili. Il conferimento degli immobili del Land ha avuto i seguenti effetti sui fondi propri della LSH iscritti in bilancio: l’acquisizione della prima tranche da parte della IB ha portato ad un aumento del capitale proprio della LSH iscritto in bilancio di […] milioni di DEM al 31 dicembre 1999, giorno di chiusura del bilancio. Con l’acquisizione della seconda tranche, la riserva speciale beni immobili era aumentata al 31 dicembre 2000, giorno di chiusura del bilancio, ad un totale di […] milioni di DEM. Con la liquidazione della terza tranche, la riserva ha raggiunto al 31 dicembre 2001, giorno di chiusura del bilancio, un totale di […] milioni di DEM, livello a cui si è mantenuta al 31 dicembre 2002 (10).
(37)
Secondo le informazioni della Germania, la riserva speciale beni immobili non aveva per la LSH né una funzione di finanziamento né una funzione di espansione dell’attività. Non essendo stata riconosciuta dall’autorità di vigilanza bancaria, ossia il Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (11) (di seguito «BAKred»), come fondi propri di base ai fini di vigilanza bancaria, non poteva essere utilizzata a sostegno della sua attività.
3. REQUISITI PATRIMONIALI A NORMA DELLA DIRETTIVA SUI FONDI PROPRI E DALLA DIRETTIVA SUL COEFFICIENTE DI SOLVIBILITÀ
(38)
Ai sensi della direttiva 89/647/CEE del Consiglio, del 18 dicembre 1989, relativa al coefficiente di solvibilità degli enti creditizi (12) (di seguito «direttiva sul coefficiente di solvibilità») e della direttiva 89/299/CEE del Consiglio, del 17 aprile 1989, concernente i fondi propri degli enti creditizi (13) (di seguito «direttiva sui fondi propri»), in base alle quali è stata modificata la legge tedesca sul sistema, le banche sono tenute a disporre di un patrimonio di vigilanza pari all’8 % degli attivi ponderati per il rischio. Di questi almeno 4 punti percentuali devono consistere in fondi propri di base (capitale di classe 1), comprendenti gli elementi patrimoniali a disposizione dell’ente creditizio per uso diretto e illimitato allo scopo di coprire rischi o perdite non appena si verificano. I fondi propri di base sono di importanza fondamentale per la dotazione complessiva di fondi propri di una banca ai fini di vigilanza, poiché i fondi propri supplementari (capitale di classe 2) sono riconosciuti, a fini di copertura delle operazioni di rischio di una banca, solo per un importo pari a quello dei fondi propri di base disponibili.
(39)
Entro il 30 giugno 1993 (14) le banche tedesche dovevano adeguare la loro dotazione di fondi propri ai nuovi requisiti introdotti dalla direttiva sul coefficiente di solvibilità e dalla direttiva sui fondi propri (15). Già prima del recepimento della direttiva sul coefficiente di solvibilità nell’ordinamento tedesco, il patrimonio di vigilanza di molte Landesbanken era relativamente limitato. Gli enti creditizi interessati dovevano perciò aumentare con urgenza la propria dotazione di fondi propri per evitare restrizioni all’espansione della loro attività o quanto meno per poter mantenere il volume esistente. Tuttavia, a causa della difficile situazione di bilancio, gli enti pubblici proprietari non erano in grado di apportare capitali freschi, né, d’altra parte, erano disposti a privatizzare e a reperire capitali aggiuntivi sui mercati dei capitali. Venne pertanto deciso di procedere a trasferimenti di patrimonio e di capitale, ad esempio, nel caso di WestLB, il patrimonio del WfA e, nel caso della LSH, il patrimonio del WKA e della WAK e in seguito anche i beni immobili.
4. GLI EFFETTI DEI TRASFERIMENTI SULLA LSH
4.1. IL TRASFERIMENTO DEL PATRIMONIO DEL WKA E DELLA WAK ALLA LSH
(40)
Secondo le informazioni della Germania il patrimonio proprio del WKA e il patrimonio della WAK sono stati conferiti alla riserva speciale della IB. Il capitale totale della IB è passato quindi a 1 306,05 milioni di DEM (riserva speciale della IB di […] milioni di DEM - costituita dal capitale del WKA pari a […] milioni di DEM e dal capitale della WAK pari a […] milioni di DEM - e riserva speciale per l’edilizia residenziale di […] milioni di DEM) (16). Il bilancio di apertura provvisorio al 1o gennaio 1991 indicava come totale degli elementi di capitale proprio l’importo di 1 558 milioni di DEM. La perizia definitiva al 1o gennaio 1991 ha corretto l’importo a 1 306,05 milioni di DEM (17).
(41)
Con lettera del 15 agosto 1991 il BAKred aveva preso atto del fatto che grazie alla riserva di capitale della IB il patrimonio di vigilanza della LSH era aumentato di 1 559,44 milioni di DEM. La Germania aveva fatto osservare che dalla perizia definitiva era emerso che il capitale proprio riconosciuto ammontava in effetti solo a 1 306,05 milioni di DEM e che pertanto il patrimonio di vigilanza aggiuntivo a disposizione della LSH a decorrere dal 15 agosto 1991 ammontava solo a detto importo (18).
(42)
La LSH non disponeva illimitatamente dei fondi trasferiti, data la destinazione vincolata della riserva a fini di promozione - fatta salva la funzione di garanzia in quanto capitale proprio. Dei 1 306 milioni di DEM della riserva speciale della IB, 288 milioni di DEM furono utilizzati, nel 1991, per attività di promozione della stessa IB. Secondo le informazioni della Germania, per il periodo dal 1991 al 2003 la LSH ha avuto a disposizione gli importi indicati di seguito, utilizzabili a sostegno dell’attività in regime di concorrenza ovvero effettivamente utilizzati come copertura.
Tabella 1
Capitale della IB conferito e importi di capitale utilizzabili ed effettivamente utilizzati a sostegno dell’attività in regime di concorrenza (valori medi annui)
In milioni di DEM
1991
(4 mesi)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 mesi)
Totale del capitale IB
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Riconosciuto ai fini di vigilanza
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
Utilizzato dalla IB
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Importo utilizzabile dalla LSH
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Importo effettivamente utilizzato dalla LSH
0
0
347,0
326,0
161,0
508,0
815,0
1 104,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(43)
Secondo le informazioni fornite dalla Germania, al 31 dicembre 1990 la LSH disponeva di fondi propri di base per un importo pari a 581 milioni di DEM e di fondi propri supplementari pari a 100 milioni di DEM. Pertanto, grazie al patrimonio di promozione di 1 306 milioni di DEM, l’allora dotazione di capitale proprio pari quindi a 681 milioni di DEM è aumentata di circa il 190 %.
(44)
Ipotizzando che nel 1992, per le attività esercitate in regime di concorrenza, la LSH disponesse di 1 013 milioni di DEM, la sua capacità di concedere crediti ponderati al 100 %, tenendo conto del coefficiente di solvibilità del 5,6 % applicabile all’epoca ai sensi dell’allora vigente legge sul sistema creditizio, è aumentata di ben 18 000 milioni di DEM.
(45)
Nell’ipotesi che a decorrere dalla data di entrata in vigore del coefficiente di solvibilità comunitario dell’8 % la LSH avesse a disposizione, per le attività esercitate in regime di concorrenza, una somma compresa tra 1 024 milioni di DEM (1994) e […] milioni di DEM (2002), la sua capacità di concedere crediti ponderati al 100 % è aumentata di 12 800 milioni di DEM (1994) e di più di […] milioni di DEM (2002). Nel 1999 aveva a disposizione persino […] milioni, grazie ai quali la capacità di concedere crediti è aumentata di ben […] milioni di DEM.
(46)
In realtà era possibile espandere il volume di crediti consentito in misura ancora maggiore, dato che le attività di rischio di una banca non sono di norma ponderate con un fattore del 100 % (19). Ciò si applica anche alla LSH, che opera, tra l’altro, nel settore del rifinanziamento delle casse di risparmio e nel settore del credito ai Comuni. Ipotizzando un fattore di ponderazione realistico, che nel caso della LSH dovrebbe essere probabilmente inferiore al 50 %, appare possibile una duplicazione dell’espansione dell’attività, di cui si è parlato all’inizio, a più di 30 miliardi di DEM.
4.2. IL TRASFERIMENTO DEI BENI IMMOBILI DEL LAND ALLA LSH
(47)
Secondo le informazioni della Germania, con lettera del 25 maggio 1999 il BAKred ha negato il riconoscimento della riserva speciale beni immobili come fondi propri di base ai fini di vigilanza. Nella predetta lettera il BAKred riteneva che la riserva speciale beni immobili costituisse senz’altro una riserva di capitale, ma non fondi propri di base ai fini della vigilanza bancaria. A parere del BAKred i beni immobili conferiti, e quindi in via diretta anche la riserva speciale costituita a favore della LSH al momento della sua acquisizione, avrebbero potuto essere ritirati in ogni momento (20).
(48)
Dopo questo diniego la LSH non si è più rivolta al BAKred per chiedere il riconoscimento della riserva speciale come fondi propri di base, neanche in previsione del presente procedimento riguardante l’importo della remunerazione. Secondo la Germania a causa del mancato riconoscimento la riserva speciale beni immobili non può essere utilizzata né dalla LSH a sostegno dell’attività in regime di concorrenza né dalla IB a sostegno della propria attività (21).
5. LA REMUNERAZIONE DEI FONDI PROPRI TRASFERITI
5.1. LA REMUNERAZIONE DEL PATRIMONIO DEL WKA E DELLA WAK
(49)
La LSH ha pagato per il capitale della IB trasferito una remunerazione, ma solo sull’importo effettivamente utilizzato a fini di copertura. Secondo le informazioni disponibili, per il 1993 era stata concordata una remunerazione forfetaria di 900 000 DEM. Per gli anni dal 1994 al 1996 venne corrisposto un anticipo sugli utili dello 0,5 % sulle quote della riserva speciale utilizzate a sostegno dell’attività in regime di concorrenza, oltre ad una remunerazione forfetaria di 750 000 DEM nel 1994 e di 200 000 DEM nel 1995. Per gli anni dal 1997 al 2002 l’anticipo sugli utili è stato dello […] % sulle quote del capitale della IB utilizzate per l’attività in regime di concorrenza (22). Per il 1991 e per il 1992 non è stata pagata alcuna remunerazione.
(50)
La LSH ha pagato le seguenti somme a titolo di remunerazione (23):
Tabella 2
Remunerazione al netto delle imposte pagata per il capitale conferito della IB
In milioni di DEM
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Remunerazione pagata al netto delle imposte
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(51)
Secondo quanto dichiarato dalla Germania, la nuova direttiva sul coefficiente di solvibilità non ha costituito, nel caso della LSH, l’unico fattore determinante nella decisione di trasferire il patrimonio del WKA e della WAK. Con il conferimento del patrimonio a destinazione vincolata per la promozione dell’edilizia residenziale, che non poteva essere impiegato come capitale liquido, si mirava all’utilizzazione la più efficiente possibile della massa patrimoniale, da una parte, per ampliare la dotazione di capitale per nuove attività di promozione e, dall’altra, per destinare il patrimonio ad un impiego economico. La fusione del WKA e della WAK con la LSH si è rivelata, a parere del Land, la soluzione migliore sotto il profilo economico, anche in confronto alla soluzione di creare un istituto di promozione dotato di personalità giuridica (24). Inoltre il conferimento del patrimonio del WKA e della WAK poteva rafforzare la forza finanziaria della LSH nell’eventualità di una cessione di quote della LSH. Allo stesso tempo la fusione consentiva di consolidare a lungo termine la dotazione di capitale proprio della LSH in vista dell’introduzione di disposizioni comunitarie più rigorose (25). Quindi, secondo le informazioni della stessa Germania, l’aumento del patrimonio di vigilanza è stato anch’esso un fattore determinante nella decisione di conferire il patrimonio del WKA e della WAK alla LSH.
5.2. LA REMUNERAZIONE DEI BENI IMMOBILI
(52)
Secondo le informazioni della Germania, la LSH non ha corrisposto al Land Schleswig-Holstein alcuna remunerazione per gli elementi patrimoniali conferiti come riserva speciale beni immobili (26).
III. LE RAGIONI DELL’AVVIO DEL PROCEDIMENTO
(53)
Nella decisione di avvio del procedimento del 13 novembre 2002 la Commissione è giunta alla conclusione che il trasferimento del WKA e della WAK e il conferimento di […] milioni di EUR in una riserva speciale beni immobili del Land Schleswig-Holstein costituivano verosimilmente un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE a favore della LSH.
(54)
La Commissione ha assunto come punto di partenza del suo esame il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato. In base a tale principio, la semplice proprietà pubblica delle imprese e il fatto che queste beneficino di apporti di capitali pubblici, non implica di per sé l’esistenza di un aiuto di Stato. Il conferimento di risorse statali configura un trattamento favorevole solo quando le risorse vengono messe a disposizione di un’impresa pubblica a condizioni che essa non avrebbe ottenuto in normali condizioni di mercato.
(55)
Nel caso in esame, la Commissione ha ritenuto che il vantaggio economico derivante alla LSH dall’apporto di fondi propri consistesse in particolare nell’aumento della capacità di concessione di crediti nel quadro della sua attività creditizia commerciale, esercitata in regime di concorrenza (funzione di espansione delle attività dei fondi propri). In condizioni normali di mercato, l’apporto di capitale viene remunerato in funzione del suo valore, tenendo conto della funzione del capitale e del rischio cui si incorre. Un parametro per la determinazione della remunerazione consueta sul mercato del capitale conferito è pertanto il tasso a lungo termine privo di rischio (titoli del governo federale tedesco a 10 anni), cui va applicato un premio di rischio che rifletta il maggior rischio inerente ai fondi propri. Dato che al momento del trasferimento del patrimonio, alla fine del 1990, il tasso di remunerazione per un investimento patrimoniale a lungo termine privo di rischio era già di circa il 9 % (27) annuo, la Commissione nutriva forti dubbi che la remunerazione forfetaria corrisposta e/o che una remunerazione rispettivamente dello 0,5 % e del […] % annuo per i fondi propri effettivamente utilizzati potesse essere considerata, anche a prescindere dal necessario premio di rischio, una remunerazione consueta sul mercato.
(56)
La Commissione dubitava inoltre che un investitore operante in un’economia di mercato avrebbe accettato di limitare la sua remunerazione alla parte dei fondi effettivamente utilizzata.
(57)
Tuttavia, nella stessa decisione di avvio del procedimento la Commissione ha riconosciuto che per determinare la remunerazione consueta sul mercato non si può ignorare la mancanza di liquidità del capitale conferito nel caso in oggetto. Occorre tener conto del fatto che, sebbene i fondi propri illiquidi della banca consentano un aumento del volume del credito, nel caso di conferimento di capitali illiquidi la LSH avrebbe potuto massimizzare l’aumento del volume di attività solo se avesse rifinanziato per intero il volume supplementare di credito sul mercato dei capitali. Il Land non poteva quindi attendersi esattamente lo stesso rendimento di un investitore che apporti capitale liquido, e pertanto una corrispondente riduzione della remunerazione appariva giustificata.
(58)
La Commissione non dispone di elementi per affermare che all’atto del conferimento del patrimonio del WKA e della WAK il Land Schleswig-Holstein ha fatto in modo di assicurarsi una partecipazione adeguata alla distribuzione degli utili della banca e al suo incremento di valore. In particolare, il Land Schleswig-Holstein non ha insistito su una modifica a suo favore dell’assetto proprietario, come sarebbe stato invece necessario per assicurarsi che la distribuzione dei dividendi e gli incrementi di valore corrispondessero all’importo dei capitali conferiti. D’altronde, a partire dal 1o gennaio 1994 il Land non solo non ha aumentato la sua quota-parte nell’incremento di valore, ma l’ha persino ridotta.
(59)
Di conseguenza nella decisione di avvio del procedimento la Commissione è giunta alla conclusione che le predette misure a favore della LSH, banca operante nei suoi settori più importanti non solo a livello regionale, ma anche a livello nazionale ed internazionale, configurassero verosimilmente un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE. Poiché nessuna delle deroghe previste dall’articolo 87, paragrafi 2 e 3, del trattato CE e dall’articolo 86, paragrafo 2, del trattato CE era applicabile nel caso in oggetto, l’aiuto di Stato appariva incompatibile con il mercato comune.
IV. LE OSSERVAZIONI DELLA GERMANIA E DELLA LSH
(60)
È stato affermato che la LSH poteva utilizzare il capitale della IB solo in misura limitata, dato che, diversamente dai normali fondi propri di base, detto capitale non assolveva, o assolveva solo in maniera limitata, tre funzioni essenziali: a) la funzione di finanziamento, di cui la LSH avrebbe potuto usufruire solo in caso di conferimento integrale del WKA e della WAK; b) la funzione di copertura, che era fortemente ridotta, dato che il capitale della IB costituiva solo una garanzia subordinata rispetto al restante capitale proprio (inoltre, la previsione di un’obbligazione di ricostituzione garantiva che anche in caso di insolvibilità della LSH il capitale della IB non venisse utilizzato) e c) il capitale della IB era utilizzabile solo in misura limitata per l’espansione dell’attività, dato che, da una parte, occorreva dedurne la quota di capitale che doveva essere utilizzata a sostegno dei beni immobili del Land trasferiti alla IB e, dall’altra, la quota del capitale della IB utilizzabile dalla LSH si è andata riducendo negli ultimi anni a causa dell’espansione dell’attività della IB stessa.
(61)
Se ne è dedotto che il capitale della IB conferito non può essere considerato un normale investimento nel capitale sociale e che le specificità dell’operazione riducono la remunerazione del capitale della IB che il Land può attendersi come remunerazione adeguata.
(62)
È stato inoltre sostenuto che non sussiste alcun aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE. Innanzitutto, al momento del conferimento del capitale della IB il rapporto tra la Landesbank e gli enti pubblici proprietari (Anstaltsträger) erano ancora essenzialmente disciplinati dai particolari istituti di garanzia previsti in Germania a favore delle banche pubbliche, l’Anstaltslast e la Gewährträgerhaftung. Per «Anstaltslast» si intende l’obbligo dell’ente pubblico proprietario di fornire ad un organismo avente funzioni pubbliche i mezzi finanziari necessari all’assolvimento dei suoi compiti e di assicurarne pertanto il buon funzionamento per la durata della sua esistenza. Il conferimento del capitale della IB ha avuto esattamente questo scopo. Ridurre l’Anstaltslast al mero obbligo dell’ente pubblico proprietario di proteggere dal fallimento l’organismo pubblico, non renderebbe giustizia alla comprensione storica di questo istituto di garanzia. In secondo luogo, la LSH sostiene di fornire servizi di interesse economico generale. In terzo luogo il requisito del rendimento medio è in contraddizione con l’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE in combinato disposto con l’articolo 295 del trattato CE, in quanto con questo specifico requisito imposto all’investitore pubblico viene leso il principio della parità di trattamento delle imprese private e pubbliche sancito dall’articolo 295 del trattato CE.
(63)
Si sono analizzati tre diversi approcci economici con cui è possibile calcolare la remunerazione consueta sul mercato di un apporto di capitale: l’approccio basato sul premio assicurativo, l’approccio basato sul profilo di rischio e l’approccio basato sul capitale sociale.
(64)
Nell’approccio basato sul premio assicurativo il punto di partenza è rappresentato dal fatto che il trasferimento del WKA e della WAK alla LSH era soggetto a determinate restrizioni e che, a causa della destinazione vincolata, il Land conservava interamente la liquidità. Di conseguenza occorre remunerare solo il rischio incorso dal Land di dover intervenire con il capitale della IB in caso di insolvenza della Landesbank.
(65)
Nell’approccio basato sul profilo di rischio il punto di partenza per il calcolo della remunerazione consueta sul mercato è il rischio cui è esposto il capitale investito nel patrimonio di vigilanza di una banca. A questo fine, il conferimento di capitale avente le caratteristiche del capitale della IB viene messo a confronto con strumenti del mercato dei capitali che sulla base del loro profilo economico sono paragonabili con l’investimento del Land. Da ciò se ne deduce poi la remunerazione consueta sul mercato.
(66)
Sebbene notevolmente più complesso e soggetto ad errori, l’approccio basato sul capitale sociale, consente, se correttamente applicato, di giungere allo stesso risultato degli altri approcci. In merito al tasso di interesse di base e alla maggiorazioni e riduzioni è stato espresso il parere che si riporta di seguito.
(67)
Rendimento minimo al netto delle imposte: alla luce dei rendimenti registrati nel settore bancario, in particolare in quello delle banche pubbliche, il tasso del 12 % appare troppo elevato. Tutt’al più potrebbe essere fissato un tasso di base dell’11 %. A questo proposito si rinvia alle varie perizie presentate nell’ambito del procedimento relativo al caso WestLB.
(68)
Premio di rischio: il premio di rischio dell’1,5 % fissato nella decisione 2000/392/CE non è giustificato e dovrebbe essere del tutto abbandonato. Nel caso della LSH non si è trattato di un apporto di capitale per un totale di 5,9 miliardi di DEM (consistente investimento finanziario), come nel caso della WestLB, bensì di un apporto complessivo di 1,6 miliardi di DEM. Tra l’altro, dal punto di vista dell’investitore, l’importante non è l’entità dell’investimento, quanto la sua struttura di rischio. Anche il mancato aumento dei diritti di voto è irrilevante nel caso della LSH, in quanto un tale aumento non avrebbe portato ad un aumento della sua capacità di influenza. Anche il terzo motivo menzionato - la mancanza di fungibilità del capitale della IB - è irrilevante, dato che, sebbene a tempo indeterminato, il conferimento del capitale della IB non è irrevocabile.
(69)
Maggiorazione per mancanza di liquidità: il problema dovuto alla mancanza di liquidità consiste nel fatto che, avendo ricevuto, a causa delle restrizioni nel conferimento, il capitale della IB solo come capitale di rango subordinato, la LSH è costretta a raccogliere sul mercato dei capitali la corrispondente liquidità, dato che la liquidità del capitale della IB è rimasta al Land. Occorre pertanto detrarre integralmente dal rendimento richiesto dall’investitore, ossia il Land, gli interessi sul capitale esterno, pari al tasso di interesse privo di rischio. Non è corretta la riduzione pari a circa la metà di detto valore fissata nel procedimento nel caso WestLB e che la Commissione ha giustificato con la riduzione del reddito imponibile della banca e con il conseguente minor onere per l’imposta sulle società. L’imposta sulle società che deve essere pagata su un investimento standard rappresenta in concreto un anticipo sull’imposta sul reddito o sull’imposta delle società a carico dell’investitore. Pertanto essa, secondo l’impianto della normativa tedesca in materia di imposta sulle società, non costituisce un onere a carico dell’impresa.
(70)
La modalità di imputazione dell’imposta sulle società: secondo la LSH, se la Commissione vuole mantenere l’approccio basato sul capitale sociale, deve o dedurre il credito d’imposta dal rendimento dell’investitore privato di riferimento o deve aggiungere un corrispondente credito d’imposta fittizio al rendimento del Land.
(71)
Effetto del proprietario, effetto della cedola, riduzione per remunerazione fissa: la LSH sottolinea altri effetti economici che determinano una riduzione della remunerazione da ritenere «adeguata» del capitale della IB.
(72)
Sotto il profilo della normativa in materia di aiuti di Stato è inoltre irrilevante in che modo il Land Schleswig-Holstein abbia ricevuto dalla LSH la remunerazione per il conferimento del capitale della IB. Nella valutazione della remunerazione pagata al Land occorre inoltre tener conto delle sinergie realizzate grazie al conferimento. Grazie al conferimento del capitale della IB alla LSH il Land Schleswig-Holstein è riuscito ad ottenere un prezzo maggiore per la vendita alla WestLB e alla Landesbank Baden-Württemberg delle quote di partecipazione nella LSH rispetto a quello che avrebbe ottenuto senza il conferimento.
(73)
In merito alla riserva speciale beni immobili si è affermato che per la LSH la riserva non svolge né una funzione di finanziamento né una funzione di espansione dell’attività, non essendo stata riconosciuta dal BAKred come fondi propri di base ai fini di vigilanza. Per gli elementi patrimoniali conferiti alla LSH come riserva speciale beni immobili non doveva essere corrisposta alcuna remunerazione, in quanto detto conferimento non apportava alla LSH alcun vantaggio economico per il quale un investitore operante in un’economia di mercato avrebbe preteso una remunerazione.
(74)
Riassumendo, il conferimento alla LSH del patrimonio per la promozione dell’edilizia residenziale del Land Schleswig-Holstein non configura un aiuto di Stato. Un ipotetico investitore privato avrebbe anch’egli realizzato un conferimento analogo. Il Land ha ricevuto per il conferimento alla LSH una remunerazione adeguata e consueta sul mercato.
V. LE OSSERVAZIONI DEL BDB
(75)
Secondo il BdB, la LSH non ha pagato una remunerazione adeguata per i fondi propri di base conferiti e ha pertanto ricevuto un aiuto di Stato.
(76)
Nelle sue osservazioni del 29 luglio 2003 in merito ai procedimenti avviati il 13 novembre 2002 nei confronti delle Landesbanken, il BdB sostiene che per determinare la remunerazione adeguata occorra utilizzare la metodologia applicata dalla Commissione nella decisione 2000/392/CE.
(77)
Il primo passo consiste nel confrontare il capitale messo a disposizione con altri strumenti di capitale proprio. Come secondo passo, occorre determinare la remunerazione minima che un investitore potrebbe attendersi per l’investimento concreto nei fondi propri della Landesbank. Infine, vanno calcolate le maggiorazioni e le riduzioni da applicare eventualmente in ragione delle specificità del trasferimento.
(78)
Nelle sue osservazioni, il BdB è giunto alla conclusione che in tutti e cinque i procedimenti a carico delle Landesbanken, e quindi anche nel caso della LSH, il conferimento del patrimonio per l’edilizia residenziale e per la promozione è paragonabile ad un apporto di capitale sociale.
(79)
A partire dal 1992 quasi tutte le Landesbanken avevano bisogno di ulteriori fondi propri di base per soddisfare i requisiti più rigorosi imposti dalla direttiva sul coefficiente di solvibilità. Senza gli aumenti di capitale, le Landesbanken sarebbero state costrette a ridimensionare l’attività. Se ne deduce, secondo il BdB, che il capitale conferito può essere messo a confronto solo con gli strumenti di capitale proprio che nell’anno del conferimento erano riconosciuti come fondi propri di base (capitale di classe 1) e disponibili in Germania. Per tale ragione, sono automaticamente esclusi dal confronto le azioni privilegiate, prive di diritto di voto, i diritti di godimento (Genussrechte) e le cosiddette perpetual preferred shares (azioni privilegiate irredimibili), tre strumenti di capitale proprio che in Germania sono riconosciuti solo come fondi propri supplementari (capitale di classe 2) e non come fondi propri di base. In ogni caso, agli inizi degli anni Novanta le perpetual preferred shares non erano ancora disponibili in Germania.
(80)
All’epoca in cui vennero effettuati i vari conferimenti, in Germania erano riconosciuti come fondi propri di base solo il capitale sociale e le partecipazioni tacite. Qualsiasi confronto con le partecipazioni tacite sarebbe in ogni caso da escludere. Innanzitutto, diversamente dal capitale sociale messo a disposizione, le partecipazioni tacite hanno solo una durata limitata o possono essere revocate e devono essere rimborsate all’investitore alla scadenza. Un investitore non potrebbe pertanto aspettarsi di ricevere per un conferimento tacito la stessa remunerazione prevista per gli strumenti di capitale proprio riconosciuti ai fini di vigilanza per un periodo illimitato.
(81)
In secondo luogo, sebbene in alcuni casi sia stato asserito che, sulla base degli accordi tra i proprietari delle Landesbanken, il capitale trasferito costituisse solo una garanzia di rango subordinato rispetto al capitale sociale, non se ne può dedurre un rischio inferiore per l’investitore. In tutti i casi, il capitale conferito rappresentava una quota rilevante, a volte addirittura superiore al 50 %, del totale dei fondi propri di base, per cui la probabilità che venisse utilizzato, almeno in parte, in caso di perdita era estremamente elevata (28).
(82)
In terzo luogo, secondo il BdB la diversa qualificazione dei conferimenti taciti rispetto al capitale sociale era stata confermata dalla definizione dei fondi propri di base ai fini di vigilanza adottata dal Comitato di Basilea per la vigilanza bancaria. In base a tale definizione, i conferimenti taciti possono essere riconosciuti ai fini di vigilanza solo come capitale di «classe 1 di livello inferiore». Questo tipo di capitale non può rappresentare più del 15 % della quota prescritta di fondi propri di base, ossia con una quota di fondi propri di base pari al 4 %, il 3,4 % deve essere costituito da capitale sociale e riserve palesi (ad esempio le riserve speciali conferite alle Landesbanken). Inoltre, le banche emettono strumenti di capitale proprio di rango subordinato, ad esempio azioni privilegiate o diritti di godimento, solo in misura limitata. Su pressione delle agenzie di rating, tali strumenti, diversamente da quanto avvenuto nei casi in esame, non costituivano quasi mai più del 10 % del totale dei fondi propri di base di una banca. Per questo motivo, per investimenti di ingente entità, realizzati da un unico investitore, i conferimenti taciti non sono utilizzabili.
(83)
Il BdB sostiene che tutti i metodi per determinare una remunerazione adeguata (rendimento) del capitale sociale messo a disposizione partono da un rendimento privo di rischio al quale viene aggiunto un premio di rischio.
Tali metodi possono essere ricondotti al seguente principio di base:
Rendimento previsto per un investimento rischioso
= Rendimento privo di rischio + premio di rischio per l’investimento rischioso
(84)
Per stabilire il rendimento privo di rischio, il BdB si rifà ai rendimenti dei titoli di Stato a lungo termine, dato che i titoli a tasso fisso degli emittenti pubblici costituiscono una forma di investimento priva di rischio o che presenta il rischio minore (29).
(85)
Per calcolare il premio di rischio il BdB determina in primo luogo il «premio di rischio del mercato», ossia la differenza tra il rendimento medio a lungo termine delle azioni e quello dei titoli di Stato. Nelle sue osservazioni del 29 luglio 2003 il BdB si è basato in un primo tempo su un premio di rischio del mercato a lungo termine uniforme pari al 4,6 %.
(86)
In un secondo tempo il BdB ha determinato il valore di beta delle Landesbanken, ossia il premio di rischio individuale delle banche, al quale deve essere adeguato il premio di rischio generale del mercato. Il BdB ha dichiarato di aver determinato il valore di beta statisticamente, il che significa che i valori di beta sono stati stimati sulla base di un campione di dati storici. In un primo tempo il BdB è giunto alla conclusione che tutti i valori di beta per tutte le Landesbanken e per tutti i periodi considerati fossero maggiori di uno (30).
(87)
Basandosi su un tasso di interesse di base privo di rischio del 9,74 % e su un fattore beta per la LSH pari a 1,1105, il BdB è giunto ad una remunerazione minima attesa di un investimento nel capitale sociale della LSH al 31 dicembre 1990, epoca del trasferimento del capitale della IB, pari al 14,85 % annuo.
(88)
Il BdB ha inoltre osservato che il tasso della riduzione applicato dalla Commissione sulla remunerazione minima nella decisione 2000/392/CE per tenere conto della mancanza di liquidità del patrimonio del WfA è stato confermato dal Tribunale di primo grado. Pertanto, non essendovi, a suo avviso, ragioni per discostarsi da questo metodo nei casi attualmente all’esame, dovrebbe essere applicata una riduzione per mancanza di liquidità anche nel presente caso. L’importo della riduzione deve essere calcolato utilizzando il metodo già applicato nel caso WestLB, basato sui costi netti di rifinanziamento (costi lordi di rifinanziamento al netto delle imposte sulle società applicabili).
(89)
Secondo il BdB, rispetto ad un «normale investimento nel capitale sociale», le operazioni di trasferimento in oggetto presentano tre aspetti che favoriscono un aumento del rischio: il volume, a volte estremamente elevato, del patrimonio trasferito, la mancata emissione di nuove quote societarie e la conseguente rinuncia a diritti di voto aggiuntivi e la mancanza di fungibilità dell’investimento, ossia l’impossibilità di ritirare in qualsiasi momento dall’impresa il capitale investito.
(90)
Infine, il BdB ha sottolineato che nel caso della LSH occorre prendere come base per il calcolo della remunerazione adeguata l’importo totale riconosciuto come fondi propri di base e non solo la parte effettivamente utilizzata. A suo avviso, infatti, un investitore operante in un’economia di mercato non accetterebbe di limitare la remunerazione alla quota effettivamente utilizzata. Per l’investitore privato, che si assume il rischio della perdita dell’investimento, è indifferente se l’ente creditizio utilizzi o no il capitale conferito per espandere la sua attività. Determinante, dal suo punto di vista, è piuttosto il fatto che non può più investire l’importo conferito e ricavarne un rendimento.
(91)
Secondo il BdB, andrebbe corrisposta una remunerazione dello 0,3 % anche per la riserva speciale beni immobili, che finora non è stata riconosciuta dal BAKred come capitale proprio ai fini di vigilanza bancaria. Sebbene non riconosciuto come fondi propri di base, l’importo è pur sempre a disposizione dei creditori della Landesbank per la copertura delle perdite; inoltre gli investitori e le agenzie di credito non si basano esclusivamente sui fondi propri di base di una banca ma anche sul capitale proprio iscritto in bilancio. La commissione per la funzione di copertura pari allo 0,3 % annuo, che la Commissione ha assunto come base nella decisione relativa al caso WestLB, da essa determinata confrontando l’importo del capitale con una fideiussione, è da considerarsi anche in questo caso adeguata.
VI. LA REAZIONE DELLA GERMANIA ALLE OSSERVAZIONI DEL BDB E OSSERVAZIONI AGGIUNTIVE DELLE AUTORITÀ TEDESCHE
(92)
Nella risposta del 29 ottobre 2003 alle osservazioni del BdB la Germania ha contestato l’argomento secondo il quale deve essere remunerato anche il capitale della IB riconosciuto ai fini della vigilanza ma non utilizzato. La LSH non ha tratto alcun vantaggio economico da questa parte del capitale della IB e pertanto non era tenuta al pagamento di una remunerazione. Non sempre il capitale aggiuntivo riconosciuto ai fini di vigilanza bancaria apporta un utile o un vantaggio economico ad una banca. Inoltre il capitale conferito alla LSH non era capitale sociale liquido, bensì una massa patrimoniale illiquida, che al massimo aveva una limitata funzione di copertura e che non consentiva alla LSH di utilizzare il capitale per attività di investimento o di prestito.
(93)
La Germania ha inoltre contestato l’argomento secondo il quale è dovuta una remunerazione per la parte del capitale conferito non riconosciuta ai fini di vigilanza (nel caso della LSH la riserva speciale beni immobili). A causa della stabile destinazione vincolata, la parte del capitale non riconosciuta è inserita in un ciclo finanziario e non ha apportato alla LSH alcun vantaggio tramite l’incremento della sua solvibilità. Inoltre le agenzie di rating basano i loro giudizi esclusivamente sul capitale riconosciuto come patrimonio di vigilanza. Di conseguenza la Germania non comprende perché la riserva speciale beni immobili dovrebbe rappresentare una riserva di valore stabile dal punto di vista delle autorità di vigilanza bancaria e dei creditori.
(94)
La Germania ha fatto osservare che il capitale della IB presenta le maggiori analogie con le perpetual preferred shares, i diritti di godimento e le partecipazioni tacite.
(95)
La Germania ha sostenuto che nel 1994 l’ente garante della LSH avrebbe convenuto un’obbligazione di ricostituzione pro rata, che doveva garantire che anche nel caso - improbabile - di insolvibilità della LSH non si facesse ricorso al capitale della IB. Pertanto un investitore in una Landesbank può essere al massimo remunerato per il rischio che il capitale conferito possa andare perso a seguito delle perdite correnti della banca. L’accordo di subordinazione fornisce però un’efficace protezione contro un tale rischio.
(96)
Secondo la Germania i calcoli della remunerazione minima effettuati dal BdB sono errati per diversi motivi: utilizzo nel CAPM di elementi di calcolo non correttamente definiti, ipotesi irrealistica di una remunerazione fissa garantita, maggiorazioni e riduzioni incomprensibili.
(97)
La Germania ha inoltre criticato il CAPM utilizzato dal BdB per la determinazione del rendimento minimo di un investimento nel capitale sociale delle Landesbanken. Oltre a esprimere dubbi sull’adeguatezza del CAPM per la determinazione del rendimento atteso di un investimento che dovrebbe consentire una remunerazione fissa, vengono anche criticati gli elementi utilizzati (tasso di interesse privo di rischio, premio di rischio del mercato e valore di beta).
(98)
Solleva riserve il metodo scelto dal BdB per determinare il tasso di interesse privo di rischio, utilizzando un tasso reale basato su una data di riferimento. Andrebbe invece utilizzato un valore medio basato su un periodo più lungo possibile. La Germania si è basata sulla media aritmetica dei «total returns» annuali del REX10 Performance Index della Deutsche Börse AG tra il febbraio del 1970 e il dicembre del 1990, giungendo al risultato del 6,91 %.
(99)
Per quanto riguarda il premio di rischio del mercato, la Germania ha respinto il valore del 4,6 % utilizzato dal BdB, affermando che occorre basarsi su un valore pari al 3,0 %.
(100)
Per quanto riguarda il valore di beta della LSH, l’utilizzazione delle banche del CDAX, a cui è ricorso il BdB, dà origine a distorsioni, dato che, innanzitutto, le cinque grandi banche commerciali hanno nel loro complesso un peso elevato nel CDAX (76 %) e in secondo luogo presentano un diverso profilo di attività. Per la corretta determinazione del valore di beta della LSH occorre invece prendere in considerazione un gruppo di banche equivalenti, ossia la IKB, la BHF-Bank e la Vereins- und Westbank, che avevano un valore di beta pari a 0,7894.
(101)
Pertanto, sulla base di un fattore beta pari a 0,7894, di un premio di rischio di mercato del 3 % e di un tasso di interesse di base del 6,91 %, la Germania è giunta come risultato ad una remunerazione minima per un investimento nel capitale sociale della LSH del 9,28 % al 31 dicembre 1990.
VII. LE OSSERVAZIONI DEL LAND RENANIA SETTENTRIONALE-VESTFALIA E DELLA WESTLB
(102)
Nelle osservazioni trasmesse il 30 ottobre 2003 per il tramite del governo federale in merito alla decisione della Commissione di avviare il procedimento, il Land Renania Settentrionale-Vestfalia e la WestLB contestano che il patrimonio conferito alle Landesbanken, in particolare nel caso della LSH, possa essere equiparato a capitale sociale. Essi sostengono invece che in Germania i conferimenti taciti e i cosiddetti perpetuals sono riconosciuti come fondi propri di base dal 1991. Inoltre, la remunerazione di un investimento non dipende dalla qualificazione attribuitagli dalle autorità di vigilanza bancaria, bensì dal relativo profilo di rischio. Poiché il patrimonio in questione verrebbe utilizzato a copertura di perdite solo in via subordinata, la struttura del rischio presenta maggiori analogie con i conferimenti taciti e i perpetuals che con un investimento nel capitale sociale.
(103)
La WestLB non ha niente da obiettare sotto il profilo metodologico all’uso del CAPM per il calcolo della remunerazione minima di un investimento nel capitale sociale, ma ritiene che i valori di beta calcolati dal BdB (nettamente superiori a 1) non siano corretti. Un fattore beta superiore a 1 significa che le azioni di una società presentano un rischio più elevato del rischio generale del mercato. L’investimento in una Landesbank presentava invece un rischio nettamente inferiore al rischio generale del mercato, in forza dell’esistenza, all’epoca indiscussa, dell’Anstaltslast e della Gewährträgerhaftung.
(104)
Nel caso specifico delle Landesbanken sarebbe inoltre un errore utilizzare come riferimento il rendimento atteso al momento del conferimento del patrimonio. Questo approccio nel quadro del test dell’investitore privato appare in linea di principio ragionevole. Nel caso in oggetto esso imporrebbe di utilizzare il rendimento atteso nel 1991. Tuttavia, il fatto che un investitore riceva nel 2003 il rendimento atteso nel 1991, rendimento che supera ampiamente i rendimenti effettivamente conseguiti, contraddice ogni realtà economica. Applicare in modo schematico e permanente un tasso di rendimento di circa il 12 % equivarrebbe ad una penalizzazione ingiustificabile delle Landesbanken rispetto ai concorrenti privati.
(105)
Per quanto riguarda la riduzione per mancanza di liquidità del patrimonio trasferito, la WestLB e il Land Renania Settentrionale-Vestfalia ritengono che il tasso dei titoli di Stato privi di rischio dovrebbe essere detratto integralmente dal rendimento di base. Essi sostengono che le Landesbanken non hanno ricevuto alcuna liquidità a seguito del trasferimento del patrimonio. Non è ammissibile sotto il profilo economico detrarre da questo tasso i risparmi fiscali, in quanto la remunerazione degli strumenti del mercato dei capitali è indipendente dalla situazione fiscale. Se ciò non fosse, il prezzo di uno stesso strumento del mercato dei capitali dovrebbe variare in funzione del regime fiscale.
(106)
Infine, il fatto che la mancanza di liquidità del patrimonio non metteva a rischio la posizione di liquidità costituisce un fattore di attenuazione del rischio e quindi di riduzione della remunerazione, fattore di cui andrebbe tenuto conto con una riduzione equivalente. Analogamente deve essere concessa una riduzione per l’«effetto proprietario», in quanto un investitore che già detiene una partecipazione in un’impresa valuta un investimento aggiuntivo diversamente da un nuovo investitore.
VIII. L’ACCORDO TRA IL BDB, IL LAND SCHLESWIG-HOLSTEIN E LA HSH NORDBANK
(107)
L’8 ottobre 2004 la Commissione è stata informata sull’esito di un accordo tra il BdB, autore della denuncia, il Land Schleswig-Holstein e la HSH Nordbank, la banca nata nel 2003 dalla fusione della LSH e della Hamburgische Landesbank. Fatte salve le posizioni giuridiche di principio, le parti hanno trovato un accordo sui parametri che esse considerano appropriati per la determinazione della remunerazione adeguata. Le parti hanno chiesto alla Commissione di tenere conto dell’esito di detto accordo nella propria decisione.
(108)
Le parti hanno innanzitutto determinato, sulla base del CAPM, la remunerazione minima per un investimento ipotetico nel capitale sociale della LSH. La remunerazione adeguata per il patrimonio speciale è risultata essere pari al 9,29 % annuo. Per il calcolo della remunerazione minima sono stati utilizzati il tasso di interesse privo di rischio a lungo termine determinato dalla Landesbank sulla base del REX 10 Performance Index della Deutsche Börse AG e un fattore beta stimato sulla base di una perizia di KPMG del 26 maggio 2004, commissionata dalla Landesbank. In concreto per la LSH ne è risultato un tasso di interesse base privo di rischio pari al 6,61 % al momento del trasferimento (31 dicembre 1990). Sulla base della perizia di KPMG si è applicato un fattore beta dello 0,670. Il premio di rischio del mercato (uniforme per tutte le Landesbanken) è stato fissato al 4 %.
(109)
È stata poi applicata una riduzione in ragione della mancanza di liquidità del capitale. Il tasso di interesse privo di rischio del 6,61 % è stato utilizzato come base anche per i costi lordi di rifinanziamento. Per determinare i costi di rifinanziamento netti, l’onere fiscale a carico della LSH al momento del conferito è stato fissato ad un tasso forfetario del 50 %, ottenendo così una riduzione per mancanza di liquidità del 3,31 %.
(110)
Infine è stata applicata una maggiorazione dello 0,3 %, per tenere conto della mancata emissione di diritti di voto.
(111)
In totale si ottiene una remunerazione adeguata del patrimonio speciale pari al 6,28 % annuo, al netto delle imposte, per la parte del patrimonio di promozione utilizzabile per l’attività svolta in regime di concorrenza. La remunerazione va versata a decorrere dalla fine del mese in cui il patrimonio in questione è stato riconosciuto come fondi propri di base (31.8.1991).
(112)
Pertanto, sulla base dell’accordo, l’elemento di aiuto che la HSH Nordbank deve restituire consiste nella differenza tra la remunerazione effettivamente pagata dalla LSH e l’importo corrispondente alla remunerazione adeguata pari al 6,28 %.
(113)
Le parti hanno anche concordato una commissione di avallo dello 0,3 %, da corrispondere sia sui fondi propri utilizzati dalla stessa IB che sulla riserva speciale beni immobili. Inoltre, la HSH Nordbank non ha sollevato obiezioni sul fatto che, per il periodo dalla data del conferimento alla fine del mese in cui il BAKred ha riconosciuto il capitale come fondi propri di base (1o gennaio 1991 - 30 agosto 1991) debba essere pagata anche una commissione di avallo dello 0,3 % sull’importo di 1 306,05 milioni di DEM iscritto in bilancio.
(114)
Nel quadro delle trattative sull’accordo è stato menzionato per la prima volta il fatto che oltre alla summenzionata remunerazione per il capitale della IB, al Land Schleswig-Holstein era stato distribuito, come ulteriore elemento di remunerazione, l’utile di esercizio della IB. La base giuridica della distribuzione è l’articolo 17, paragrafo 2, della IBG (testo del 1990) e l’articolo 19, paragrafo 2 della IBG (testo del 1998). L’utile di esercizio della riserva speciale della IB è stato distribuito al Land ai sensi della predetta normativa (in forza di una corrispondente decisione in tal senso degli organi della Landesbank). In base alla legge di bilancio del Land Schleswig-Holstein gli importi così distribuiti erano destinati agli scopi della IB, ossia per i compiti di promozione del Land, e di conseguenza sono stati trasferiti alla IB. Questa procedura assicurava il rispetto del potere di bilancio del Landtag, dato che la decisione su questi fondi spetta al Parlamento e non all’esecutivo. In termini economici si è trattato di una procedura di distribuzione e recupero (la cosiddetta «Schütt-Aus-Hol-Zurück-Verfahren»: procedura consistente nella distribuzione di dividendi che rifluiscono in seguito nell’impresa tramite un aumento di capitale) che non impedisce però di riconoscere gli importi in questione come distribuzione di dividendi.
(115)
Questo ciclo è stato interrotto dalla sospensione della destinazione vincolata disposta specificamente da varie leggi di accompagnamento del bilancio per l’utile di determinati esercizi. In questi casi i fondi distribuiti non sono stati riconferiti alla IB. A seguito della sospensione della destinazione vincolata, nei predetti esercizi l’utile distribuito era a completa disposizione del Land Schleswig-Holstein per il finanziamento delle spese del bilancio del Land. A questo proposito va rilevato che gli importi non riconferiti alla IB per i predetti motivi e rimasti a completa disposizione del Land Schleswig-Holstein costituiscono la parte più consistente degli importi distribuiti in oggetto.
(116)
Nella successiva tabella sono riportati i dividendi distribuiti dalla IB a favore del Land:
Tabella 3
Dividendi distribuiti dalla IB a favore del Land Schleswig-Holstein (in milioni di DEM)
In milioni di DEM
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Dividendi distribuiti dalla IB a favore del Land
0,0
0,0
1,1
2,6
1,5
2,5
3,5
47,5
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(117)
Nel calcolo dell’elemento di aiuto occorre pertanto tener conto degli utili di esercizio distribuiti, che le parti dell’accordo hanno incluso nei loro calcoli.
IX. VALUTAZIONE DELLE MISURE
1. AIUTO DI STATO AI SENSI DELL’ARTICOLO 87, PARAGRAFO 1, DEL TRATTATO CE
(118)
Ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE, salvo deroghe contemplate dal trattato stesso, sono incompatibili con il mercato comune, nella misura in cui incidano sugli scambi tra Stati membri, gli aiuti concessi dagli Stati, ovvero mediante risorse statali, sotto qualsiasi forma che, favorendo talune imprese o talune produzioni, falsino o minaccino di falsare la concorrenza.
1.1. RISORSE STATALI
(119)
Con il trasferimento di patrimonio in esame il Land Schleswig-Holstein ha optato per una forma di aumento di capitale basata sul trasferimento alla LSH del patrimonio del WKA e della WAK e di immobili al fine di rafforzare la dotazione di fondi propri della banca. Sebbene a causa della destinazione vincolata della riserva di promozione i fondi trasferiti non fossero illimitatamente a disposizione, il patrimonio era stato riconosciuto ai fini di vigilanza e poteva quindi essere utilizzato per coprire le passività della LSH, la quale operava in regime di concorrenza con altri enti creditizi. È quindi fuori di dubbio che alla LSH siano stati trasferite risorse statali.
1.2. TRATTAMENTO FAVOREVOLE DI UNA DETERMINATA IMPRESA
(120)
Per accertare se il trasferimento di risorse statali ad un’impresa pubblica favorisca tale impresa e possa costituire quindi un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE, la Commissione applica il cosiddetto «principio dell’investitore operante in un’economia di mercato». Questo principio è stato accolto e sviluppato dalla Corte di giustizia delle Comunità europee e dal Tribunale di primo grado in una serie di cause, in particolare nella sentenza del Tribunale di primo grado del 6 marzo 2003 nella causa WestLB (31), in un contesto rilevante per il caso in esame.
a) Il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato
(121)
Secondo il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato, non si ha trattamento favorevole di un’impresa, quando vengono messi a disposizione capitali a «condizioni alle quali un investitore privato, operante secondo la logica di un investitore in condizioni normali di economia di mercato, avrebbe accettato di finanziare un’impresa privata» (32). Sussiste invece trattamento favorevole ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE quando la remunerazione prevista e/o la situazione finanziaria dell’impresa siano tali per cui non sia possibile attendersi un rendimento normale entro un lasso di tempo ragionevole.
(122)
Il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato si applica indipendentemente dal fatto che al momento del trasferimento del patrimonio di promozione la LSH era un’impresa redditizia. Il fatto che finora il principio sia stato applicato prevalentemente a imprese in difficoltà, non ne restringe l’applicazione a questa categoria di imprese.
(123)
Non esiste una regola secondo la quale il fatto che un’impresa realizzi profitti esclude a priori la possibilità che un apporto di capitale contenga elementi di aiuto di Stato. Anche nel caso in cui un’impresa sia redditizia, un investitore operante in un’economia di mercato potrebbe rinunciare ad un (ulteriore) apporto di capitale, qualora non si attenda un rendimento adeguato (in forma di dividendi o di aumento di valore) del capitale investito. Qualora al momento dell’investimento l’impresa non permetta il rendimento adeguato atteso, un investitore operante in un’economia di mercato pretenderà misure che consentano di aumentare il rendimento. Pertanto, il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato è applicabile anche a tutte le imprese pubbliche, indipendentemente dal fatto che siano redditizie od operino in perdita. Questa posizione della Commissione è stata confermata dal Tribunale di primo grado nella sentenza nella causa WestLB (33).
(124)
Pertanto, alla luce di detto principio, la questione fondamentale nel caso in esame è determinare se un investitore operante in un’economia di mercato avrebbe trasferito alle stesse condizioni un capitale con le stesse caratteristiche del patrimonio di promozione e dei beni immobili del Land Schleswig-Holstein, in particolare tenuto conto dei previsti rendimenti dell’investimento.
(125)
Secondo la Germania era di fondamentale importanza riunire tutte le attività di promozione del Land, proseguirle in modo più economico ed efficiente, ottimizzare la consulenza e la gestione delle attività di promozione, nonché creare i presupposti per un impiego flessibile delle risorse. Questa riorganizzazione era legata ad un aumento della dotazione patrimoniale della LSH che, in vista della prevedibile modifica dei requisiti di solvibilità, consentisse di assicurarne la capacità di espansione nel lungo periodo. Inoltre il Land si proponeva di riorganizzare in profondità la gestione degli immobili utilizzati dal Land e dai suoi vari servizi e organismi allo scopo di ridurre le inefficienze.
(126)
Anche quando detiene già partecipazioni in un’impresa, un investitore operante in un’economia di mercato esamina tutte le possibilità di investimento al di fuori dell’impresa. Di norma, deciderà di investire fondi supplementari nell’impresa pubblica solo se può attendersi un rendimento adeguato dell’investimento. Pertanto, in linea di principio, per stabilire se un apporto di capitale costituisca un aiuto di Stato, non occorre prendere in considerazione né le prospettive di redditività a lungo termine del proprietario né gli aspetti relativi all’efficienza e alle sinergie. Anche nel caso dell’apporto di capitale da parte di un proprietario - indipendentemente dai motivi che lo determinano - si deve piuttosto considerare se l’investitore possa contare, entro un periodo di tempo ragionevole, su un rendimento normale dei fondi supplementari investiti.
(127)
Il Tribunale di primo grado non ha contestato questa interpretazione del principio dell’investitore operante in un’economia di mercato, interpretazione che la Commissione aveva già seguito nella sua decisione 2000/392/CE (34). Il Tribunale si è inoltre fatto guidare dalla considerazione che anche un investitore privato che detenga già partecipazioni nel capitale sociale di un’impresa di norma non si accontenta del fatto che un investimento non gli causi delle perdite o gli procuri solo utili limitati. Egli cercherà piuttosto di conseguire un rendimento adeguato per il suo investimento, in funzione delle circostanze del momento e della soddisfazione dei suoi interessi a breve, medio o lungo termine (35).
(128)
Pertanto, alla luce del principio dell’investitore operante in un’economia di mercato, la questione fondamentale nel caso in esame è stabilire se tale investitore avrebbe trasferito alle stesse condizioni capitali con le stesse caratteristiche del patrimonio di promozione del Land Schleswig-Holstein, in particolare tenuto conto dei previsti rendimenti dell’investimento.
b) L’articolo 295 del trattato CE
(129)
L’articolo 295 del trattato CE stabilisce che il regime di proprietà esistente negli Stati membri resta impregiudicato. Ciò tuttavia non giustifica la violazione delle regole della concorrenza sancite dal trattato stesso.
(130)
In relazione ai procedimenti riguardanti le Landesbanken, le autorità tedesche hanno sostenuto che i fondi trasferiti non potevano essere utilizzati in maniera redditizia se non con il conferimento ad un analogo ente di diritto pubblico. Quindi, il trasferimento rappresenta l’utilizzazione commercialmente più sensata del patrimonio in questione. Pertanto, qualsiasi remunerazione corrisposta per il trasferimento, vale a dire qualsiasi rendimento aggiuntivo del patrimonio trasferito, sarebbe sufficiente a giustificare il trasferimento sotto il profilo del principio dell’investitore operante in un’economia di mercato.
(131)
Questo argomento non può essere accolto. È possibile che il conferimento del patrimonio di promozione alla LSH e la conseguente possibilità per la banca di utilizzare il capitale per assolvere ai requisiti di solvibilità rappresenti l’uso commercialmente più sensato. Tuttavia, quando fondi ed altri attivi pubblici vengono utilizzati per attività commerciali in regime di concorrenza, devono essere applicate le normali regole dell’economia di mercato. Questo significa che quando lo Stato decide di utilizzare patrimonio destinato a finalità pubbliche (anche) per finalità commerciali, deve richiedere una remunerazione corrispondente alle condizioni del mercato.
c) La mancata modifica dell’assetto proprietario
(132)
Uno dei modi a disposizione di un investitore operante in un’economia di mercato per ottenere da una banca la remunerazione consueta sul mercato, consiste nell’assicurarsi una partecipazione adeguata agli utili e agli incrementi di valore della banca. Ciò si può ottenere con una modifica delle condizioni di partecipazione in funzione dell’apporto di capitale. In tal modo l’investitore può partecipare in misura adeguata ai dividendi e ad un possibile incremento di valore derivante dalla maggiore capacità di generare utili. Pertanto, un modo per assicurarsi un rendimento adeguato del capitale messo a disposizione sarebbe stato aumentare in misura corrispondente la partecipazione del Land nella LSH, a condizione che la redditività globale della banca corrispondesse al rendimento normale che un investitore operante in un’economia di mercato si attende dal suo investimento. Si sarebbe evitata la discussione sull’adeguatezza della remunerazione concordata per la parte effettivamente utilizzata a sostegno dell’attività in regime di concorrenza. Il Land Schleswig-Holstein ha tuttavia deciso di non procedere in questo modo.
(133)
La Germania obietta a questo proposito che, sotto il profilo della normativa in materia di aiuti di Stato è irrilevante in che modo il Land Schleswig-Holstein abbia ricevuto dalla LSH una remunerazione per il conferimento del capitale della IB, dato che un apporto di capitale non è necessariamente legato all’acquisizione di partecipazioni agli utili o di diritti di voto. Occorre inoltre tener conto del fatto che grazie all’apporto del capitale della IB alla LSH il Land Schleswig-Holstein è riuscito ad ottenere un prezzo maggiore per la vendita alla WestLB e alla Landesbank Baden-Württemberg delle quote di partecipazione nella LSH rispetto a quello che avrebbe ottenuto senza il conferimento.
(134)
Secondo la Commissione, tuttavia, qualora una ridistribuzione delle quote non fosse stata possibile, un investitore operante in un’economia di mercato avrebbe effettuato l’investimento solo se fosse stata almeno concordata un’adeguata remunerazione diretta. Un investitore operante in un’economia di mercato di norma non si accontenta di evitare le perdite o di ottenere un rendimento limitato per il suo investimento, ma cerca di massimizzare il rendimento del suo patrimonio in funzione delle circostanze del momento e dei suoi interessi (36). Pertanto, anche l’investitore privato che detiene già partecipazioni nell’impresa beneficiaria esigerà solitamente una modifica dell’assetto proprietario o una adeguata remunerazione fissa. Se così non facesse, rinuncerebbe ad una parte del rendimento supplementare realizzato con l’apporto di capitale, dato che anche gli altri proprietari, pur non avendo effettuato un contributo equivalente, vengono a beneficiare dei dividendi più elevati e dell’incremento di valore dell’impresa.
(135)
Di conseguenza, niente indica che un investitore operante in un’economia di mercato avrebbe rinunciato ad un’adeguata remunerazione diretta in una situazione analoga al trasferimento del patrimonio di promozione alla LSH, situazione in cui era impossibile ottenere una modifica della struttura proprietaria e in cui il detentore dell’altra metà del capitale non ha prestato una corrispondente contribuzione di capitale in relazione diretta con l’apporto di capitale.
d) La base di capitale per il calcolo della remunerazione
(136)
In linea con il metodo seguito nel caso WestLB, la Commissione determina la remunerazione adeguata del patrimonio di promozione trasferito e della riserva speciale beni immobili sulla base della loro utilità commerciale per la LSH. Anche nel caso in oggetto, la Commissione distingue tra la «funzione di espansione dell’attività» e la (mera) «funzione di copertura» del patrimonio di promozione messo a disposizione come fondi propri per l’attività commerciale dell’ente creditizio.
(137)
Per «funzione di espansione dell’attività» del capitale si intende l’ampliamento del potenziale commerciale tramite attività di rischio a seguito del riconoscimento ai fini di vigilanza di ulteriori fondi propri di una banca. In questo contesto, il punto di partenza per determinare la remunerazione consueta sul mercato è la remunerazione che verrebbe richiesta da un investitore privato per mettere a disposizione di una banca fondi propri di base. Se il capitale conferito, pur essendo iscritto in bilancio come fondi propri, non viene riconosciuto come fondi propri di base ai fini della vigilanza ovvero viene destinato alla copertura di attività di promozione, esso non è disponibile per l’espansione dell’attività. Tuttavia, il capitale è importante non solo sotto il profilo della vigilanza. Dato che esso resta pur sempre a disposizione dei creditori dell’ente creditizio almeno a fini di copertura («funzione di copertura»), la sua funzione economica può essere comunque equiparata a quella di una fideiussione o di una garanzia. Infatti, l’importo dei fondi propri iscritto in bilancio costituisce per i prestatori della banca un’indicazione della sua solvibilità e influisce pertanto sulle condizioni alle quali la banca è in grado di raccogliere fondi esterni. La remunerazione consueta sul mercato per la funzione di copertura del capitale si misura sulla base della remunerazione che un prestatore privato di garanzia avrebbe preteso da un ente creditizio simile alla LSH per dimensioni e profilo di rischio.
(138)
Il 1o gennaio 1991 il Land Schleswig-Holstein ha trasferito alla LSH il capitale della IB, per un importo, secondo la perizia definitiva, di 1 306 milioni di DEM. Il capitale della IB conferito è aumentato anno per anno, raggiungendo nel 2003 il valore di 1 967,6 milioni di DEM.
(139)
Il 31 dicembre 1999, giorno di chiusura del bilancio, il Land ha trasferito inoltre alla LSH la riserva speciale beni immobili, trasferimento che ha aumentato il capitale proprio di […] milioni di DEM. Al 31 dicembre 2002, dopo due ulteriori trasferimenti, la riserva speciale ammontava ad un totale di […] milioni di DEM.
(140)
Ogni anno il BAKred ha riconosciuto l’intero ammontare del capitale della IB trasferito come fondi propri di base aggiuntivi (37). Esso, però, non era interamente a disposizione della LSH a sostegno dell’attività in regime di concorrenza. Come nel caso WestLB, una parte della riserva speciale veniva utilizzata per le attività di promozione della IB, e non era quindi disponibile per l’espansione dell’attività esercitata dalla banca in regime di concorrenza, pur avendo, tuttavia, per la LSH una funzione di copertura. Lo stesso si dica della riserva speciale beni immobili che, pur non essendo stata riconosciuta come fondi propri di base dal BAKred, aveva comunque una funzione di copertura per la banca.
(141)
La Commissione ritiene che la determinazione della remunerazione adeguata non può dipendere dalla misura in cui il capitale messo a disposizione sia stato effettivamente utilizzato. L’unico elemento determinante è la possibilità di utilizzare il capitale a fini di espansione dell’attività. Un investitore privato non accetterebbe una remunerazione in funzione dell’utilizzazione effettiva. A questo proposito, la Commissione concorda con le osservazioni del BdB, secondo cui per un investitore privato operante in un’economia di mercato, che deve sostenere il rischio del suo investimento, è indifferente se l’ente creditizio utilizzi effettivamente il capitale conferito per l’espansione della sua attività. Il BdB osserva giustamente che dal punto di vista di detto investitore l’unico fattore determinante è il fatto che egli non può più investire l’importo conferito e ricavarne un rendimento. Pertanto, ai fini della questione qui trattata, relativa alla base di capitale di cui tener conto ai fini del calcolo della remunerazione, non ha nessuna importanza che la LSH abbia utilizzato il capitale messole a disposizione solo negli anni dal 1999 al 2003.
(142)
Va inoltre precisato che la data cui occorre riferirsi per determinare la remunerazione della funzione di espansione delle attività del capitale è la data in cui il BAKred ha riconosciuto la riserva speciale come fondi propri di base ai fini di vigilanza. Secondo quanto comunicato dalla Germania, solo a partire da tale data il capitale poteva essere utilizzato a copertura di attività di rischio.
(143)
Tuttavia, poiché il capitale era già iscritto in bilancio come fondi propri, esso aveva almeno funzione di copertura, come illustrato più dettagliatamente in precedenza. Lo stesso dicasi per l’importo utilizzato dalla IB stessa e per la riserva speciale beni immobili. Questo aspetto deve essere preso in considerazione ai fini della determinazione della remunerazione adeguata.
e) Confronto con altri strumenti di capitale proprio
(144)
Come già illustrato, nel caso in esame il punto di partenza per determinare la remunerazione consueta sul mercato è la remunerazione che un investitore operante in un’economia di mercato esigerebbe per mettere a disposizione di una banca fondi propri.
(145)
Un confronto diretto tra il patrimonio di promozione trasferito alla LSH e altre operazioni è chiaramente impossibile. Sebbene sotto vari aspetti l’operazione presenti analogie con determinati strumenti, vi sono rispetto ad ogni strumento talmente tante differenze da limitare il valore di questo tipo di confronto. Per tale ragione, conformemente al metodo seguito nel caso WestLB (38), anche in questo caso la remunerazione adeguata può essere determinata solo comparando il trasferimento di patrimonio con diversi strumenti di capitale proprio normalmente disponibili sul mercato, al fine di individuare, per analogia, lo strumento più simile e che rappresenta pertanto il parametro di riferimento per la determinazione della remunerazione.
(146)
Secondo il denunciante, il patrimonio di promozione riunito nella riserva speciale può essere confrontato soltanto con il capitale sociale. La riserva speciale è stata riconosciuta dal BAKred come fondi propri di base (capitale di classe 1) e può pertanto essere confrontata solo con gli strumenti di capitale proprio che nell’anno del conferimento erano riconosciuti come fondi propri di base in Germania. Per la Germania, invece, il confronto tra i vari strumenti di capitale proprio serve unicamente a determinare il profilo di rischio (e quindi il ventaglio di remunerazioni) che dal punto di vista dell’investitore si avvicina di più a quello dell’investimento. Pertanto, secondo la Germania, il capitale della IB presenta le maggiori analogie con le perpetual preferred shares, i diritti di godimento e le partecipazioni tacite.
(147)
Occorre tener conto del fatto che di norma gli strumenti messi a confronto dalla Germania costituiscono solo una quota molto limitata dei fondi propri di una banca. Si tratta di strumenti supplementari, che completano i fondi propri di base, costituiti principalmente dal capitale sociale e dalle riserve palesi. Il patrimonio di promozione trasferito alla LSH ha invece quasi triplicato i fondi propri della banca presi in considerazione ai fini del calcolo della solvibilità. Anche considerando unicamente l’aumento dell’importo utilizzabile dalla LSH a sostegno dell’attività commerciale, si tratta pur sempre di un incremento dei fondi propri superiore al 50 %. Come afferma il BdB, gli altri strumenti menzionati erano utilizzati abitualmente solo in misura notevolmente più limitata. Con gli altri strumenti utilizzati per il confronto non sarebbe stato possibile aumentare allo stesso modo - e stabilmente - il capitale della LSH.
(148)
A questo riguardo, va anche sottolineato che la gamma piuttosto ampia di strumenti innovativi di capitale proprio, in termini di fondi propri di base e di fondi propri supplementari, ormai a disposizione degli enti creditizi in diversi paesi non esisteva in Germania né nel 1991, epoca in cui venne deciso il trasferimento del capitale della IB alla LSH, né nel 1993, anno in cui la LSH dovette adeguarsi ai requisiti di capitale più rigorosi allora entrati in vigore. Alcuni di questi strumenti sono stati sviluppati solo successivamente, altri già esistevano ma non erano riconosciuti in Germania. In pratica erano disponibili e venivano soprattutto utilizzati i certificati rappresentativi di diritti di godimento e i prestiti subordinati (entrambi fondi propri supplementari, i secondi riconosciuti solo a partire dal 1993). Non è pertanto convincente il confronto tra il capitale della IB e detti strumenti innovativi, che furono sviluppati per lo più solo in seguito, e che a volte erano disponibili soltanto in altri paesi.
(149)
In merito ad entrambi gli strumenti di capitale proprio, utilizzati dalla Germania nel confronto da essa effettuato come elementi di riferimento più simili, vale a dire le perpetual preferred shares e i certificati rappresentativi di diritti di godimento, occorre sottolineare alcuni punti specifici. Le perpetual preferred shares costituiscono fondi propri di base in alcuni paesi, ma non erano né sono riconosciute come tali in Germania. I certificati rappresentativi di diritti di godimento costituiscono solo fondi propri supplementari, mentre il capitale della IB possiede la qualità di fondi propri di base. Il capitale della IB presentava perciò per la LSH un’utilità di gran lunga superiore, perché può essere utilizzato per raccogliere un importo corrispondente di fondi propri supplementari (ad esempio certificati rappresentativi di diritti di godimento), in modo da ampliare la dotazione di fondi propri. D’altra parte, qualora dopo anni di perdite la banca tornasse nuovamente all’utile, verrebbe ricostituito innanzitutto il valore nominale dei certificati rappresentativi di diritti di godimento e solo in seguito quello del capitale della IB. Inoltre, il capitale della IB è a disposizione della LSH senza limiti di tempo, mentre i certificati rappresentativi di diritti di godimento sono emessi solitamente per un periodo di 10 anni. Oltre a ciò, occorre nuovamente rilevare che l’ingente entità dell’apporto di capitale è atipica e l’ordine di impiegabilità in caso di perdite deve essere considerato in relazione a questo aspetto. Dato che la quota del patrimonio di promozione della IB è relativamente elevata, essa verrà utilizzata piuttosto velocemente in caso di perdite importanti.
(150)
Per tutti questi motivi, la Commissione ritiene che, in ragione delle specificità del capitale della IB, il confronto effettuato dalla Germania con strumenti innovativi di capitale proprio non sia appropriato come base per determinarne la remunerazione adeguata. Anche nell’accordo dell’8 ottobre 2004 le parti si sono basate sull’analogia dell’operazione in oggetto con l’apporto di capitale sociale.
(151)
Inoltre la Commissione concorda con il BdB sul fatto che la clausola di subordinazione prevista nell’accordo di copertura tra gli azionisti della LSH, clausola secondo la quale il capitale della IB sarebbe stato utilizzato solo dopo il restante capitale proprio della LSH, non comporta un rischio ridotto per l’investitore. Il capitale conferito costituiva una quota significativa del totale dei fondi propri di base e vi era quindi un’elevata probabilità che in caso di perdite il capitale venisse utilizzato almeno in parte.
f) I problemi di liquidità
(152)
L’argomentazione della LSH per quanto riguarda i problemi legati alla mancanza di liquidità può essere in linea di principio condivisa. Un «normale» apporto di capitale fornisce ad una banca sia la liquidità sia la dotazione di fondi propri necessaria ai fini di vigilanza per l’espansione delle sue attività. Per utilizzare pienamente il capitale, ossia per espandere del fattore 12,5 (100 diviso per il coefficiente di solvibilità dell’8 %) gli attivi ponderati al 100 %, la banca deve rifinanziarsi 11,5 volte sui mercati finanziari. In termini più semplici, la differenza tra l’interesse ricevuto moltiplicato per 12,5 e l’interesse pagato moltiplicato per 11,5, meno altri eventuali costi sostenuti dalla banca (ad esempio spese amministrative), corrisponde al rendimento del capitale proprio (39). Dato che in un primo tempo il patrimonio di promozione non ha fornito alla LSH alcuna liquidità - in quanto il patrimonio trasferito e tutti i redditi da esso generati continuavano ad essere destinati per legge alla promozione dell’economia e dell’edilizia residenziale - la LSH doveva sostenere costi di finanziamento addizionali, equivalenti all’importo del capitale, per raccogliere sui mercati finanziari i fondi necessari per massimizzare le possibilità commerciali offerte dai fondi propri aggiuntivi, ossia per espandere gli attivi ponderati per il rischio di 12,5 volte l’importo del capitale (o di mantenere a tale livello gli attivi esistenti) (40). A causa di questi costi aggiuntivi, che non sorgono nel caso di un apporto di capitale liquido, per determinare la remunerazione adeguata occorre procedere ad una corrispondente riduzione. Un investitore operante in un’economia di mercato non può sperare di ottenere la stessa remunerazione prevista nel caso di apporto di capitale in denaro.
(153)
La Commissione è tuttavia dell’avviso che non debba essere preso in considerazione l’intero tasso di interesse di rifinanziamento. I costi di rifinanziamento costituiscono spese operative e riducono quindi il reddito imponibile. Ciò significa che il risultato netto della banca non viene ridotto dell’importo delle spese addizionali sostenute per gli interessi. Parte di queste spese vengono infatti compensate dalla riduzione dell’imposta sulle società. Solo i costi netti devono essere presi in considerazione come onere addizionale della LSH dovuto alla natura speciale del capitale trasferito. In conclusione, la Commissione riconosce che per la LSH sorgono «costi di liquidità» addizionali per un importo pari ai «costi di rifinanziamento meno le imposte sulle società» (41).
g) La remunerazione adeguata
(154)
Certamente, la remunerazione adeguata dell’importo utilizzato per l’attività esercitata in regime di concorrenza può essere calcolata in modi diversi. Tutti metodi di calcolo della remunerazione del capitale sociale messo a disposizione seguono tuttavia gli stessi principi di base. Ispirandosi a questi principi di base, la Commissione effettua il calcolo in due fasi: in primo luogo, calcola la remunerazione minima che un investitore si attenderebbe per un investimento (ipotetico) nel capitale sociale della LSH. In seguito esamina se, tenuto conto delle specificità dell’operazione in questione, sul mercato sarebbe stata convenuta una maggiorazione o una riduzione, e in tal caso, se sia possibile procedere ad una quantificazione sufficientemente attendibile di tale importo.
(155)
Per un investitore operante in un’economia di mercato il rendimento atteso di un investimento e il rischio ad esso connesso sono elementi determinanti per la sua decisione di investire. Per determinare il loro livello, l’investitore ingloba nel suo calcolo tutte le informazioni disponibili sull’impresa e sul mercato. In questo egli si basa sui rendimenti storici medi, che in generale costituiscono un termine di riferimento anche per l’efficienza futura di un’impresa, nonché, tra l’altro, sull’analisi della formula imprenditoriale dell’impresa nel periodo di investimento in oggetto, della strategia e della qualità del management o delle prospettive relative del settore in questione.
(156)
Un investitore operante in un’economia di mercato realizzerà un investimento solo se questo genera un rendimento superiore, o presenta un rischio inferiore, rispetto al miglior uso alternativo del capitale. Analogamente, non investirà in un’impresa il cui rendimento atteso è inferiore al rendimento medio previsto per altre imprese con un profilo di rischio analogo. Nel caso in oggetto si può presumere che vi siano stato sufficienti alternative al progetto di investimento considerato che, pur presentando lo stesso grado di rischio, garantivano un rendimento più elevato.
(157)
Per determinare la remunerazione minima adeguata esistono vari metodi, che spaziano dalle diverse varianti dell’approccio del costo di finanziamento al metodo CAPM. Per descrivere i diversi approcci, occorre innanzitutto distinguere due componenti: un rendimento privo di rischio e un premio di rischio specifico per il progetto di investimento:
rendimento minimo adeguato per un investimento rischioso
=
tasso base privo di rischio + premio di rischio per l’investimento rischioso.
Di conseguenza il rendimento minimo adeguato di un investimento rischioso può essere descritto come la somma del tasso di rendimento privo di rischio e del premio di rischio aggiuntivo per l’assunzione del rischio specifico dell’investimento.
(158)
La base per determinare qualsiasi rendimento è pertanto l’esistenza di una forma di investimento priva di rischio di insolvenza che presenti un rendimento che si presume privo di rischio. Per determinare il tasso di base privo di rischio viene utilizzato di norma il rendimento previsto dei titoli di emittenti pubblici a interesse fisso (o eventualmente un indice basato su tali titoli), in quanto tali titoli costituiscono forme di investimento con un rischio relativamente contenuto. I vari metodi divergono invece quando si tratta di determinare il premio di rischio:
-
Approccio del costo di finanziamento: il previsto rendimento dei fondi propri per l’investitore rappresenta, dal punto di vista della banca che utilizza il capitale, futuri costi di finanziamento. Nell’ambito di questo approccio vengono innanzitutto determinati i costi storici del capitale proprio registrati da banche comparabili con la Landesbank in oggetto. La media aritmetica dei costi storici del capitale viene poi equiparata ai previsti costi futuri del capitale proprio e, in tal modo, alla richiesta dell’investitore in termini di rendimento atteso.
-
Approccio del costo di finanziamento con Compound Annual Growth Rate: è basato sull’uso della media geometrica anziché della media aritmetica.
-
CAPM (Capital Asset Pricing Model): il CAPM è il modello più noto e più frequentemente testato della finanza moderna; esso consente di determinare il rendimento atteso da un investitore tramite la seguente formula:
rendimento minimo =
tasso base privo di rischio + (premio di rischio del mercato × beta)
Il premio di rischio per l’investimento in fondi propri si ottiene moltiplicando il premio di rischio del mercato per il fattore beta (premio di rischio del mercato × beta). Il fattore beta viene utilizzato per quantificare il rischio di un’impresa in rapporto al rischio complessivo di tutte le imprese.
Il CAPM è il metodo più utilizzato per il calcolo dei rendimenti degli investimenti nelle grandi imprese quotate. Tuttavia, non essendo la LSH un’impresa quotata, non è possibile derivare direttamente il suo valore di beta. Pertanto il CAPM può essere utilizzato solo sulla base di una stima del fattore beta.
(159)
Nelle sue osservazioni del 29 luglio 2003, utilizzando il CAPM, il BdB è giunto alla conclusione che la remunerazione minima attesa da un investimento nel capitale sociale della LSH al momento del trasferimento era pari al 14,85 % annuo al 31 dicembre 1990. La Germania ha espresso riserve di principio in merito all’uso del CAPM, sostenendo inoltre che il BdB si sarebbe basato su un valore di beta troppo elevato e che non avrebbe calcolato in modo corretto il tasso di interesse di base privo di rischio. Il premio di rischio di mercato del 4,6 % sarebbe inoltre troppo elevato. Utilizzando correttamente il CAPM, il BdB sarebbe giunto ad una remunerazione minima nettamente inferiore per un investimento ipotetico nel capitale sociale della LSH. Nell’accordo sulla remunerazione conforme alle condizioni di mercato, il Land Schleswig-Holstein, la HSH Nordbank e il BdB sono giunti alla conclusione che una remunerazione minima del 9,29 % sia adeguata.
(160)
Per i loro calcoli le parti hanno utilizzato il CAPM, basandosi su un tasso di interesse base privo di rischio del 6,61 %. Questo tasso è stato determinato partendo dall’ipotesi che il patrimonio speciale fosse messo stabilmente a disposizione della LSH. Le parti hanno pertanto evitato di utilizzare un tasso privo di rischio basato su una data di riferimento (ad esempio il rendimento dei titoli di Stato decennali) osservato sul mercato al momento del conferimento del patrimonio, in quanto una tale impostazione non avrebbe tenuto conto del rischio di reinvestimento, ossia del rischio di non riuscire ad investire nuovamente il capitale allo stesso tasso privo di rischio alla scadenza del periodo di investimento. Secondo le parti il modo migliore per tenere conto del rischio di investimento sarebbe quello di ricorrere ad un «Total Return Index» (indice di rendimento globale). Pertanto le parti hanno utilizzato il REX10 Performance Index della Deutsche Börse AG, che riproduce il rendimento di un investimento in titoli della Repubblica federale di Germania di durata decennale. Le serie dell’indice utilizzate contengono i valori di fine anno del REX10 Performance Index a partire dal 1970. Le parti hanno quindi calcolato il rendimento annuo che rispecchia il trend corrispondente all’andamento del REX10 Performance Index nel periodo tra il 1970 e il 1990 e sono giunte al tasso di interesse base privo di rischio del 6,61 %.
(161)
Dato che l’investimento doveva effettivamente essere messo stabilmente a disposizione della LSH, il metodo utilizzato per determinare il tasso di interesse base privo di rischio nel caso specifico appare appropriato. Il REX10 Performance Index costituisce inoltre una fonte di dati generalmente riconosciuta. Il tasso di interesse base privo di rischio così determinato appare pertanto adeguato.
(162)
Il fattore beta è stato stimato a 0,670 sulla base di una perizia di KPMG, di cui la Commissione è in possesso, riguardanti i cosiddetti fattori beta «adjusted» di tutti gli enti creditizi quotati. Sulla base della perizia e alla luce del profilo commerciale della LSH, questo fattore beta è da considerarsi adeguato.
(163)
La Commissione ritiene inoltre giustificato anche il premio di rischio del mercato del 4,0 %. Già nel procedimento relativo alla WestLB, che ha portato alla decisione 2000/392/CE, il cosiddetto premio di rischio generale del mercato di lungo termine, ossia la differenza tra il rendimento medio di lungo termine di un portafoglio azionario normale e il rendimento dei titoli di Stato, era stato trattato a più riprese. Le stime contenute nelle perizie riguardanti il predetto caso variano dal 3 % al 5 %, a seconda della metodologia utilizzata, del periodo di riferimento e della base di dati. Ad esempio, una perizia commissionata dal BdB ha elaborato percentuali alternative del 3,16 % e del 5 %, un’altra commissionata dalla WestLB nello stesso caso è arrivata a valori del 4,5 % e 5 %, mentre Lehman Brothers ha calcolato, sempre per conto della WestLB, un tasso del 4 %. Pertanto, secondo la Commissione nel caso in esame non vi sono motivi per discostarsi dal premio di rischio del mercato utilizzato nell’accordo. Sulla base del CAPM, la Commissione ritiene che non vi siano dubbi sul fatto che la remunerazione minima determinata dalle parti possa essere considerata adeguata nel caso in esame.
(164)
La Commissione non ha alcuna ragione di ritenere che nel caso in esame la remunerazione minima determinata dalle parti per un investimento ipotetico nel capitale sociale non supererebbe un test di mercato. Pertanto, la Commissione fissa al 9,29 % annuo (al netto dell’imposta sulle società e al lordo dell’imposta a carico dell’investitore) la remunerazione adeguata del patrimonio speciale.
(165)
Alla fine del 1990 il tasso privo di rischio a lungo termine (titolo di Stato tedeschi di durata decennale) ammontava all’8,98 %. La LSH ha dichiarato che, sulla base della sua struttura finanziaria, al momento del trasferimento del patrimonio i suoi costi di rifinanziamento ammontavano al 9,2 %. Nell’accordo le parti si sono basate su un tasso privo di rischio a lungo termine del 6,61 % (42), nonché su un’aliquota fiscale forfetaria del 50 %. Le parti arrivano di conseguenza ad un tasso di rifinanziamento netto del 3,31 % e quindi ad una corrispondente riduzione per mancanza di liquidità.
(166)
Sulla base dell’accordo e del fatto che l’importo in questione rientra nella forchetta già indicata in precedenza dalla Germania, la Commissione ritiene che non vi sia alcuna ragione di considerare tale importo inadeguato e lo utilizza pertanto come base per determinare l’elemento di aiuto.
(167)
In pratica, per determinare una remunerazione si tiene generalmente conto delle circostanze atipiche che distinguono un dato investimento da un investimento normale nel capitale sociale dell’impresa interessata applicando riduzioni o maggiorazioni. Occorre pertanto verificare se tenendo conto delle specificità, in particolare il profilo di rischio specifico del trasferimento del capitale della IB, vi siano motivi che giustifichino un aggiustamento della summenzionata remunerazione minima del 9,29 % che un investitore privato si attenderebbe per un investimento (ipotetico) nel capitale sociale della LSH, e se la Commissione possa produrre una quantificazione metodologicamente solida di tale aggiustamento. In questo contesto, occorre considerare tre aspetti: in primo luogo, la mancata emissione di nuove quote societarie e dei relativi diritti di voto, in secondo luogo, il volume eccezionale del patrimonio trasferito e, in terzo luogo, la mancanza di fungibilità dell’investimento.
(168)
Il Land non ha ricevuto diritti di voto aggiuntivi a seguito del conferimento. Rinunciando ai diritti di voto, l’investitore rinuncia alla possibilità di influenzare le decisioni del management della banca. Con un aumento dei diritti di voto il Land sarebbe arrivato a detenerne più del 50 %, diventando quindi l’azionista di maggioranza della banca. Per compensare lo squilibrio derivante dall’accettazione di un rischio più elevato di perdita senza un corrispondente aumento dell’influenza sull’impresa, un investitore operante in un’economia di mercato (anche qualora il rischio fosse attenuato da accordi interni con gli altri azionisti) esigerebbe una remunerazione più elevata. Basandosi sulla remunerazione più elevata delle azioni privilegiate rispetto alle azioni ordinarie, e in accordo con il BdB, autore della denuncia, con il Land Schleswig-Holstein e con la LSH, che in esito alle loro trattative di agosto/settembre 2004 avevano ritenuto adeguato un tasso dello 0,3 % annuo (al netto delle imposte), la Commissione considera adeguata una maggiorazione di almeno lo 0,3 % annuo (al netto dell’imposta sulle società). Anche le parti dell’accordo ritengono appropriata una maggiorazione dello 0,3 % per compensare la mancata emissione di nuovi diritti di voto.
(169)
Il volume del patrimonio trasferito e l’effetto che esso ha avuto sulla LSH sotto il profilo della direttiva sul coefficiente di solvibilità sono già stati menzionati in precedenza. Con il conferimento del capitale della IB, i fondi propri di base della LSH sono aumentati in misura considerevole, senza costi di acquisizione e di amministrazione. Verosimilmente un investitore operante in un’economia di mercato avrebbe preteso una maggiorazione per una massa patrimoniale come quella della IB, di entità considerevole sia in termini relativi che assoluti. D’altro canto, proprio in considerazione dell’enorme fabbisogno di capitali degli enti creditizi dell’UE a seguito dell’applicazione della direttiva sul coefficiente di solvibilità, un apporto di capitale sociale di circa 1,3 miliardi di DEM in una delle più grandi banche universali tedesche non può essere considerato estraneo a qualsiasi decisione commerciale normale. A ciò si aggiunge il fatto che un volume ingente può essere considerato un indizio dell’analogia con un investimento nel capitale sociale, dato che all’epoca del conferimento, alla fine del 1990, i conferimenti taciti di grande entità erano anomali nel mercato. Pertanto, nel caso di un investimento analogo ad un investimento nel capitale sociale, se il volume del patrimonio trasferito venisse utilizzato per giustificare un’ulteriore maggiorazione, il volume verrebbe preso in considerazione due volte, il che è inammissibile. La Commissione ritiene quindi che non possa essere provato con sufficiente certezza che un investitore operante in un’economia di mercato avrebbe preteso una maggiorazione particolare per l’entità, in termini assoluti e relativi, del conferimento di capitale in oggetto. La Commissione si astiene pertanto, a favore della LSH, dall’applicare una maggiorazione collegata al volume del patrimonio trasferito. Neanche l’accordo tra le parti prevede maggiorazioni per il volume ingente del patrimonio trasferito.
(170)
Occorre infine attirare l’attenzione sulla mancanza di fungibilità dell’investimento, ovvero sull’impossibilità di ritirare in qualunque momento dall’impresa il capitale investito. Normalmente un investitore può vendere a terzi sul mercato uno strumento di capitale proprio e quindi porre fine al suo investimento. Più precisamente, un normale apporto di capitale sociale ha luogo come segue: l’investitore apporta il patrimonio (in denaro o in natura), che viene iscritto nell’attivo dello stato patrimoniale. Di norma, ad esso corrisponde al passivo una quota di partecipazione negoziabile a favore dell’investitore, ad esempio azioni, nel caso di una società per azioni, che egli può vendere a terzi. L’investitore non può quindi ritirare il patrimonio apportato in origine, in quanto facendo parte del patrimonio di vigilanza della società esso non è più a sua disposizione, ma può, vendendo le azioni, realizzarne il controvalore economico. Il suo investimento è quindi fungibile. Viste le particolari circostanze del trasferimento del capitale della IB, il Land non aveva questa possibilità. Tuttavia la Commissione non vede alcuna ragione per applicare un’ulteriore maggiorazione. Certo, il Land non aveva la possibilità di negoziare liberamente l’investimento per realizzarne il controvalore economico, ma poteva in qualsiasi momento scorporare per legge il patrimonio speciale dalla LSH e conferirlo ad altri istituti, realizzando eventualmente rendimenti più elevati. Anche su questo punto l’accordo raggiunto tra il BdB, il Land Schleswig-Holstein e la HSH Nordbank non prevede l’applicazione di alcuna maggiorazione in ragione della mancanza di fungibilità del patrimonio.
(171)
Nel complesso, la Commissione ritiene pertanto adeguata una maggiorazione del rendimento dello 0,3 % annuo (al netto dell’imposta sulle società e al lordo dell’imposta a carico degli investitori) per la rinuncia a diritti di voto aggiuntivi.
(172)
Per questi motivi e in accordo con il BdB, autore della denuncia, con il Land Schleswig-Holstein e con la LSH, la Commissione è giunta alla conclusione che la remunerazione adeguata ammonta al 6,28 % annuo (al netto delle imposte sulle società), vale a dire: 9,29 % di rendimento normale dell’investimento in questione, più lo 0,3 % per le specificità dell’operazione, meno il 3,31 % per spese di finanziamento che la LSH deve sostenere a causa della mancanza di liquidità del patrimonio trasferito.
(173)
Come già illustrato, il capitale della IB rappresentava un valore materiale per la LSH ancor prima di essere riconosciuto dal BAKred come fondi propri di base ai sensi della legge sul sistema creditizio, in quanto iscritto in bilancio come fondi propri a partire dal momento del conferimento. Lo stesso dicasi dell’importo utilizzato dalla IB e della riserva speciale beni immobili. La sua funzione economica è pertanto assimilabile a quella di una fideiussione o di una garanzia. Per esporsi ad un rischio di questo tipo, un investitore operante in un’economia di mercato richiederebbe una remunerazione adeguata. In un primo tempo la Germania ha ritenuto non adeguato per la LSH il tasso di base dello 0,3 % annuo riconosciuto dalla Commissione nella decisione 2000/392/CE (43) per la funzione di copertura. Nella decisione 2000/392/CE al tasso summenzionato dello 0,3 % annuo è stata applicata una maggiorazione di un ulteriore 0,3 % annuo, in quanto, da un lato, le fideiussioni bancarie sono di solito associate a specifiche operazioni e hanno durata determinata (cosa che non si verificava nel caso della WestLB) e, dall’altro, l’importo di più di 3,4 miliardi di DEM messo a disposizione della WestLB è superiore a quello che viene di norma coperto mediante simili fideiussioni bancarie.
(174)
Tenuto conto della sostanziale comparabilità della WestLB e della LSH, nonché della mancanza di altri punti di riferimento, la Commissione parte dal presupposto che questo tasso corrisponda alla remunerazione che la LSH avrebbe dovuto pagare sul mercato per una fideiussione bancaria a suo favore.
(175)
Anche su questo punto l’accordo raggiunto tra il BdB, il Land Schleswig-Holstein e la LSH si basa sul presupposto che una maggiorazione dello 0,3 % annuo sia giustificata. Nel caso della LSH la Commissione ritiene pertanto giustificata una maggiorazione, e fissa pertanto un tasso dello 0,3 % annuo come remunerazione adeguata per la funzione di copertura del capitale dal 1o gennaio 1991, data dell’iscrizione in bilancio, alla data del riconoscimento da parte del BAKred. Il tasso dello 0,3 % annuo al netto delle imposte è stato utilizzato anche dalle parti come base per il calcolo dell’elemento di aiuto nella tabella allegata all’accordo.
(176)
La Germania ha sostenuto che i dividendi distribuiti dalla IB al Land negli anni dal 1993 al 2002 per un importo di 99,9 milioni di DEM dovevano essere detratti dalla remunerazione da corrispondere. Secondo il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato, i pagamenti effettuati e gli incrementi di valore realizzati dopo l’investimento non sono rilevanti per l’investitore, il quale, sulla base delle informazioni di cui dispone al momento della realizzazione dell’investimento, si attenderà un rendimento adeguato o potrà concordare direttamente una remunerazione. Per cui i dividendi o gli incrementi di valore che non possono essere calcolati anticipatamente non sono determinanti.
(177)
La Commissione ritiene pertanto che nel caso in oggetto i dividendi distribuiti dalla IB non debbano essere detratti dalla remunerazione da corrispondere.
h) Gli effetti di sinergia
(178)
La LSH ritiene che nel valutare la remunerazione pagata al Land occorra inoltre tener conto delle sinergie realizzate grazie al conferimento. È tuttavia evidente che il vero scopo del trasferimento era fornire alla LSH una dotazione di capitale proprio conforme ai nuovi requisiti in materia di solvibilità. Le sinergie sono state considerate un effetto (secondario) positivo, ma all’epoca non erano il principale motivo dell’operazione.
(179)
Se la IB riesce a realizzare tali sinergie e risparmi, la corrispondente riduzione dei costi va a vantaggio del WKA e della WAK (e quindi del Land), ma non può essere considerata come una controprestazione della LSH per la messa a disposizione di fondi propri di base. Dato che per la LSH le sinergie non riducono l’utilizzabilità del capitale trasferito né aumentano i costi derivanti dal trasferimento, esse non dovrebbero influenzare la remunerazione adeguata che un investitore operante in economia di mercato può esigere dalla banca per il capitale proprio messo a disposizione. Anche nel caso in cui le sinergie generassero realmente un beneficio per il Land, ogni concorrente sarebbe obbligato, per effetto del gioco della concorrenza, a «pagare» al Land per lo strumento finanziario (il capitale della IB), oltre ad una remunerazione adeguata per il capitale proprio messo a disposizione, anche una «remunerazione» in forma di tali benefici.
(180)
Del resto gli effetti di sinergia generati da un’operazione di concentrazione si fanno sentire di norma in entrambe le imprese partecipanti all’operazione. Non si comprende per quale ragione la LSH non avrebbe dovuto beneficiare di tali vantaggi.
i) La modifica della legge il 1o giugno 2003
(181)
La Germania ha dichiarato che, con efficacia giuridica a decorrere dal 1o giugno 2003, la IB è stata scorporata dal patrimonio della LSH. La riserva speciale beni immobili è stata anch’essa scorporata dalla LSH, con efficacia giuridica a decorrere dal 1o giugno 2003.
(182)
In tal modo, a partire dal 1o giugno 2003 la LSH non può più utilizzare il patrimonio speciale a sostegno delle attività a rischio esercitate in regime di concorrenza ovvero con funzione di copertura.
(183)
La Commissione ritiene quindi che con lo scorporo del patrimonio speciale il trattamento favorevole oggetto del presente esame ha avuto termine il 1o giugno 2003.
j) L’elemento di aiuto
(184)
Sulla base dei calcoli descritti in precedenza, la Commissione è giunta alla conclusione che la remunerazione che la LSH è tenuta a pagare ammonta al 6,28 % annuo al netto delle imposte per il patrimonio speciale riconosciuto come fondi propri di base dal BAKred e allo 0,3 % al netto delle imposte per la differenza tra detto importo e l’importo iscritto nel bilancio della LSH come fondi propri, nonché per la riserva speciale beni immobili.
(185)
Questa remunerazione avrebbe dovuto essere versata dal 1o gennaio 1991 al 31 maggio 2003, data in cui il trattamento favorevole ha avuto fine.
(186)
La LSH ha pagato una remunerazione solo per l’importo che poteva utilizzare a sostegno della sua attività commerciale.
(187)
L’elemento di aiuto può essere calcolato come la differenza tra i pagamenti effettivi e i pagamenti corrispondenti alle condizioni di mercato.
(188)
La successiva tabella riporta il calcolo dell’elemento di aiuto.
Tabella 4
Calcolo dell’elemento di aiuto (in milioni di DEM)
In milioni di DEM
1991 (44)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
(5 mesi)
Totale del capitale della IB
1 306,0
1 312,2
1 337,9
1 387,0
1 472,0
1 563,0
1 665,9
1 763,0
1 814,0
1 817,0
1 849,2
1 923,9
1 967,6
1.
Importo utilizzabile dalla LSH
1 018,0
1 013,1
954,0
1 024,0
1 092,0
1 172,0
1 264,0
1 346,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
2.
Importo utilizzato dalla IB
288,0
299,0
383,9
363,0
380,0
391,0
401,9
417,0
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
3.
Importo tra il 1.1.1991 e il 30.8.1991
870,7
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
4.
Riserva speciale beni immobili
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[…]
[…]
[…]
[…]
Remunerazione del 6,28 % annuo (al netto delle imposte) per il punto 1.
21,3
63,6
59,9
64,3
68,6
73,6
79,4
84,5
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Remunerazione dello 0,3 % annuo (al netto delle imposte) per il punto 2.
0,3
0,9
1,2
1,1
1,1
1,2
1,2
1,3
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Remunerazione dello 0,3 % annuo (al netto delle imposte) per il punto 3.
2,6
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
Remunerazione dello 0,3 % annuo (al netto delle imposte) per il punto 4.
-
-
-
-
-
-
-
-
-
[…]
[…]
[…]
[…]
Importo totale della remunerazione consueta sul mercato
24,2
64,5
61,1
65,4
69,7
74,8
80,6
85,8
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Remunerazione effettiva (al netto delle imposte)
0
0
0,9
2,4
1,0
2,5
5,0
6,6
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
Elemento di aiuto
24,2
64,5
60,2
63,0
68,7
72,3
75,6
79,2
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(189)
L’elemento di aiuto per il periodo compreso tra la concessione dell’aiuto e il 31 maggio 2003 ammonta pertanto a 845,6 milioni di DEM, equivalenti a 432,3 milioni di EUR.
1.3. DISTORSIONE DELLA CONCORRENZA ED EFFETTI SUGLI SCAMBI TRA GLI STATI MEMBRI
(190)
La liberalizzazione dei servizi finanziari e l’integrazione dei mercati finanziari hanno reso l’attività bancaria all’interno della Comunità sempre più sensibile alle distorsioni della concorrenza. Tale sviluppo si è ulteriormente intensificato con l’Unione economica e monetaria, grazie alla quale stanno scomparendo i residui ostacoli alla concorrenza sui mercati dei servizi finanziari.
(191)
La LSH, l’impresa beneficiaria, era attiva sia a livello regionale, sia a livello internazionale. La LSH si considerava una banca commerciale universale, un istituto centrale delle casse di risparmio e una banca dello Stato e dei Comuni. Nonostante il nome, la tradizione, la missione assegnatale dalla legge, la LSH non è in alcun modo solo una banca locale o regionale.
(192)
Da ciò si desume chiaramente che la LSH offriva i propri servizi bancari in concorrenza con altre banche europee fuori dalla Germania e - dato che le banche di altri paesi europei operano in Germania - all’interno della Germania.
(193)
Va inoltre ricordato il legame molto stretto esistente tra i fondi propri di un istituto di credito e le sue attività bancarie. Solo sulla base di sufficienti fondi propri riconosciuti una banca può operare ed espandere la sua attività commerciale. Dato che la misura statale ha fornito alla LSH tali fondi propri per rispettare i requisiti di solvibilità, essa ha direttamente influenzato le possibilità commerciali della banca.
(194)
È ovvio pertanto che l’aiuto concesso alla LSH determina distorsioni della concorrenza e incide sugli scambi tra gli Stati membri.
1.4. CONCLUSIONE
(195)
Sulla base delle considerazioni che precedono si può affermare che tutti i criteri dell’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE sono soddisfatti, e che di conseguenza il trasferimento del patrimonio speciale comporta un aiuto di Stato ai sensi del predetto articolo.
2. COMPATIBILITÀ CON IL MERCATO COMUNE
(196)
Si deve inoltre esaminare se l’aiuto possa essere considerato compatibile con il mercato comune. A tale proposito va osservato che, per eventuali elementi di aiuto di Stato presenti nel trasferimento del capitale della IB e della riserva beni immobili la LSH ha invocato solo la deroga di cui all’articolo 86, paragrafo 2, del trattato CE.
(197)
Nessuna delle deroghe previste dall’articolo 87, paragrafo 2, del trattato CE è applicabile. L’aiuto non ha carattere sociale, non è concesso a singoli consumatori, non è destinato ad ovviare ad un danno arrecato da calamità naturali o da eventi eccezionali, né a compensare svantaggi economici provocati dalla divisione della Germania.
(198)
Dato che l’aiuto non ha un obiettivo regionale - non è destinato né a favorire lo sviluppo economico di regioni dove il tenore di vita sia anormalmente basso oppure in cui si abbia una grave forma di sottooccupazione né ad agevolare lo sviluppo di talune regioni economiche - non è applicabile né l’articolo 87, paragrafo 3, lettera a) né l’articolo 87, paragrafo 3, lettera c) del trattato CE, per quanto riguarda la dimensione regionale di quest’ultimo. L’aiuto non è destinato neanche a promuovere la realizzazione di un importante progetto di comune interesse europeo. Chiaramente, l’aiuto non è neanche destinato a promuovere la cultura o la conservazione del patrimonio.
(199)
Dato che quando la misura venne decisa non era in gioco la sopravvivenza economica della LSH, non si pone la questione se il fallimento di un unico grande ente creditizio come la LSH avrebbe potuto causare una crisi generale del settore bancario tedesco, il che avrebbe potuto eventualmente giustificare, ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera b), del trattato CE, un aiuto volto a porre rimedio ad un grave turbamento dell’economia tedesca.
(200)
Ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c), del trattato CE, l’aiuto può essere considerato compatibile con il mercato comune se agevola lo sviluppo di talune attività economiche. Ciò potrebbe in linea di principio applicarsi anche agli aiuti alla ristrutturazione nel settore bancario. Tuttavia, nel caso in oggetto, non sono soddisfatte le condizioni per l’applicazione di detta deroga. La LSH non era un’impresa in difficoltà di cui occorresse ripristinare l’efficienza economica con aiuti di Stato.
(201)
In linea di principio, l’articolo 86, paragrafo 2, del trattato CE, il quale consente, a determinate condizioni, deroghe alle disposizioni del trattato in materia di aiuti di Stato, è applicabile anche al settore dei servizi finanziari. Ciò è stato confermato dalla Commissione nella sua relazione sui servizi di interesse economico generale nel settore bancario (45). La LSH ha dichiarato di prestare servizi di interesse economico generale e che, nella misura in cui ogni eventuale sovvenzione del Land Schleswig-Holstein viene utilizzata ai fini della sua missione pubblica o per la prestazione di servizi di interesse generale, non costituisce un aiuto di Stato illegale. Tuttavia, la LSH non soddisfa le condizioni formali previste: non sono stati indicati chiaramente né i compiti che la LSH svolge per la prestazione dei servizi di interesse economico generale né in particolare i costi effettivi generati da questa attività. È chiaro pertanto che il trasferimento è stato effettuato per consentire alla LSH di soddisfare i nuovi requisiti in materia di capitale proprio, senza alcun riferimento a servizi di interesse economico generale. Pertanto, nella fattispecie non si applica neanche questa deroga.
(202)
Dato che non trova applicazione nessuna delle deroghe al divieto fondamentale degli aiuti di Stato di cui all’articolo 87, paragrafo 1, del trattato CE, l’aiuto in questione non può essere considerato compatibile con il trattato.
3. L’AIUTO NON RIENTRA IN NESSUNO DEI REGIMI DI AIUTI GIÀ ESISTENTI
(203)
Contrariamente a quanto sostenuto dalla Germania e dalla LSH, l’apporto di capitale non può essere considerato come rientrante nel regime di aiuti di Stato già esistente «Anstaltslast» e «Gewährträgerhaftung».
(204)
Da una parte, la fattispecie della Gewährträgerhaftung, come garanzia offerta ai creditori qualora, in caso di inadempimento, il patrimonio della banca non sia sufficiente per soddisfare i crediti, non si applica al caso di specie. L’apporto di capitale non era inteso a soddisfare i creditori della Landesbank né il patrimonio della Landesbank era esaurito.
(205)
Dall’altra parte, non ricorrono neanche le condizioni per l’applicazione dell’Anstaltslast. L’Anstaltslast obbliga l’ente pubblico proprietario (nella fattispecie il Land Schleswig-Holstein) a dotare la LSH delle risorse necessarie per il suo ordinato funzionamento, se decide di mantenerla in attività. Tuttavia, al momento dell’apporto del capitale, la LSH non si trovava in alcun modo nella condizione di non poter operare regolarmente a causa, ad esempio, della mancanza di sufficienti fondi propri. Pertanto, l’apporto di capitale non era necessario per assicurare l’ordinato svolgimento dell’attività della Landesbank. Si è proceduto invece all’apporto di capitale per consentire alla Landesbank di aumentare la sua dotazione di capitale, in previsione dell’applicazione di disposizioni più rigorose in materia di fondi propri a partire dal 30 giugno 1993, in modo da poter evitare una riduzione altrimenti necessaria del volume complessivo dell’attività/delle attività di rischio della Landesbank ovvero (al di là di ciò) in modo da permetterne l’espansione futura. Questo consapevole calcolo economico da parte del Land, nella sua qualità di comproprietario, consentiva inoltre alla LSH di sfruttare nuove opportunità commerciali nel quadro dell’attività esercitata in regime di concorrenza. Il «requisito della necessità» proprio dell’Anstaltslast non si applica ad una decisione economica normale come quella adottata dal Land in qualità di comproprietario. Non essendo possibile applicare nessun altro regime di aiuti esistente a norma dell’articolo 87, paragrafo 1 e dell’articolo 88, paragrafo 1, del trattato CE, l’apporto di capitale in questione deve pertanto essere considerato come nuovo aiuto ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 e dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato CE ed essere esaminato come tale.
X. CONCLUSIONI
(206)
La Commissione constata che la Germania ha dato esecuzione illegalmente all’aiuto in questione in violazione dell’articolo 88, paragrafo 3, del trattato CE. Pertanto l’aiuto è illegale.
(207)
L’aiuto non può essere considerato compatibile né ai sensi dell’articolo 87, paragrafi 2 e 3, del trattato CE né a norma di qualsiasi altra disposizione del trattato. Pertanto, l’aiuto è dichiarato incompatibile con il mercato comune, deve essere soppresso e il governo tedesco è tenuto a recuperare l’elemento di aiuto della misura illegale,
HA ADOTTATO LA SEGUENTE DECISIONE:
Articolo 1
L’aiuto di Stato al quale la Germania ha dato esecuzione in favore della Landesbank Schleswig-Holstein Girozentrale, ora HSH Nordbank AG, per un importo totale di 432,3 milioni di EUR nel periodo dal 1o gennaio 1999 al 31 maggio 2003, è incompatibile con il mercato comune.
Articolo 2
La Repubblica federale di Germania prende tutti i provvedimenti necessari per recuperare dall’impresa beneficiaria l’aiuto di cui all’articolo 1, già posto illegalmente a sua disposizione.
Articolo 3
Il recupero viene eseguito senza indugio e secondo le procedure del diritto interno a condizione che queste consentano l’esecuzione immediata ed effettiva della presente decisione.
L’aiuto da recuperare comprende gli interessi, che decorrono dalla data in cui l’aiuto è divenuto disponibile per il beneficiario fino alla data del recupero.
Gli interessi sono calcolati conformemente alle disposizioni del capo V del regolamento (CE) n. 794/2004 della Commissione (46).
Articolo 4
Entro due mesi dalla notificazione della presente decisione, la Germania informa la Commissione circa i provvedimenti presi per conformarvisi, utilizzando il modulo riportato in allegato.
Articolo 5
La Repubblica federale di Germania è destinataria della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, 20 ottobre 2004.