ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 20. října 2004
o podpoře Německa ve prospěch společnosti Westdeutsche Landesbank - Girozentrale, nyní WestLB AG
(oznámeno pod číslem dokumentu K(2004) 3925)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2006/737/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ -
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co zúčastněné strany byly na základě výše uvedených předpisů (1) vyzvány k podání připomínek a s ohledem na jejich připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
1. SPRÁVNÍ ŘÍZENÍ
(1)
Stížností ze dne 23. března 1993Bundesverband deutscher Banken e.V. (Spolkový svaz německých bank, zapsaný spolek) („BdB“), který reprezentuje přibližně 300 soukromých bank v Německu, vyzval Komisi, aby podle čl. 226 Smlouvy o ES zahájila řízení proti Německu. Svaz uvedl, že Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (Spolkový úřad pro bankovní dohled) („BAKred“) se provinil proti čl. 4 odst. 1 Směrnice 89/299/EHS tím, že majetek Wohnungsbauförderungsanstalt des Landes Nordrhein-Westfalen (Ústav na podporu bytové výstavby země Severní Porýní-Vestfálsko) („Wfa“), který byl spojen fúzí se společností Westdeutsche Landesbank Girozentrale (Západoněmecká zemská banka ústředí žirové banky) („WestLB“), uznal jako vlastní prostředky společnosti WestLB.
(2)
Dopisem ze dne 31. května 1994 informoval BdB generální ředitelství IV pro hospodářskou soutěž o majetkovém převodu a v této souvislosti hovořil o narušení hospodářské soutěže ve prospěch společnosti WestLB. Dne 21. prosince 1994 podal BdB formální stížnost a vyzval Komisi, aby proti Německu zahájila řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES. V únoru, v březnu 1995 a v prosinci 1996 se ke stížnosti svého svazu připojilo deset bank.
(3)
Aby bylo možné posoudit, zda majetkový převod představuje státní podporu, Komise dopisy z 12. ledna, 9. února, 10. listopadu, 13. prosince 1993 a 16. ledna 1996 požádala německé orgány o další informace. Tyto jí byly sděleny prostřednictvím dopisů z 9. února a 16. března 1993, 8. března 1994, 12. dubna, 26. dubna 1996 a ze dne 14. ledna 1997. Ze strany různých účastníků byly doručeny další dopisy a podklady. Zástupci Komise se se zástupci německých úřadů, společnosti WestLB, dalších zemských bank a stěžovatele setkali několikrát v letech 1994 až 1997.
(4)
Po této výměně informací považovala Komise za nutné zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES. Toto usnesení přijala dne 1. října 1997. V něm dospěla k závěru, že sporné opatření pravděpodobně představuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES a že ke zkoumání postupu potřebuje další informace. Přitom jí šlo především o údaje k opatřením, kterými země Severní Porýní-Vestfálsko (dále: země) zajistí, aby se přiměřeným způsobem účastnila dalších zisků, kterých může společnost WestLB dosáhnout na základě navýšení kapitálu, údaje k účinkům chybějícího likvidního charakteru převáděného kapitálu, k účinkům okolnosti, že vliv země na společnost WestLB nestoupl, a k účinkům přednostního charakteru pevné odměny, jakož i eventuelních dalších faktorů při stanovování přiměřené odměny, údaje k výši kapitálu Wfa na podporu obchodní činnosti společnosti WestLB, k částce, která jej převyšuje a která je vykazována v rozvaze společnosti WestLB, k osvobozením od daně, k osvobození od závazků, k rentabilitě společnosti WestLB a k údajným synergiím.
(5)
Usnesení Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropských společenství (2) Při této příležitosti vyzvala účastníky k zaujetí stanoviska. Komise obdržela stanoviska společnosti WestLB (19. května 1998), Association Française des Banques (26. května 1998), British Bankers' Association (2. června 1998) a BdB (4. června 1998). Ta byla předána Německu dopisem ze dne 15. června 1998 k vyjádření, které bylo předloženo po prodloužení lhůty dopisem ze dne 11. srpna 1998.
(6)
Dne 15. ledna a 16. září 1998 se konala setkání se zástupci BdB a dne 9. září 1998 se zástupci společnosti WestLB. Dopisem ze dne 22. září 1998 pozvaly útvary Komise německé orgány, společnost WestLB a BdB ke společnému zasedání o různých aspektech ve stávající věci. BdB dopisem ze dne 30. října 1998 dodal informační materiál. Zasedání s těmito třemi účastníky se konalo dne 10. listopadu 1998. Poté úřady Komise požádaly německé orgány a BdB dopisem ze dne 16. listopadu 1998 o další informace a podklady.
(7)
BdB po prodloužení lhůty předložil požadované informace dopisem ze dne 14. ledna 1999. Německé orgány po prodloužení lhůty předaly několik informací dopisem ze dne 15. ledna 1999 a ze dne 7. dubna 1999.
(8)
Protože německé orgány nechtěly Komisi předat určité údaje, nařídila Komise rozhodnutím ze dne 3. března 1999 doručeným Německu dopisem ze dne 24. března sdělení těchto informací. Německá vláda tomuto nařízení dostála po prodloužení lhůty dopisem ze dne 22. dubna 1999.
(9)
Komise zadala nezávislou studii o přiměřené odměně, kterou by země Severní Porýní-Vestfálsko musela požadovat za převod Wfa na společnost WestLB. Tímto pověřená poradenská firma se rovněž zúčastnila zasedání se třemi účastníky dne 10. listopadu 1998 a studii doručila Komisi dne 18. června 1999. Dne 8. července 1999 vydala Komise rozhodnutí 2000/392/ES o opatření provedeném Německem ve prospěch společnosti Westdeutsche Landesbank Girozentrale (dále: napadené rozhodnutí) (3). Rozhodnutí bylo Německu oznámeno dne 4. srpna 1999, které je zemi předalo dopisem ze dne 6. srpna 1999. Země informovala společnost WestLB dopisem ze dne 9. srpna 1999, který byl této doručen téhož dne. V článku 1, 2 a 3 tohoto rozhodnutí se uvádí:
„Článek 1
Státní podpora, kterou Německo poskytlo ve prospěch společnosti Westdeutsche Landesbank Girozentrale v celkové výši 1 579 700 000 DEM (807 700 000 EUR) v letech 1992 až 1998, je neslučitelná se společným trhem.
Článek 2
(1) Německo přijme veškerá opatření potřebná k tomu, aby bylo možno získat od příjemce nazpět podporu uvedenou v článku 1, jež mu byla udělena protiprávně.
(2) Vrácení podpory proběhne postupem daným vnitrostátními procesními předpisy. Podpora, kterou je nutno vrátit, zahrnuje úroky od okamžiku, kdy mohl příjemce touto protiprávně udělenou podporou disponovat, až do okamžiku jejího úplného vrácení. Úroky se vypočítají na základě referenční sazby používané k výpočtu grantového ekvivalentu regionální pomoci..
Článek 3
Německo sdělí Komisi ve lhůtě dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí, jaká opatření přijalo k jeho splnění.“
2. SOUDNÍ ŘÍZENÍ
(10)
Dne 12. října 1999 podaly společnost WestLB a země Severní Porýní-Vestfálsko žaloby proti tomuto rozhodnutí u Soudu prvního stupně Evropských společenství. Společnost WestLB, země a Německo jako vedlejší účastník žádaly, aby bylo napadené rozhodnutí prohlášeno za neplatné a aby bylo Komisi uložena úhrada nákladů řízení. Navíc země požádala, aby bylo BdB uloženo uhradit také její vlastní náklady. Komise a BdB jako vedlejší účastníci žádají, aby byly obě žaloby zamítnuty jako neodůvodněné a aby bylo žalobcům uloženo uhradit náklady řízení (BdB přitom zahrnuje svoje vlastní náklady).
(11)
Německo navíc dne 8. října 1999 podalo žalobu proti tomuto rozhodnutí před Soudním dvorem Evropského společenství rovněž se žádostí, aby toto bylo prohlášeno za neplatné a aby Komisi uložil úhradu nákladů řízení. Toto řízení bylo ale odloženo s ohledem na řízení před Soudem prvního stupně, které má stejný obsah.
(12)
Usnesením soudu ze dne 22. srpna 2000 bylo Německo připuštěno jako vedlejší účastník na podporu žalobců a BdB jako vedlejší účastník na podporu Komise jako žalované. Usnesením soudu ze dne 11. července 2001 byly obě právní věci spojeny ke společnému ústnímu jednání a ke společnému rozhodnutí. Ústní jednání se konalo ve dnech 5. a 6. června 2002.
(13)
Dne 6. března 2003 vydal Soud prvního stupně rozsudek (4), ve kterém prohlásil napadené rozhodnutí Komise za neplatné od samého počátku a uložil Komisi uhradit náklady žalobců, jakož i její vlastní náklady a Německu jeho a BdB jejich vlastní náklady.
(14)
Soud prohlásil rozhodnutí Komise kvůli nedostatečnému zdůvodnění v následujících dvou bodech ohledně vyměření výše úhrady obvyklé na trhu za neplatné. Za prvé bylo provedeno prohlášení o neplatnosti rozhodnutí ohledně zdůvodnění výše úhrady za likvidní základní kapitál jako výchozí bod pro výpočet, pro který Komise stanovila sazbu ve výši 12 % p.a. (po zdanění podniku a před zdaněním investora). Za druhé bylo prohlášení o neplatnosti provedeno ohledně zdůvodnění výše příplatku k této úhradě, pro který Komise stanovila sazbu ve výši 1,5 % p.a. (po zdanění podniku a před zdaněním investora). Jinak soud potvrdil rozhodnutí Komise v plném rozsahu.
3. OBNOVENÉ SPRÁVNÍ ŘÍZENÍ
(15)
Prostřednictvím dopisů z 20., 29. ledna, 6. února a 28. května 2004 požádala Komise německé orgány o aktualizaci údajů podstatných pro rozhodnutí, které byly předány po prodloužení lhůty dne 10. března a 14. června 2004 a projednány ústně dne 28. července 2004. Další stanovisko země Severní Porýní-Vestfálsko bylo k tomuto doručeno dne 26. srpna 2004. Dopisem ze dne 6. října 2004 Německo předalo další požadované informace.
(16)
V červenci 2004 podali stěžovatelé BdB, země Severní Porýní-Vestfálsko a společnost WestLB AG předběžné porozumění, předané Komisi dne 19. července 2004, o přiměřené úhradě, která by měla být dle jejich názoru brána Komisí za základ v obou bodech vytýkaných soudem. Konečné znění tohoto porozumění bylo Komisi předáno dne 13. října 2004.
(17)
Ve stávajícím novém rozhodnutí Komise podle zdání soudu opravila oba body, které byly tímto kritizovány jako nedostatečné (zdůvodnění základní úhrady a možného příplatku). Jinak Komise stojí v zásadě za hodnocením, které provedla ve svém původním rozhodnutí. Do tohoto byly ovšem zahrnuty výsledky jednání mezi stěžovatelem BdB a zemí Severní Porýní-Vestfálsko popř. společností WestLB AG ohledně výše přiměřené úhrady. Komise ve stávajícím rozhodnutí provedla kromě jiného aktualizace, které byly v průběhu času od prvního rozhodnutí nutné, ohledně řízení, představení podniku jakož i ohledně výpočtu prvku podpory, včetně stanovení skutkové podstaty ukončení podpory, na základě nových údajů, které Německo předložilo pro roky od vydání starého rozhodnutí, popř. Komise zkrátila některé pasáže, které pro nové rozhodnutí již nejsou požadovány.
II. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
1. WESTDEUTSCHE LANDESBANK GIROZENTRALE (WESTLB)
(18)
V časovém období relevantním pro toto rozhodnutí od vložení Wfa dne 31. prosince 1991 až do rozštěpení společnosti WestLB dne 1. srpna 2002, kterým byla ukončena skutková podstata podpory, byla společnost WestLB veřejným úvěrovým ústavem podle právních předpisů země Severní Porýní-Vestfálsko. Dne 31. prosince 1991 činil její uznaný vlastní kapitál přibližně 5,1 mld. DEM. Ze zákona na ni byly přeneseny tři úkoly: Byla centrální bankou pro místní spořitelny této země a od 17. července 1992 také pro spořitelny země Brandenburg (Braniborsko). Plnila úkoly státní a komunální banky tím, že v pověření svých podílových vlastníků realizovala finanční obchody. Konečně vykonávala všeobecné bankovní činnosti. Nehledě na zvláštní právní předpisy země společnost WestLB podléhala německému zákonu o bankách a odpovídajícímu bankovnímu dohledu.
(19)
Společnost WestLB se ze 100 % nacházela ve státním vlastnictví. Největší podíl na nominálním kapitálu měla země (43,2 %). Dalšími podílovými vlastníky byly Landschaftsverbände Rheinland (Krajinné svazy Porýní) a Westfalen-Lippe (Vestfálsko-Lippe) (po 11,7 %) jakož i Rheinische a Westfälisch-Lippische Sparkassen- und Giroverband (Rýnský a Vestfálsko-Lippský svaz spořitelen a žirový svaz) (po 16,7 %). Tyto poměry podílů zůstaly nezměněné po celé relevantní časové období od 31. prosince 1991 až do 1. srpna 2002.
(20)
Veřejní vlastníci ručili za společnost WestLB jako za veřejnoprávní zařízení v rámci institucionální odpovědnosti a v rámci ručení zřizovatele. Institucionální odpovědnost znamená, že vlastníci společnosti WestLB jsou zavázáni k zajištění hospodářské základny a funkčnosti ústavu během jeho celé existence. Tato záruka nezdůvodnila žádné ručení vlastníků vůči věřitelům banky, nýbrž regulovala toliko vztahy mezi orgány a bankou. V rámci ručení zřizovatele ručili vlastníci za veškeré závazky banky, pokud tyto nemohly být vyrovnány z majetku banky. Zřizovatel ručil vůči věřitelům banky. Obě záruky nebyly omezeny ani časově ani hodnotově.
(21)
Společnost WestLB byla původně regionálním zařízením, které se soustřeďovalo na to, aby doplňovalo činnost místních spořitelen, které původně vykonávaly opět převážně sociální funkci tím, že nabízely finanční služby v oblastech, ve kterých trh fungoval nedostatečně. Spořitelny se však již dávno transformovaly na univerzální úvěrové ústavy. Totéž platilo pro společnost WestLB, která se v minulých desetiletích stále silněji profilovala jako nezávislá obchodní banka a která byla v rozhodujícím časovém období významném silným konkurentem na německých a evropských bankovních trzích .
(22)
Měřeno podle své bilanční sumy patřil koncern WestLB v rozhodujícím časovém obdob k pěti největším německým úvěrovým ústavům. Koncern WestLB poskytoval finanční služby podnikům a státním zařízením a byl činný také na mezinárodních kapitálových trzích jak na vlastní účet, tak i pro jiné emitenty dluhopisů. Jako mnohé další německé univerzální banky vlastnila společnost WestLB podíly ve finančních institucích a dalších podnicích. Významnou část své obchodní činnosti vyvíjela také mimo území Německa.
(23)
Na základě zvláštních právních předpisů byla společnost WestLB až do rozdělení v srpnu 2002 - jinak než soukromé banky, ale stejným způsobem jako jiné státní úvěrové ústavy - kromě toho schopna provozovat hypoteční úvěrové obchody a obchody spořitelen pod stejnou organizační střechou jako své další obchody. Z tohoto důvodu mohla společnost WestLB v rozhodujícím časovém období až do rozdělení patřit k nejuniverzálnějším bankám v Německu.
(24)
Na druhé straně společnost WestLB neudržovala žádnou hustou síť poboček pro obchod se soukromými klienty. V této části trhu byly činné místní spořitelny, pro které společnost WestLB fungovala jako centrála.
(25)
Rentabilita společnosti WestLB, měřená podle zisku před zdaněním v procentuálním poměru k vlastním prostředkům na úrovni koncernu, činila v průměru osmi let před začleněním Wfa (1984 - 1991) nanejvýš 6,6 %, bez jasné vzrůstající tendence. Oproti německé a také evropské průměrné úrovni mohl být tento výsledek označen jako mimořádně nízký.
(26)
Koncern WestLB navýšil svou bilanční sumu roku 1991, tedy před převodem, do konce roku 2001, okamžiku poslední roční účetní závěrky před svým rozdělením, z 270 mil. DEM na 840 mil. DEM, tedy více než na trojnásobek.
(27)
Zákonem ze dne 2. července 2002 rozdělila země Severní Porýní-Vestfálsko společnost WestLB ke dni 1. srpna 2002 (se zpětným bilančním účinkem ke dni 1. ledna 2002) na veřejnoprávní mateřskou společnost, Landesbank Nordrhein-Westfalen, a soukromou dceřinou společnost WestLB AG. Do společnosti WestLB AG byl soustředěn obchod bývalé WestLB na volném trhu a do Landesbank Nordrhein-Westfalen její obchody ve veřejném zájmu. Společnost WestLB AG je podle údajů Německa právně identická se společností WestLB a je možné ji považovat za dlužníka z hlediska vrácení celé podpory (5). Wfa byl při rozdělení začleněn do Landesbank Nordrhein-Westfalen, čímž byl vyňat z obchodu na volném trhu soustředěného do WestLB AG. Stanovami společnosti Landesbank Nordrhein-Westfalen bylo mimo to určeno, že kapitál Wfa nesmí být používán k podpoře hypotečního obchodu, který v této zůstal, a že je proto nutné v budoucnosti zaplatit zemi úhradu ve výši 0,6 % p.a. za případnou funkci ručení země.
2. WOHNUNGSBAUFÖRDERUNGSANSTALT (ÚSTAV NA PODPORU BYTOVÉ VÝSTAVBY, WFA)
(28)
Wfa byl založen v roce 1957 a až do 31. prosince 1991 byl činný jako veřejnoprávní instituce. Jako takový byl zařízením s vlastní právní subjektivitou se základním kapitálem ve výši 100 mil. DEM (50 mil. EUR), a země byla výhradním vlastníkem. Na základě § 6 odst. 1 dřívějšího zákona Severního Porýní-Vestfálska na podporu bytové výstavby (6) příslušela Wfa výlučně úloha podporovat bytovou výstavbu prostřednictvím přidělování úrokově zvýhodněných a bezúročných půjček. Kvůli své obecné prospěšnosti byl ústav osvobozen od daně z příjmu právnických osob, majetkové daně a kapitálové živnostenské daně.
(29)
Na Wfa jako na veřejnoprávní instituci se vztahovala institucionální odpovědnost (Anstaltslast) a ručení zřizovatele (Gewährträgerhaftung) země Severního Porýní-Vestfálska za veškeré závazky ústavu. Tyto záruky zůstaly zachovány i po převodu.
(30)
Hlavním finančním zdrojem pro podporu bytové výstavby byly a jsou „zemské prostředky na bytovou výstavbu“, které vznikly prostřednictvím příjmů z úroků z půjček přidělených Wfa a prostřednictvím ročních přídělů prostředků z rozpočtu země. Tyto prostředky, které jsou podle § 16 bývalého zákona o podpoře bytové výstavby určeny výlučně k financování půjček na bytovou výstavbu, byly ze 75 % použity na refinancování Wfa, tzn. 24,7 mld. DEM (12,6 mld. EUR) ke dni 31. prosince 1991.
(31)
Před převodem byly závazky přijaté od země Severní Porýní-Vestfálsko na podporu bytové výstavby garantovány prostřednictvím Wfa. Každý rok byla ve výši závazků vyrovnaných zemí přeměněna záruka Wfa v pohledávku země na úhradu vůči Wfa, čímž se hodnota majetku na podporu zemské bytové výstavby adekvátně zredukovala. Tyto závazky Wfa by byly splatné až tehdy, když by Wfa ke splnění svých veřejných úkolů již nebyl odkázán na příjmy z úroků a splácení půjček. Na konci roku 1991 činily přibližně 7,4 mld. DEM (3,78 mld. EUR) a nebyly vykazovány v rozvaze přímo, nýbrž pouze „pod čarou“.
3. POŽADAVKY NA VLASTNÍ KAPITÁL NA ZÁKLADĚ SMĚRNICE O VLASTNÍCH PROSTŘEDCÍCH A SMĚRNICE O KAPITÁLOVÉ PŘIMĚŘENOSTI
(32)
Podle směrnice Rady 89/647/EHS (7) a podle směrnice o vlastních prostředcích mají banky disponovat vlastními prostředky ve výši alespoň 8 % (8) svých rizikově vážených aktiv a podrozvahových transakcí (9) podílejících se na riziku. Tyto směrnice podmínily změny v zákoně o bankách, které byly realizovány dne 1. ledna 1992. Nové požadavky vstoupily v platnost dne 30. června 1993 (10). Do té doby musely německé úvěrové ústavy disponovat vlastními prostředky ve výši 5,6 % svých rizikově vážených aktiv (11).
(33)
Co se týče nového limitu ve výši alespoň 8 %, musí být přinejmenším jedna polovina tvořena základní vlastní prostředky, které obsahují součásti kapitálu, které jsou úvěrovému ústavu k dispozici neomezeně a přímo, aby bylo možné krýt případné ztráty.. Základní vlastní prostředky mají pro celkové vybavení banky vlastními prostředky ve smyslu dohledu rozhodující význam proto, protože „doplňkové vlastní prostředky“, totiž další vlastní prostředky nižší kvality, jsou uznávány k podpoře rizikových obchodů banky pouze ve výši stávajících základních vlastních prostředků.
(34)
Kromě toho je přidělování velkých úvěrů bankou omezeno rozsahem jejích vlastních prostředků. K okamžiku převodu Wfa nesměl podle zákonu o bankách (§ 13) jednotlivý úvěr překročit 50 % vlastních prostředků úvěrového ústavu a celkový úhrn úvěrů, které činily více než 15 % vlastních prostředků, nesměl překročit osminásobek vlastních prostředků úvěrového ústavu. Po změně zákona o bankách v roce 1994 v rámci dodržování směrnice Rady 92/121/EHS (12) byl nejvyšší možný úvěr omezen na 25 % vlastních prostředků banky a souhrn všech velkých úvěrů převyšujících 10 % vlastních prostředků banky, nesměl překročit osminásobek veškerých vlastních prostředků (13).
(35)
Článek 12 Druhé směrnice Rady 89/646/EHS z 15. prosince 1989 na koordinaci právních a správních předpisů o přijetí a výkonu činnosti úvěrových ústavů a ke změně směrnice 77/780/EHS (14) dále omezil rozsah majetkových účastí v dalších úvěrových a bankovních ústavech. Podle zvláštního ustanovení v zákoně o bankách (§ 12), které nevychází z práva Společenství, ale které je také možné nalézt v jiných členských státech, je navíc celková částka dlouhodobých investic - včetně majetkových účastí v podnicích mimo finanční sektor - omezena na celkovou částku vlastních prostředků banky.
(36)
Ke 30. červnu 1993 se musely německé banky přizpůsobit novým požadavkům na vlastní kapitál. Již před převedením směrnice o kapitálové přiměřenosti do německého práva bylo mnoho zemských bank, mezi nimi také WestLB, vybaveno vlastními prostředky v poměrně malé výši. Po zkušebních výpočtech, které Spolková republika Německo provedla v prosinci 1991 při použití ustanovení směrnice, vykázaly zemské banky průměrný koeficient přiměřenosti 6,3 %, zatímco hodnota musela od 30. června 1993 činit 8 % (15). Pro tyto úvěrové ústavy bylo proto absolutně nutné navýšit základnu vlastního kapitálu, aby bylo možné zabránit omezení jejich podnikové expanze a aby si vůbec mohly zachovat současný objem obchodů. Pokud banka nemůže prokázat potřebnou základnu vlastního kapitálu, uloží jí úřad pro dohled, aby neprodleně učinila opatření, aby mohla dostát předpisům o kapitálové přiměřenosti, ať již přijetím doplňujících vlastních prostředků nebo snížením rizikových aktiv.
(37)
Zatímco soukromé banky musely svou další potřebu vlastních prostředků uspokojit na kapitálovém trhu, nemusely se veřejné banky vydat touto cestou, protože jejich státní podílníci se rozhodli, že je nebudou ani zcela ani částečně privatizovat. Kvůli generelně napjaté rozpočtové situaci nemohli státní podílníci provést ani žádný kapitálový vklad (16). Místo toho byla nalezena jiná řešení pro pořízení dodatečného vlastního kapitálu. V případě WestLB se země Severní Porýní-Vestfálsko rozhodla vložit Wfa do společnosti WestLB a tak rozšířit její základnu vlastních prostředků. Podobné transakce byly provedeny v některých dalších spolkových zemích ve prospěch příslušných zemských bank.
4. PŘEVOD A JEHO ÚČINKY
a) PŘEVOD
(38)
Zemský sněm Severního Porýní-Vestfálska schválil dne 18. prosince 1991 zákon o regulaci podpory bytové výstavby (17). Článek 1 tohoto zákona nařídil převod Wfa na společnost WestLB. Tento převod nabyl účinnosti dne 1. ledna 1992.
(39)
Převod byl zdůvodněn ve zdůvodnění zákona nejprve navýšením vlastních prostředků společnosti WestLB, aby byl úvěrový ústav schopen dostát přísnějším požadavkům na vlastní kapitál, které platí od 30. června 1993. Na základě převodu toto bylo pro zemský rozpočet možné bez finančního zatížení. Jako vedlejší efekt sloučení činností na podporu bytové výstavby Wfa s činnostmi společnosti WestLB byla uvedena větší efektivita.
(40)
V rámci převodu zrušila země záruku Wfa ve výši přibližně 7,4 mld. DEM (3,78 mld. EUR) za závazky země na základě kapitálových příjmů na podporu bytové výstavby (viz oddíl II bod 2.).
(41)
Společnost WestLB se stala univerzální právní nástupkyní Wfa (s výjimkou ručení Wfa zrušeného před převodem vůči zemi za dluhy země z důvodů podpory bytové výstavby). Z Wfa se stal organizačně a ekonomicky nezávislý veřejně-právní ústav bez právní subjektivity v rámci společnosti WestLB. Základní kapitál a rezervy Wfa musí být vykazovány v rozvaze společnosti WestLB jako zvláštní rezervy. Země nadále ručí na základě odpovědnosti veřejnoprávní instituce a ručení zřizovatele za závazky Wfa.
(42)
Převedený majetek, tedy základní kapitál, rezervy, prostředky na podporu zemské bytové výstavby a ostatní pohledávky Wfa jakož i budoucí příděly ze stavebních půjček zůstávají také po svém převodu na WestLB na základě čl. 2 § 16 odst. 2 uvedeného zákona určeny k podpoře bytové výstavby. Tentýž předpis stanovoval, že převedené majetkové hodnoty slouží současně jako vlastní kapitál ve smyslu zákona o bankách (a dále směrnice o kapitálové přiměřenosti), na jehož základě se vypočítává koeficient kapitálové přiměřenosti banky. Podle tohoto podporují také konkurenceschopnost v bankovních obchodech společnosti WestLB.
(43)
U příležitosti převodu změnili vlastníci společnosti WestLB rámcovou smlouvu a dohodli, že majetkové hodnoty určené k podpoře bytové výstavby zůstanou stále zachovány, i když by společnost WestLB utrpěla ztráty, kvůli kterým se původní kapitál spotřebuje. Kapitál Wfa by měl interně ručit pouze po ostatních vlastních prostředcích WestLB. V rámcové smlouvě bylo upřesněno, že se odpovědnost veřejných vlastníků WestLB vztahuje také na zvláštní rezervy Wfa. V případě zrušení společnosti WestLB by měla země prioritní nárok na kapitál Wfa. Kromě toho bylo vysvětleno, že navýšení základny vlastního kapitálu společnosti WestLB vložením Wfa představuje peněžité plnění země a že vlastníci mají pro toto sjednat výši roční odměny, jakmile budou k dispozici první výsledky obchodních let od roku 1992 (18). Toto bylo dále předmětem poznámky protokolu k rámcové smlouvě ze dne 11. listopadu 1993. Přes toto interní ujednání k zajištění majetkových hodnot Wfa a přes interní druhořadost kapitálu Wfa se ve vnějším vztahu společnosti WestLB nerozlišuje mezi funkcí Wfa jako zařízení na podporu bytové výstavby na jedné straně a funkcí jejích vlastních prostředků jako základního jmění společnosti WestLB k ručení na druhé straně. Převedené majetkové hodnoty jsou společnosti WestLB k dispozici ve své celistvosti a bezprostředně ke krytí ztrát nebo v případě konkurzu na pohledávky věřitelů.
(44)
Ve smlouvě o obstarávání obchodů uzavřené mezi zemí a společností WestLB k zákonu o podpoře bytové výstavby je stanoveno, že společnost WestLB bude zvláštní rezervu používat na podporu vlastní obchodní činnosti pouze do té míry, jak je zaručeno plnění zákonem předepsaných úkolů Wfa.
(45)
Ačkoli Wfa ztratil svou právní nezávislost tím, že se stal oddělením WestLB pro podporu bytové výstavby a je začleněn do účetní evidence společnosti WestLB, nebyl operačně začleněn do WestLB. Wfa zůstala zachovaná jako zvláštní jednotka v rámci WestLB pod názvem Wohnungsbauförderungsanstalt Nordrhein-Westfalen - Anstalt der Westdeutschen Landesbank Girozentrale (Ústav na podporu bytové výstavby Severní Porýní-Vestfálsko-ústav Západoněmecké zemské banky ústředí žirové banky). Toto nové oddělení společnosti WestLB pro podporu bytové výstavby je sice zohledněno v účetní evidenci WestLB, má ale také svou vlastní účetní evidenci. Předchozí oddělení WestLB pro podporu bytové výstavby bylo s Wfa sloučeno.
(46)
Převedený majetek Wfa ve formě základního kapitálu, rezerva, ostatních majetkových hodnot a budoucích zisků zůstává vyhrazen k podpoře bytové výstavby, musí být tedy spravován odděleně od ostatní obchodní činnosti společnosti WestLB. Současně toto oddělení vytváří předpoklad pro to, že činnost na podporu bytové výstavby může být podle německého daňového práva dále uznána jako obecně prospěšná. Protože německé orgány vycházely z toho, že Wfa po začlenění zůstane skutečně obecně prospěšným zařízením, nebyla zrušena osvobození od daně zmíněná v oddílu II bod 2.
(47)
Konkurenti společnosti WestLB se vzepřeli fúzi mezi monopolním Wfa a společností WestLB také proto, protože se obávali, že společnost WestLB bude informace vyskytující se v oblasti podpory bytové výstavby využívat k tomu, aby získávala nové zákazníky pro své komerční obchodní oblasti. Příslušné orgány se zavázaly, že zajistí, aby tímto sloučením nedošlo ke zkreslení hospodářské soutěže tím, že podpora bytové výstavby bude oddělená od komerčních oddělení společnosti WestLB personálně, informacemi atd. (19).
(48)
Rozdělením společnosti WestLB k 1. srpnu 2002 (zpětná účinnost v rozvaze k 1. lednu 2002) zákonem země Severní Porýní-Vestfálsko ze 2. července byl Wfa přiřazen k Landesbank Nordrhein-Westfalen, a tím opět odebrán z konkurenčního obchodu sloučeného v WestLB AG.
b) HODNOTA WFA
(49)
Nominální hodnota majetku Wfa převedeného na WestLB k 31. prosinci 1991 činila přibližně 24,9 mld. DEM (12,73 mld. EUR), z čehož téměř 24,7 mld. DEM (12,68 mld. EUR) připadalo na majetek na zemskou bytovou výstavbu. Protože tyto finanční prostředky sloužily k financování půjček na bytovou výstavbu, které jsou buď výhodně úročeny nebo které jsou bezúročné a které jsou často opatřeny dlouhými lhůtami osvobozené od splátek,, musel být nominální kapitál silně diskontovat, aby bylo možné zjistit skutečnou hodnotu.
(50)
Společnost WestLB opatřila k 1. lednu 1992 znalecké stanovisko ke zjištění majetku Wfa. Toto stanovisko bylo odevzdáno dne 30. dubna 1992. Je nutno poznamenat, že toto zjištění hodnoty bylo provedeno až poté, kdy země rozhodla o převodu Wfa.
(51)
K metodě ocenění vysvětlili auditoři, že Wfa kvůli trvajícímu závazku reinvestovat všechny budoucí příjmy do úrokově zvýhodněných nebo bezúročných půjček na bytovou výstavbu nemá ve skutečnosti žádnou kapitalizovanou hodnotu výnosu. Tato povinnost však odpadá v případě zhodnocení Wfa. Výhoda Wfa pro WestLB spočívá zaprvé v navýšení vlastních prostředků a z toho vyplývající možnosti k rozšíření obchodů a zadruhé ve zlepšení bonity v důsledku značného navýšení vlastního kapitálu. Protože společnosti WestLB z normální činnosti Wfa nevzniká žádná výhoda, musí být hodnota Wfa zjištěna na základě možného výnosu z jeho prodeje, a to bez závazku reinvestice spočívajícího toliko ve vnitřním vztahu. Majetek musí být dále hodnocen s ohledem na normální výnosnost, musí být tedy odúročen na hodnotu, na jejímž podkladě by mohla být nominální návratnost pokládána za normální tržní výnosnost.
(52)
Auditoři korigovali hodnotu různých položek majetku a závazků Wfa - půjčky na bytovou výstavbu byly zredukovány z nominální hodnoty 30,7 mld. DEM (15,7 mld. EUR) na 13,5 mld. DEM (6,9 mld. EUR), což odpovídá korektuře 56 % - a vypočítali čistý majetek Wfa ve výši 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR). Toto odpovídá celkovému diskontu ve výši 76 % v porovnání s tehdejší nominální hodnotou čistého majetku Wfa ve výši 24,9 mld. DEM (12,7 mld. DEM). Po této opravné položce byla částka 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR) přijata do účetní evidence společnosti WestLB jako „mimořádná rezerva ústavu na podporu bytové výstavby“.
(53)
Poté co společnost WestLB u Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (BAKred) požádala, aby částka ve výši 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR) byla uznána jako základní vlastní prostředky společnosti WestLB, pověřil tento zjištěním hodnoty jinou auditorskou společnost. Posudek byl vyhotoven dne 30. září 1992. V posudku provedeném pro BAKred byla zkoumána důvěryhodnost zjištění hodnoty provedené pro WestLB a bylo akceptováno metodické použití hodnocení. Ale zvláště kvůli volbě jiné diskontní sazby a kvůli rozdílnému ošetření předběžného splácení byl zjištěn čistý majetek Wfa od 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR) do 5,4 mld. DEM (2,76 mld. EUR).
(54)
Na základě tohoto hodnocení konečně BAKred dne 30. prosince 1992 uznal 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR) jako základní vlastní prostředky společnosti WestLB ve smyslu zákona o bankách. Částka vykázaná v rozvaze společnosti WestLB jako vlastní kapitál - 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR) - stejně jako částka uznaná jako základní vlastní prostředek se od té doby nezměnily.
(55)
Obě hodnocení převedeného majetku vycházela ze situace, která existovala po odstranění závazku ručení vůči zemi odhadovaného na základě hodnocení na přibližně 7,3 mld. DEM (3,73 mld. EUR).
c) ÚČINKY PŘEVODU WFA NA SPOLEČNOST WESTLB
(56)
Dne 31. prosince 1991 disponovala společnost WestLB uznanými vlastními prostředky ve výši 5,1 mld. DEM (2,6 mld. EUR), z nichž muselo být 500 mil. DEM (260 mil. EUR) připsáno požitkovým právům. Koeficient výše kapitálové přiměřenosti podle zákona o bankách před svou novelizací k realizaci bankovních směrnic Společenství činil přibližně 6,1 % a byl tedy o 0,5 procentního bodu nad tehdy zákonem předepsaným minimálním podílem.
(57)
Protože BAKred uznal kapitál Wfa jako vlastní prostředky WestLB, navýšily se vlastní prostředky společnosti WestLB celkově na 9,1 mld. DEM (4,65 mld. EUR), tedy o 79 %. Při zohlednění nastavení 100 mil. DEM (50 mil. EUR) ze zisku do rezerv se vlastní prostředky společnosti WestLB navýšily na 9,2 mld. DEM (4,7 mld. EUR) ke dni 31. prosince 1992. Toto při zohlednění kapitálu a rizikových aktiv Wfa odpovídalo koeficientu výše kapitálové přiměřenosti 8,7 %.
(58)
Tabulka 1: Potřeba kapitálu a vlastní prostředky společnosti WestLB a Wfa (podle údajů německých orgánů)
(v mil. DEM)
(dne 31. prosince)
1991
1992
Rizikově vážená aktiva WestLB (bez Wfa)
83 000
91 209
Rizikově vážená aktiva Wfa
13 497
14 398
Rizikově vážená aktiva WestLB (s Wfa) (20)
105 607
Potřebné vlastní prostředky WestLB (21) (= a)
4 611
5 867
Potřebné vlastní prostředky WestLB bez Wfa (21) (= b)
5 067
Vlastní prostředky WestLB (= c)
5 090
9 190
Vlastní prostředky WestLB bez Wfa (= d)
5 190
Vytížení vlastních prostředků WestLB (= a/c)
91 %
64 %
Vytížení vlastních prostředků WestLB bez Wfa (b/d)
98 %
(59)
Tento koeficient kapitálové přiměřenosti 8,7 % přispěl k navýšení rizikově vážených aktiv společnosti WestLB ve výši 8,2 mld. DEM (4,19 mld. EUR) popř. 9,9 % v roce 1992, které nesouvisí s podporou bytové výstavby. Pokud by se bylo toto navýšení realizovalo bez převodu Wfa, byl by koeficient výše kapitálové přiměřenosti společnosti WestLB k 31. prosinci 1992 klesl na 5,7 %, tedy téměř na minimální požadavek ve výši 5,6 %.
(60)
Zatímco je celý kapitál Wfa pro činnosti na podporu bytové výstavby účelově vázán, je k podpoře rizikově vážených aktiv zapotřebí pouze část vlastních prostředků Wfa ve smyslu předpisů o kapitálové přiměřenosti. Podle informací německých úřadů bylo k tomuto účelu k okamžiku, když nové požadavky na vlastní kapitál vstoupily v platnost, zapotřebí 1,5 mld. DEM (770 mil. EUR). Zbývající 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR) mohla tedy WestLB k tomuto okamžiku použít jako vlastní prostředky k podpoře konkurenceschopnosti v bankovních obchodech.
(61)
U koncernu WestLB byl koeficient výše kapitálové přiměřenosti dne 31. prosince 1991s 5,8 % o 0,2 procentního bodu nad tehdejším minimálním podílem. O rok později, poté, co BAKred uznal kapitál Wfa, byl podíl při zohlednění rizikově vážených aktiv Wfa přibližně 8,1 %. Pokud by se byl převod majetku nekonal a pokud by byl koncern přesto navýšil rizikově vážená aktiva nesouvisející s podporou bytové výstavby, jak to učinil, byl by koeficient kapitálové přiměřenosti koncernu poklesl na 5,3 % a byl by se tak nacházel o 0,3 procentního bodu pod minimální hodnotou platnou v tomto okamžiku.
(62)
Dne 30. června 1993, když pro německé úvěrové ústavy platily nové požadavky na vlastní kapitál podle směrnice o vlastních prostředcích a o kapitálové přiměřenosti, činil koeficient výše kapitálové přiměřenosti koncernu (včetně požadavků na Wfa na vlastní kapitál) na bázi nových předpisů 9 %, tedy o 1 procentní bod nad minimální hodnotou (přitom na základní vlastní prostředky připadlo 6,3 % bodů a na doplňující vlastní prostředky 2,7 procentních bodů). Bez vkladu vlastního kapitálu začleněním Wfa a bez rizikových aktiv by byl koncern dne 30. června 1993 dosáhl koeficient výše kapitálové přiměřenosti ve výši přibližně 7,2 %. Podílu ve výši 9 % bylo dosaženo přijetím dalších doplňujících vlastních prostředků ve formě druhořadých dluhopisů ve výši přibližně 2,9 mld. DEM (1,48 mld. EUR) na počátku roku 1993. Společnost WestLB přijala v průběhu roku 1993 celkem 3,1 mld. DEM (1,59 mld. EUR) doplňkových vlastních prostředků, čímž se vlastní prostředky koncernu ve smyslu zákona o bankách do konce téhož roku navýšily na 12,9 mld. DEM (6,6 mld. EUR). Koeficienty výše kapitálové přiměřenosti byly ve srovnání s 30. červnem na konci roku 1993 o něco nižší.
(63)
Tabulka 2: Potřeba kapitálu a vlastní prostředky koncernu WestLB (podle údajů německých orgánů)
(v mil. DEM)
(Průměrné hodnoty)
1992 (23)
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002 (24)
Bilanční suma
271 707
332 616
378 573
428 622
470 789
603 798
693 026
750 558
782 410
844 743
519 470
Rizikově vážená aktiva
126 071
120 658
151 482
156 470
173 858
204 157
259 237
[…] (22)
[…]
[…]
[…]
Předepsané základní vlastní prostředky (= a)
4 758
4 827
6 060
6 259
6 954
8 167
10 370
[…]
[…]
[…]
[…]
Předepsané vlastní prostředky celkem (= b)
9 351
9 653
12 119
12 517
13 908
16 333
20 739
[…]
[…]
[…]
[…]
Základní vlastní prostředky (= c)
5 117
8 818
9 502
9 769
9 805
10 358
11 378
[…]
[…]
[…]
[…]
Doplňkové vlastní prostředky
500
2 495
4 513
4 946
5 270
7 094
10 170
[…]
[…]
[…]
[…]
Vlastní prostředky celkem (= d)
5 617
11 313
14 015
14 715
15 075
17 452
21 548
[…]
[…]
[…]
[…]
Vytížení základních vlastních prostředků (= a/c)
93 %
55 %
64 %
64 %
71 %
79 %
91 %
[…]
[…]
[…]
[…]
Vytížení vlastních prostředků celkem (= b/d)
166 %
85 %
86 %
85 %
92 %
94 %
96 %
[…]
[…]
[…]
[…]
(64)
V absolutních číslech se základními vlastními prostředky ve výši 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR) teoreticky zvýšila možnost rozšířit objem obchodu se 100 % rizikově váženými aktivy podle zákona o bankách ve svém starém znění (koeficient minimální kapitálové přiměřenosti 5,6 %) o 72 mld. DEM (36,8 mld. EUR). Na základě koeficientu minimální kapitálové přiměřenosti použitelné od 30. června 1993 ve výši 8 % by odpovídající hodnota činila 50 mld. DEM (25,6 mld. EUR). Pokud vycházíme z toho, že pro konkurenceschopnost koncernu WestLB v bankovních obchodech bylo k dispozici 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR) kapitálu Wfa, zvýšila se tak jeho kapacita k přidělování 100 % rizikově vážených úvěrů o 31,3 mld. DEM (16 mld. EUR).
(65)
Ve skutečnosti se ale přípustný objem úvěrů rozšířil silněji, protože aktiva banky nejsou normálně zatížena 100 % rizikem. Na konci roku 1993 činila rizikově vážená aktiva koncernu WestLB (včetně obchodu Wfa) 148,6 mld. DEM (76 mld. EUR). Bilanční suma činila 332,6 mld. DEM (170,1 mld. EUR). Z tohoto vyplývá průměrná riziková váha ve výši 45 % (25). Při konstantní struktuře rizik byl s disponibilními základními vlastními prostředky ve výši 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR) na základě podílu vlastních prostředků předpokládaného podle bankovních směrnic ve výši 8 % možný celkový růst (popř. podpora stávající obchodní činnosti) přibližně 69,4 mld. DEM (35,5 mld. EUR). Protože navýšení základních vlastních prostředků společnosti WestLB vytvořilo možnost pořídit si ještě další doplňkové vlastní prostředky (až do výše základních vlastních prostředků), vzrostla ještě víc skutečná kapacita přidělování úvěrů nepřímo.
(66)
Je možné vyvodit několik závěrů. Za prvé by bylo pro společnost WestLB bez navýšení kapitálu obtížné zůstat nad koeficientem minimální kapitálové přiměřenosti podle zákona o bankách ve znění před jeho uzpůsobením bankovním směrnicím Společenství. Za druhé by mohl koncern WestLB bez převodu Wfa dosáhnout koeficientu minimální kapitálové přiměřenosti na základě směrnice o kapitálové přiměřenosti pouze snížením svých rizikově vážených aktiv nebo mobilizací dalších zdrojů vlastních prostředků (např. rozpuštění tichých rezerv). Přijetí doplňujících vlastních prostředků by vytvořilo pouze přechodnou pomoc, protože výše tohoto kapitálu je omezena výší disponibilních základních vlastních prostředků. Za třetí přesahuje navýšení kapitálu ve spojení s novými doplňkovými vlastními prostředky přijatými v roce 1993 částku, kterou koncern potřebuje, aby bylo možné vyhovět přísnějším požadavkům na vlastní kapitál dle novelizovaného zákona o bankách.
(67)
Co se týče omezení velkých úvěrů z hlediska bankovního dohledu, odpovídala hranice 50 % zákona o bankách ve svém starém znění přibližně 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR) před tím, než byl uznán kapitál Wfa. Po uznání kapitálu Wfa a odvodem 100 mil. DEM (50 mil. EUR) do rezerv ze zisků vystoupila hranice na téměř 4,6 mld. DEM (2,35 mld. EUR). 15 % hranice pro velké úvěry, které nesmějí celkově překročit osminásobek vlastního kapitálu banky, odpovídala 760 mil. DEM (390 mil. EUR) k 31. březnu 1992. O rok později, tedy po uznání kapitálu Wfa, vzrostla hranice téměř na 1,4 mld. DEM (720 mil. EUR). Kapacita banky WestLB k přidělování velkých úvěrů se zvýšila v důsledku převodu Wfa o 32 mld. DEM (16,4 mld. EUR) (tedy o osminásobek navýšení vlastních prostředků) (26).
d) ODMĚNA ZA PŘEVOD WFA
(68)
Převod Wfa nevedl k žádné změně poměrů podílů u WestLB. Z tohoto důvodu nezískala země Severní Porýní-Vestfálsko za poskytnutý kapitál úhradu ani formou vyššího podílu na vyplácených dividendách ani vyššího podílu na kapitálových výnosech z majetkových účastí ve společnosti WestLB.
(69)
U příležitosti převodu Wfa se změnila rámcová smlouva mezi vlastníky společnosti WestLB. Podle § 5 odst. 2 smlouvy představuje rozšíření základny vlastního kapitálu společnosti WestLB prostřednictvím země podle názoru vlastníků finanční výhodu pro tuto. Výše odměny za poskytnutý kapitál by měla být stanovena po oznámení prvních výsledků společnosti WestLB za obchodní rok 1992, tedy krátce po převodu. Podobná formulace ohledně hodnoty převodu a odměny se nachází ve zdůvodnění k zákonu o převodu.
(70)
Úhrada za poskytnutý kapitál byla nakonec stanovena na 0,6 % ročně. Musí ji zaplatit WestLB ze zisků po zdanění, což pro WestLB znamená předběžné daňové zatížení ve výši přibližně 1,1 % (27). Úhrada je splatná pouze tehdy, pokud bylo dosaženo zisků.
(71)
Základem pro úhradu je kapitál Wfa uznaný BAKred jako základní vlastní prostředky, tedy 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR). Platí se pouze za tu část tohoto kapitálu, kterou Wfa nepoužije na podporu své činnosti při podpoře bytové výstavby. Tato část, kterou má WestLB k dispozici na podporu své obchodní činnosti, činila 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR) po nabytí platnosti nových požadavků na vlastní kapitál a od té doby byla navýšena (28).
(72)
Tabulka 3: Účelové rezervy na podporu bytové výstavby a potřeba vlastních prostředků Wfa (podle údajů německých úřadů)
(v mil. DEM)
(31. prosinec)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
Účelové rezervy na podporu bytové výstavby
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
z toho uznané základní vlastní prostředky
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
na stavební půjčky Wfa
1 668
1 490
1 181
952
892
888
887
[…]
[…]
[…]
[…]
na WestLB
13 (29)
2 510
2 819
3 048
3 108
3 112
3 113
[…]
[…]
[…]
[…] (30)
III. STANOVISKA ÚČASTNÍKŮ
1. STÍŽNOST A POZNÁMKY BDB
(73)
Podle názoru BdB není použití zásady investora v tržním hospodářství omezena na ztrátové podniky nebo podniky vyžadující sanaci. Takový investor se při svém rozhodování o investicích neřídí otázkou, zda dotyčný podnik hospodaří vůbec rentabilně, nýbrž zkoumá, zda výnosnost odpovídá běžné tržní sazbě. Pokud by byly kapitálové dotace veřejného sektoru kontrolovány z hlediska poskytování podpor pouze tehdy, pokud se jedná o ztrátové podniky, vedlo by toto ke zhoršenému postavení soukromých podniků, což je neslučitelné s čl. 86 odst. 1 Smlouvy o ES.
(74)
Také článek 295 Smlouvy o ES by se nedá použít k tomu, aby byl převod majetku Wfa vyjmut z působnosti platnosti práva hospodářské soutěže. Z článku je ovšem možné odvodit svobodu země, aby vytvořila takový zvláštní majetek; jakmile tento ale přejde na komerčně činný podnik, měla by být použita pravidla hospodářské soutěže.
a) PŘIMĚŘENÁ ÚHRADA ZA KAPITÁL
(75)
BdB uvedl, že uznané základní vlastní prostředky ve výši 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR) bylo možné použít jako všechny ostatní základní vlastní prostředky na podporu obchodní činnosti a že umožnily současně stejně jako všechny další základní vlastní prostředky opatření doplňkových vlastních prostředků z důvodů kapitálové přiměřenosti. Tím země dostala společnost WestLB, která operovala s nanejvýš těsnou základnou vlastního kapitálu, pomocí majetkového převodu do situace, že nebylo nutné provést nejen žádné omezení obchodní činnosti, nýbrž že bylo dokonce možné rozšířit rizikové obchody. Částka, o kterou vlastní prostředky přesahují skutečnou potřebu vlastního kapitálu, kromě toho ovlivnila náklady na financování na kapitálových trzích. Investor v tržním hospodářství by podle názoru BdB nepřidělil svému podniku žádný kapitál, pokud jsou jeho finanční výsledky již léta trvale slabé a neexistují náznaky značného zlepšení, tzn. neexistují žádné příznaky pro vyšší výnosnost, kterou je možné v budoucnosti očekávat.
i. Výše úhrady
(76)
BdB vyzdvihl, že společnost WestLB naléhavě potřebovala základní vlastní prostředky a že se její základní vlastní prostředky převodem Wfa ve výši 4,7 mld. DEM (2,4 mld. EUR) téměř zdvojnásobily na 8,7 mld. DEM (4,45 mld. EUR). S ohledem na v té době slabou výnosovou situaci společnosti WestLB by žádný soukromý investor do společnosti WestLB nevložil žádnou tak značnou částku vlastního kapitálu. Aby bylo možné za daných podmínek poskytnout kapitál, byl by soukromý investor požadoval alespoň příplatek ve výši 0,5 procentuálního bodu na obvyklou výnosnost vlastního kapitálu. Podle informace BdB činila rentabilita společnosti WestLB po dobu deseti let před převodem průměrně 5,6 % před zdaněním. U soukromých německých velkých bank by se odpovídající čísla nacházela mezi 12,4 % a 18,6 % při průměrné hodnotě 16,8 % (před zdaněním) v dotyčném časovém období. Jiné zemské banky by nahospodařily výnosnost od 9 % do 11 %. BdB předložil výpočet výnosnosti vlastního kapitálu německých bank, který pro BdB provedla externí poradenská firma.
(77)
Co se týče vhodné metody pro výpočet srovnání výnosnosti, byl BdB toho názoru, že historická výnosnost se zjišťuje jako aritmetický průměr a ne jako geometrický průměr („Compound annual growth rate“). Druhá metoda předpokládá, že investor reinvestuje dividendy, a do výpočtu zapojuje další výnosy z nich. To, jak jsou dividendy nově investovány, nemůže ale ovlivnit původní rozhodnutí o investicích, nýbrž je nutné na to pohlížet jako nové, samostatné investiční rozhodnutí. Proto se musí používat metoda s aritmetickým průměrem.
(78)
Pokud se však použije metoda „Compound annual growth rate“, činí průměrná výnosnost některých soukromých německých velkých bank pro časové období 1982 až 1992 po zdanění 12,54 %. Při výpočtu této hodnoty zohlednil BdB podle vlastních údajů všechny možné délky investic a prodejů mezi 1982 a 1992, aby bylo možné vyloučit zkreslení, která by z tohoto mohla vyplynout, že je jako základní rok brán toliko jeden rok a že tento rok vykazuje mimořádně vysoké nebo nízké kurzy akcií; současné použití mnoha životností slouží k tomu, aby se vyrovnalo kolísání na trhu akcií. BdB tvrdil, že odpovídající čísla společnosti WestLB jsou příliš nízká, protože nejsou zohledněny příjmy z prodeje požitkových práv.
(79)
K modelu „Capital Asset Pricing Model“, který byl v centrálním posudku společnosti WestLB použit ke zdůvodnění úhrady kapitálu ve výši 0,6 %, předložil BdB vlastní externí posudek. Toto šetření došlo k výnosnosti vlastního kapitálu 12,21 % (při použití rizikového příplatku obvyklého na německém trhu v období 1982-1991) popř. 14,51 % (při základu vyšší očekávané rizikové prémie), což bylo nad hodnotou uvedenou společností WestLB. Rozdíl je možné odvodit ze dvou faktorů. Za prvé BdB používal vyšší rizikový příplatek pro vlastní kapitál (3,16 % popř. 5 %). Za druhé BdB používal vyšší faktor beta pro úvěrové ústavy (1,25 %). Neriziková základní úroková sazba je stejná jako ve výpočtu společnosti WestLB. Při sledování různých metod k výpočtu výnosnosti vlastního kapitálu BdB nejprve uvedl hodnotu od 14 % do 16 % jako výnosnost vlastního kapitálu, kterou lze normálně očekávat.
(80)
BdB dále uvedl, že soukromý minoritní akcionář by nevložil žádný další kapitál bez vyžádání navýšení svého podílu v podniku. Pouze tak by se mohl podílet na zisku podniku a mít větší vliv na podnik.
(81)
BdB vyzdvihl, že dohoda mezi podílníky společnosti WestLB, v jejíž důsledku má kapitál Wfa ručit pouze druhořadě po ostatním základním jmění WestLB k ručení, nemá ve skutečnosti žádný účinek, protože země je již na základě odpovědnosti veřejnoprávní instituce povinna společnosti WestLB v případě potíží přidělit kapitál. Tímto země jako vlastník společnosti WestLB negarantovala pouze veškerá pasiva společnosti WestLB, nýbrž navíc také vlastní kapitál Wfa, který vložila, aniž by za to získala nějakou protislužbu. To znamená, že snížení rizika převedeného kapitálu by mohlo být toliko výsledkem vyššího rizika pro zemi jako podílníka společnosti WestLB. Profil rizika majetku Wfa se tedy neliší od profilu normálního vlastního kapitálu.
(82)
K porovnání s nástroji vlastního kapitálu finančního trhu, kterým argumentovala Spolková republika Německo a společnost WestLB, BdB uvedl, že požitková práva a „Cumulative perpetual Stock“ nelze srovnávat s majetkem Wfa. Za prvé nejsou uznávána jako základní vlastní prostředky („Cumulative perpetual stock“ nejsou v Německu uznávány ani jako doplňkové vlastní prostředky). Kvůli své kvalitě základních vlastních prostředků majetek Wfa umožňuje společnosti WestLB, aby dále navýšila své vlastní prostředky pořízením doplňkových vlastních prostředků. Za druhé jsou uvedené nástroje časově omezené a požitková práva snižují jejich kvalitu doplňkových vlastních prostředků dva roky před splatností. Majetek Wfa je proti tomu společnosti WestLB k dispozici bez časového omezení. Za třetí takové instrumenty představovaly normálně pouze omezenou část vlastních prostředků banky a předpokládaly značný podíl na základních vlastních prostředcích. Za čtvrté by mohly být nástroje kapitálového trhu na trzích ošetřeny tak, aby investoři mohli svou investici ukončit, kdykoli chtějí. Spolková země však tuto možnost nemá; jako vyrovnání za to, že mu jsou takové obchodní šance odepřeny, požadoval by soukromý investor příplatek ve výši alespoň 0,5 procentuálních bodů k normální výnosnosti.
(83)
BdB předložil Komisi také údaje o složení vlastního kapitálu některých soukromých německých velkých bank a o jejich koeficientech kapitálové přiměřenosti, a to za léta od roku 1990. Z těchto údajů je možné zjistit, že německé banky na počátku devadesátých let ve svých základních vlastních prostředcích nedisponovaly žádnými hybridními kapitálovými nástroji (nebo je přinejmenším nepoužívaly). Dále z těchto údajů vyplývá, že úvěrové ústavy obecně se svým koeficientem kapitálové přiměřenosti byly zřetelně nad požadovanou minimální hodnotou 4 % pro základní vlastní prostředky a 8 % pro veškeré vlastní prostředky.
(84)
BdB se zabýval také rámcovou smlouvou mezi podílníky WestLB, v jejímž důsledku kapitál Wfa ručí až v druhé řadě po ostatním základním jmění k ručení. Protože se výraz „ostatní základní jmění k ručení“ vztahuje na doplňkové nástroje vlastních prostředků jako požitková práva a druhořadé půjčky, a tím omezuje jejich postavení, je dohoda „smlouvou na úkor třetí osoby“ a je tedy neplatná. Riziko zvláštní rezervy Wfa je proto vyšší než riziko požitkových práv a druhořadých dluhopisů .
(85)
Ze všech těchto důvodů vycházel BdB z toho, že úhrada zaplacená společností WestLB ve výši 0,6 % nepředstavuje žádné běžné tržní úročení. S ohledem na okolnost, že společnost WestLB musela vložit likvidní prostředky, aby bylo možné majetek Wfa plně využívat, a že nebyl proveden žádný podíl na nárůstu zdrojů, protože se podíl země ve WestLB nezvýšil, přijal BdB nejprve sazbu v rozsahu od 14 do 17 % jako korektní úhradu. Tato rendita by se měla vyplatit na celou uznanou částku ve výši 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR).
ii. Nevýhody likvidity
(86)
Ve své stížnosti akceptoval BdB existenci „nevýhod likvidity“ tak, že při výpočtu přiměřené kapitálové výnosnosti má být proveden odpočet přibližně 7 procentních bodů. Protože ale vlastní kapitál slouží také k podpoře obchodů bez účinků na rozvahu, které nepotřebují žádné likvidní prostředky, měla by ovšem být tato srážka 7 % zredukována.
(87)
Ve svých poznámkách k usnesení Komise o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES, uvádí BdB, že „nevýhody likvidity“ by neměly být zohledňovány při zjišťování přiměřené výnosnosti na majetek Wfa. Tvrzená nevýhoda likvidity byla již vyrovnána eskontováním majetku Wfa na současnou hodnotu 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR). Různé bankovní obchody jako např. záruky kromě toho nepředpokládaly žádnou likviditu. Aby se tedy zohlednily vůbec nějaké nevýhody, potom pouze malá srážka ve výši 2,7 procentních bodů, aby bylo možné vyrovnat skutečnost, že majetek Wfa je vázán v neprofitujících obchodních oblastech. K tomuto BdB předložil stanovisko externího znalce.
(88)
BdB dále uvádí, že náklady na refinancování ve výši 7,5 % jsou společností WestLB nasazeny v každém případě velice vysoko. Na základě šetření průměrných úrokových sazeb v jednotlivých letech pro různé nástroje refinancování a podle bilanční struktury společnosti WestLB je nutné nasadit skutečnou sazbu refinancování společnosti WestLB na trzích pro léta 1992 až 1996 na průměrnou hodnotu mezi 6,07 a 6,54 %. BdB Komisi předal také údaje o nákladech na refinancování některých velkých soukromých německých bank pro dobu převodu Wfa; hodnoty byly značně pod 7,5 %, které WestLB uváděla v dřívějším stádiu řízení jako přiměřené náklady na refinancování. Přitom je podle názoru BdB nutné rozlišovat mezi hodnotami před zdaněním a po zdanění. Náklady na refinancování snižovaly zdanitelný zisk. Pokud by se musely zohlednit náklady na refinancování, měly by se odpovídající sazby refinancování zjišťovat až po zdanění.
iii. Kapitálová základna pro výpočet úhrady
(89)
Jak bylo již zmíněno, předložil BdB návrh, aby byla zaplacena přiměřená úhrada za celkovou částku uznanou jako základní vlastní prostředky ve výši 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR). BdB ve svých poznámkách ale také uvedl, že společnost WestLB má užitek nejen z částky uznané BAKred jako základní vlastní prostředky, nýbrž také z částky přebytku ve výši 1,9 mld. DEM (970 mil. EUR). Posledně jmenovanou částkou sice nebylo možné podpořit žádné obchody, byla však v rozvaze vykazována jako vlastní kapitál. Ratingové agentury a investoři se nedívaly na uznané základní vlastní prostředky, nýbrž na celkový vlastní kapitál vykazovaný v rozvaze, protože tento představuje podklad pro v oboru obvyklé odhady prostředků, které jsou k dispozici ke krytí ztrát. To znamená, že částka zvýší bonitu společnosti WestLB tak, aby na toto bylo nutné zaplatit úhradu srovnatelnou s prémií za garanci.
iv. Synergické efekty
(90)
Podle BdB nepředstavovaly uváděné synergické efekty skutečný důvod pro majetkový převod. To také jasně vychází z toho, že v zákonu o převodu je opatření zdůvodněno nutností posílit konkurenceschopnost společnosti WestLB, a že bylo ujednáno zaplatit za proces peněžní úhradu.
(91)
BdB navíc klade otázku, jak se má dosáhnout synergických efektů, pokud komerční obchodní činnost Wfa a WestLB, jak je stanoveno v platných právních předpisech, zůstanou ekonomicky, organizačně a personálně navzájem odděleny. Pokud by při činnosti Wfa došlo k synergiím, zredukovalo by to náklady na podporu bytové výstavby, nebylo by to ale možné považovat za úhradu, kterou země obdrží od WestLB.
b) DAŇOVÉ ASPEKTY
(92)
BdB uvádí, že majetek Wfa je také po převodu osvobozen od daně z příjmu právnických osob, od majetkové daně a od živnostenské daně. Osvobození od daní pro veřejné úvěrové ústavy jsou ale oprávněná pouze tehdy, pokud tyto ústavy provozují výlučně obchody ve veřejném zájmu a pokud nekonkurují soukromým ústavům, které jsou povinny platit daně.
(93)
BdB vysvětluje, že normální banka, která navyšuje svůj kapitál, musí z doplňkového kapitálu zaplatit ročně 0,6 % majetkové daně a 0,8 % živnostenské daně. Vůči jiným bankám má WestLB proto lepší postavení. Osvobození od daně z příjmu právnických osob společnost WestLB nepřímo zvýhodňuje. Zřeknutí se příjmů z daní s považuje za státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
c) PROMINUTÍ ZÁVAZKŮ
(94)
Před převodem byl Wfa osvobozen od závazků vůči zemi ve výši 7,3 mld. DEM (3,77 mld. EUR). Spolková země upustila od závazku ručení Wfa, aniž by za to od Wfa nebo od WestLB požadovala úhradu. Investor v tržním hospodářství by za takové upuštění požadoval úhradu. Upuštění od závazku ručení bylo rozhodujícím předpokladem pro uznání 4 mld. DEM (2,5 mld. EUR) za základní vlastní prostředky prostřednictvím Spolkového úřadu pro bankovní dohled (BAKred). Tímto toto prominutí závazků znamená přímý přínos pro společnost WestLB.
2. STANOVISKO OSTATNÍCH ÚČASTNÍKŮ
(95)
Vedle WestLB a BdB se k usnesení Komise o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES vyjádřili další dva účastníci.
a) ASSOCIATION FRANÇAISE DES BANQUES
(96)
Francouzské bankovní sdružení Association Française des Banques uvádí, že vložení vlastních prostředků do společnosti WestLB, za které je požadována toliko nevýznamná úhrada, jakož i stávající záruka země za banku, vedly k narušení hospodářské soutěže na úkor francouzských úvěrových ústavů. Protože podílníci společnosti WestLB požadovali renditu vlastního kapitálu, která se nachází zřetelně pod obvyklou úrovní, může WestLB nabídnout své služby za cenu, která je nižší než náklady („Dumping“). Kvůli ručení zřizovatele má společnost WestLB zařazení „Triple-A“, na základě kterého se může na trzích refinancovat za velmi výhodných podmínek.
(97)
Výhody společnosti WestLB znevýhodnily francouzské banky, které jsou činné v Německu. Současně může společnost WestLB na základě těchto zvláštních okolností vybudovat svou obchodní činnost ve Francii, především v oblasti komunálního financování. Hospodářská soutěž v bankovním sektoru je narušená v Německu, ve Francii a v dalších členských státech.
b) BRITISH BANKERS' ASSOCIATION
(98)
Britské bankovní sdružení (British Bankers' Association) uvádí, že WestLB je aktivním konkurentem neněmeckých bank v rámci Německa a na veškerém evropském trhu. Podpory ve prospěch WestLB narušují proto obchod v rámci Společenství. Komise je vyzvána, aby uplatnila zásady vnitřního trhu a aby banky nacházející se ve státním vlastnictví nevyjímala z působnosti právních předpisů o hospodářské soutěži.
3. PŘIPOMÍNKY WESTLB
(99)
Po zveřejnění usnesení Komise zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES, předala společnost WestLB jako stanovisko opis připomínek Německa k témuž podnětu a prohlásila svůj úplný souhlas s tímto sdělením. Argumenty Německa proto obecně představují i pozici společnosti WestLB, takže o této se referuje pouze krátce.
a) VŠEOBECNÉ POZNÁMKY K MAJETKOVÉMU PŘEVODU
(100)
Podle názoru společnosti WestLB nelze zásadu investora v tržním hospodářství použít na ekonomicky zdravé a se ziskem fungující podniky. Toto bylo potvrzeno i Soudním dvorem, který zásadu použil vždy pouze tehdy, pokud sporný podnik k okamžiku rozhodnutí o investici trpěl již delší dobu značnými ztrátami a pokud byl činný v sektoru se strukturálně nadměrnou kapacitou. V judikatuře se ale nenachází žádný podklad pro použití zásady na zdravé a rentabilní podniky.
(101)
Kvůli zvláštnímu úkolu Wfa nelze jeho majetek srovnávat s normálními vlastními prostředky. Vložení jinak nepoužitelného majetku Wfa do WestLB nebylo ekonomicky nejsmysluplnějším použitím tohoto objemu majetku. Majetkovým převodem země optimalizovala použití objemu majetku účelově vázaného na podporu bytové výstavby. Soukromý majitel by byl jednal stejně.
(102)
Navýšení podílu země v návaznosti na majetkový převod by byl podle názoru společnosti WestLB nejen nepotřebný, nýbrž také neslučitelný se zvláštním profilem rizika majetku Wfa. Protože nevytvořil žádnou likviditu, není vložení Wfa srovnatelné s jinými kapitálovými vklady. Také další nástroje vlastního kapitálu na trhu nejsou spojené s hlasovacími právy.
(103)
Protože úhrada, kterou země získá, je přiměřeně vysoká, nemusí být požadováno zvýšení rentability společnosti WestLB. Také není pochopitelné, proč by investor v tržním hospodářství požadoval určitou výši zisku, pokud investuje do rentabilního podniku. Protože společnost WestLB dosud hospodařila se ziskem, neexistuje také žádná potřeba plánu restrukturalizace. Takový plán Soudní dvůr požaduje pouze u podpor k restrukturalizaci podniků ve ztrátě..
b) PŘIMĚŘENÁ ÚHRADA ZA KAPITÁL
(104)
Podle názoru společnosti WestLB je výše odměny zaplacené za kapitál Wfa přiměřená. K podpoře svého názoru předložila společnost WestLB posudky investiční banky, která byla pověřena hodnocením úhrady. Ve znaleckém posudku je srovnáván profil rizika majetku Wfa s profilem jiných nástrojů vlastního kapitálu na kapitálových trzích; z tohoto vyplývá, že zvláštní rezerva Wfa je přiměřeně splacena s marží od 0,9 % do 1,4 %. Tomuto odpovídá, že společnosti WestLB by za používání majetku Wfa vznikly výdaje ve výši 1,1 % (před zdaněním). Společnost WestLB upozorňuje, že k plnému využívání majetku Wfa je nutno ještě připočítat další náklady na refinancování; v různých dokumenty jsou vyčísleny ve výši 7,5 % až 9,3 %.
(105)
Společnost WestLB také tvrdí, že čísla předložená BdB o renditě vlastního kapitálu německých bank nejsou z různých důvodů příslušná. Investiční období používané u BdB pro výpočet vede kvůli zvláštním vývojům kurzu na burze ke zvláště vysokým hodnotám výnosnosti. Aritmetický průměr používaný BdB vede k nekorektním výsledkům; spíše by se mělo pracovat s geometrickým průměrem („Compound annual growth rate“). BdB se při svém výpočtu odvolává na investiční období, která jsou pro rozhodování o investicích v roce 1992 irelevantní, a počítá kvůli zohlednění všech možných opěrných období jednotlivé roky několikrát. Úvěrové ústavy použité BdB pro výpočet průměrné výnosnosti vlastního kapitálu pro německé velké banky nelze kvůli rozdílnému klíčovému obchodu srovnávat se společností WestLB. Pokud průměrnou výnosnost uvedenou BdB ve výši 16,6 % očistíme o všechny tyto faktory, dostaneme hodnotu 5,8 %.
c) SYNERGICKÉ EFEKTY
(106)
Podle společnosti WestLB s sebou začlenění Wfa do WestLB přineslo značné úspory nákladů pro Wfa. V obou prvních letech se personál Wfa (dříve 588 osob: personál „Wfa-Alt“, jakož i pracovníci oddělení bytové výstavby společnosti WestLB, jehož náklady před transferem musel nést Wfa) mohl snížit o 53 osoby. V prvních letech vyneslo začlenění Wfa ročně synergické efekty ve výši 13 mil. DEM (7 mil. EUR). Snižování stavu zaměstnanců bude pokračovat, takže se úspory od roku 1997 mohou ročně zvýšit na přibližně 25 mil. DEM (13 mil. EUR). Tyto částky by přispěly výlučně na podporu bytové výstavby země. Ve druhém dokumentu se mluví o synergickém účinku ve výši minimálně 35 mil. DEM (18 mil. EUR) ročně.
(107)
V souvislosti se začleněním převzala společnost WestLB náklady ve výši 33 mil. DEM (17 mil. EUR) ke změně penzijního systému pro pracovníky Wfa a k tomu provedla odpovídající platbu na dům s pečovatelskou službou spolku a spolkových zemí. Tato platba sníží pozdější výdaje Wfa.
d) OSVOBOZENÍ OD DANÍ
(108)
Podle společnosti WestLB odpovídá osvobození Wfa od určitých daní německému daňovému právnímu systému, podle kterého neplatí dotčené daně pro zařízení, která slouží veřejným účelům a která nekonkurují zařízením platícím daně. Sama společnost WestLB neomezeně podléhá všem těmto daním a z osvobození platných pro Wfa jí nevzniká žádná výhoda. Majetková daň není vybírána od 1. ledna 1997, živnostenská daň od 1. ledna 1998.
e) PROMINUTÍ ZÁVAZKŮ
(109)
Prominutí sporných závazků se realizuje před převodem a před hodnocením majetku Wfa, které na něj navazuje. Částka 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR) takto představuje situaci bez závazků. Protože se odměna vztahuje k této částce, nepřísluší společnosti WestLB z prominutí žádná výhoda.
IV. POZNÁMKY NĚMECKA
(110)
Podle názoru Německa nezahrnoval postup ve smyslu Smlouvy o ES žádné prvky státní podpory ve prospěch společnosti WestLB. Země Severní Porýní-Vestfálsko získala přiměřenou odměnu odpovídající trhu. Pro další podílníky společnosti WestLB postup nepředstavoval rovněž žádnou státní podporu, protože zachování struktury vlastnictví po začlenění Wfa prostřednictvím přiměřené úhrady zaplacené společností WestLB je odůvodněné. Také osvobození od daně, která by platila pro Wfa, neobsahují žádné prvky státní podpory ve prospěch společnosti WestLB, protože by se nedotýkala komerční obchodní činnosti banky.
(111)
Podle názoru Německa smí Komise případ zkoumat pouze na základě okolností daných v době investičního rozhodnutí, tzn. konec roku 1991. Pouze tyto okolnosti by mohly být základem pro rozhodování země o investicích. Pozdější otázky a vývoje jako uznání základního jmění k ručení Spolkovým úřadem pro bankovní dohled a roční hodnocení a přijetí majetkových hodnot a závazků Wfa do rozvahy WestLB nejsou předmětem zkoumání Komise.
(112)
Podle Německa zasahují úvahy k začlenění Wfa do společnosti WestLB zpět do 70. a 80. let. Základem pro ně byl motiv efektivnějšího vytvoření podpory bytové výstavby. Před fúzí bylo řízení pro dosažení půjčky na bytovou výstavbu velice komplikované, protože vedle příslušných státních míst se účastnily jak Wfa tak i WestLB. V rámci WestLB existovalo vlastní oddělení „podpora bytové výstavby“, jehož náklady nesl Wfa. Tato struktura byla provázena dvojitými pozicemi, dvojitým vedením spisů a dalšími ztrátami efektivity. Od fúze by se příjemci podpory mohou obracet pouze na jednoho jediného kontaktního partnera místo na dva.
(113)
Nová kritéria kapitálové přiměřenosti by mohla společnost WestLB, jak uvádí Německo dále, splňovat také vložením doplňkových vlastních prostředků. Pro zaručení dlouhodobé funkčnosti banky bylo ale smysluplné, aby se navýšily základní vlastní prostředky. Všechno toto ukazuje, že primárním motivem pro vložení nebylo zvýšení vlastního kapitálu společnost WestLB, nýbrž možné synergické efekty a zlepšení řízení podpory bytové výstavby. Změna požadavků na výši kapitálové přiměřenosti byla toliko spouštěcím momentem..
(114)
V odpovídající zákonné iniciativě je již stanoveno, že musí být zachováno účelové vázání prostředků na zemskou bytovou výstavbu, že musí být zajištěna jejich podstata a zachovány nástroje bytové politiky. Podle tohoto měla společnost WestLB vést Wfa jako organizačně a ekonomicky samostatný ústav, který sestavuje vlastní účetní závěrku. V případě rozpuštění společnosti WestLB zemi přísluší přednostní nárok na čistý majetek Wfa. Všechny příjmy Wfa musí být vždy používány na podporu bytové výstavby. Pouze ta část vlastních prostředků Wfa, které Wfa nepotřebuje sám na zabezpečení svých majetkových hodnot, může být společností WestLB použita pro účely bankovního dohledu. Země si prostřednictvím zvláštních práv na dohled, informace a kooperaci uchovává zvláštní vliv na Wfa.
(115)
Ve vnějším vztahu je ručení zvláštní rezervy neomezené. V případě konkurzu nebo likvidace společnosti WestLB by měli věřitelé přímý přístup ke zvláštní rezervě Wfa. Také v případě ztrát je možné jejich úplné zúčtování se zvláštní rezervou. Ve vnitřním vztahu by proti tomu vlastníci společnosti WestLB regulovali druhořadé pořadí při nárokování základního jmění Wfa k ručení jinak. Zde majetek Wfa ručí pouze druhořadě po ostatním vlastním kapitálu společnosti WestLB. Protože se tato interní úmluva netýká zákonného ručení ve vnějším vztahu, uznal BAKred dne 30. prosince 1992 zvláštní rezervu ve výši 4,0 mld. DEM (2,05 mld. DEM) jako základní vlastní prostředky.
1. ZÁSADA INVESTORA V TRŽNÍM HOSPODÁŘSTVÍ
(116)
Německo poznamenává, že země nebyla v žádném případě povinna přihlížet k privatizaci také jako k alternativě ke vložení kapitálu Wfa, aby tímto způsobem umožnila společnosti WestLB nárokovat kapitálové trhy a vytvářet si tam požadovaný vlastní kapitál. Země nebyla povinna otevřít společnost WestLB soukromému kapitálu. Taková argumentace by nebyla slučitelná s článkem 295 Smlouvy o ES.
(117)
Zvýšení celkové rentability společnosti WestLB nebylo požadováno, protože opatření k růstu výnosnosti byla zapotřebí pouze tehdy, pokud stát přiděluje kapitál ztrátovým podnikům. Soudní dvůr zásadu investora v tržním hospodářství používal neustále pouze na státní intervence ve ztrátových podnicích a ekonomických odvětvích se nadměrnou strukturální kapacitou. Z jurisdikce nelze odvodit, že by Komise směla kontrolovat investice státu do zdravých a profitujících podniků na to, zda hospodaří přinejmenším s průměrnou výnosností. Stát může zohledňovat také dlouhodobé strategické úvahy, vlastní určitou podnikatelskou svobodu tvorby a v rámci tohoto prostoru není Komise oprávněna kontrolovat podnikatelská rozhodnutí. Komise proto nesmí požadovat určitou minimální výnosnost, pokud se vychází z toho, že sporné podniky nemají dlouhodobě žádné ztráty. Také průměrné hodnoty výnosnosti v sobě nevyhnutelně zahrnovaly, že mnoho podniků se se svou rentabilitou nachází pod průměrem v odvětví. Nejasné je dále to, které podniky a která časová období by se měla používat pro výpočet průměrných výnosností. Stát není povinen se při podnikatelských rozhodnutích orientovat pouze na úvahy o rentabilitě. Také soukromý investor může zohledňovat i jiné aspekty. K podnikatelské svobodě patří, že je možné podniky provozovat s podprůměrnou rentabilitou a přidělovat jim další kapitál. Hranice je potom pro stát dosaženo tehdy, pokud chování v porovnání s možným chováním soukromého investora již není možné žádným způsobem ekonomicky ospravedlnit.
(118)
Průměrnou transakci je ale možné ospravedlnit i podle zásady investora v tržním hospodářství jako opatření, které by učinil i soukromý vlastník. Přidělené prostředky nejsou kvůli své účelové vazbě srovnatelné s „normálním“ vkladem vlastního kapitálu; vložení Wfa představuje komerčně rozumnější a efektivnější použití majetku Wfa. Země majetek Wfa použila vložením do společnosti WestLB s co možná největším ziskem. Pokud porovnáme Wfa se soukromým, obecně prospěšným majetkem (např. nadace), byl by se soukromý investor tohoto majetku choval stejně, aby jinak nepoužitelný účelově vázaný objem majetku přidělil k ekonomickému použití.
(119)
Podle názoru Německa představuje veřejný účel majetku Wfa úkol obecně ekonomického zájmu, který nemůže Komise kontrolovat na základě článku 295 Smlouvy o ES. Je na členských státech, aby si vytvářely takové účelově vázané objemy majetku.
(120)
Podle názoru Německa je druh a způsob, jak bude zaplacena přiměřená odměna, irelevantní z hlediska práva ohledně podpor. Protože země obdrží přiměřenou odměnu, nebylo navýšení jejího podílu ve společnosti WestLB ani nutné ani ospravedlnitelné, nýbrž by země vytvořila další ekonomickou výhodu bez další protihodnoty. Takové navýšení podílů by nebylo vhodné ani s ohledem na zvláštní charakter majetku Wfa (chybějící likvidita, druhořadé ručení ve vnitřním vztahu). Kromě toho nejsou také některé nástroje kapitálového trhu, které je možné s majetkem Wfa srovnávat, rovněž spojeny s hlasovacími právy. Protože sjednaná úhrada je přiměřená, nepřísluší dalším podílníkům žádné další příjmy, které by jim za normálních tržně-ekonomických podmínek nepříslušely, a atraktivita společnosti WestLB se pro další investory tímto také nezvyšuje. Protože podílníci společnosti WestLB jsou stanoveni a protože by nemohli přistoupit žádní noví (soukromí) podílníci, byla by navíc také hypotetická příliš nízká úhrada bez vlivu na možné soukromé investory. I kdyby ostatní podílníci získali skutečně výhodu, byl by účinek na spořitelny přesto příliš malý na to, aby jej pocítily..
(121)
Protože země dostává pevnou, přiměřenou úhradu a společnost WestLB byla stále ziskově pracujícím podnikem a nadále je takovým podnikem, který může sjednanou úhradu platit bez pochybností, skutečná výše výnosnosti vlastního kapitálu společnosti WestLB nemá význam, takže neexistoval žádný požadavek pro zemi, aby požadovala vyšší rentabilitu banky.
2. PŘIMĚŘENÁ ÚHRADA ZA KAPITÁL
(122)
Podle názoru Německa zaplatila společnost WestLB přiměřenou úhradu za převedený objem majetku. Že by společnost WestLB měla za kapitál, který jí byl poskytnut k dispozici, platit odměnu, považovala země vždy jako předpoklad pro převod. Výše a vyměřovací základ odměny byly mezi účastníky podrobně diskutovány. Protože v roce 1991 ale ještě nebylo známo, kterou částku by BAKred uznal jako základní vlastní prostředky, byla úhrada stanovena pouze v hrubých rysech, ale ne konkrétně k okamžiku převodu majetku. Skutečná sazba 0,6 % byla potom stanovena v roce 1993 po jednáních s dalšími podílníky společnosti WestLB (31). Německo nepředalo Komisi žádné podklady s vysvětleními k tomu, jak byla tato hodnota určena; spíše tvrdilo, že nikoli úvahy, které by byly základem pro sazbu odměny, jsou rozhodující z hlediska práva ohledně podpor, nýbrž samotný výsledek, a tento je přiměřený. Pevná úhrada se má platit ze zisku, který je možné rozdělit, tedy před vyplacením dividend. Pokud nebude úhrada v jednom roce zaplacena kvůli chybějícím ziskům, neexistuje žádné právo na kompenzační platby v následujících letech (32). Hodnota ve výši 0,6 % odpovídá výdajům před zdaněním pro společnost WestLB ve výši 1,1 %.
(123)
V následující tabulce jsou uvedeny platby společnosti WestLB zemi na úhradu převedeného majetku:
(124)
Tabulka 4: Úhrada zaplacená společností WestLB za převod majetku Wfa (částky v mil. DEM; Údaje Německa)
(v mil. DEM)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
Odměna (před zdaněním)
0,0
27,9
30,8
33,4
33,9
34,0
34,0
[…]
[…]
[…]
[…]
Vyplacené odstupné za penzijní nároky pracovníků Wfa
33,1
0,0
0,0
0,0
0,0
0,0
0,0
[…]
[…]
[…]
[…]
Celková úhrada zaplacená zemi
33,1
27,9
30,8
33,4
33,9
34,0
34,0
[…]
[…]
[…]
[…]
(125)
Německo předložilo posudky externí poradenské firmy, která byla společností WestLB pověřena, aby zjistila, jak vysoká by v roce 1991 byla přiměřená úhrada za kapitálové investice s týmž rizikovým profilem jako majetek Wfa. V těchto znaleckých posudcích je zkoumán rizikový profil jak ve vnějším tak i ve vnitřním vztahu, jakož i podmínky pro platby odměn. Tyto charakteristiky jsou porovnávány s různými kapitálovými nástroji existujícími na mezinárodních kapitálových trzích, aby tak bylo možné zjistit přiměřenou úhradu. Srovnání je vysvětleno v následujícím odstavci. Znalecké posudky se dostávají k sazbě odměny od 0,9 do 1,4 % jako přiměřené úhrady. Protože se úhrada 0,6 % pro společnost WestLB pohybuje na výdaje před zdaněním ve výši 1,1 %, je úhrada považována za přiměřenou. K této přímé úhradě je dále nutné připočíst také synergické efekty převodu majetku.
a) SROVNÁNÍ S DALŠÍMI NÁSTROJI KAPITÁLU
(126)
Posudky vycházejí ze zjištění, že výnosnost nástroje kapitálu je závislá na jeho rizikovém profilu, čím je vyšší riziko, tím vyšší je rizikový příplatek, tzn. rozdíl v úrocích, které musí být zaplaceny vůči jistým státním půjčkám. Při analýze rizikového profilu nástroje kapitálu mají proto význam zvláště následující tři faktory: modality běžných plateb úroků, pozice investora při běžné ztrátě a pozice investora v případě konkurzu popř. likvidace. V posudcích jsou popsány různé charakteristiky (33) několika nástrojů kapitálů existujících na finančních trzích (kmenové akcie, tiché spoluúčasti, požitkové listy, „Perpetual preferred share“, „Trust preferred securities“ a druhořadé půjčky) a jsou porovnávány s majetkem Wfa. V souvislosti s posudky je možné nejlépe srovnat majetek Wfa s požitkovými listy, „Perpetual preferred shares“ a tichými spoluúčastmi (34). Z uvedených nástrojů kapitálů nejsou v Německu uznávány „Trust preferred shares“ a „Perpetual preferred shares“. V souvislosti s posudky byly v Německu na konci roku 1991 k dispozici následující nástroje kapitálu s kvalitou základních vlastních prostředků: kmenové akcie, přednostní akcie a tiché spoluúčasti.
(127)
V posudcích se vyzdvihuje, že by byl majetek Wfa v případě konkurzu WestLB k dispozici věřitelům (funkce ručení). Současně může společnost WestLB vyrovnat ztráty v neomezené výši prostřednictvím zvláštní rezervy Wfa (funkce vyrovnávání ztráty). Interní úmluvy a účelová vázání majetku Wfa v této souvislosti nemají význam. Ve vnitřním vztahu ale zvláštní rezerva ručí druhořadě po dalším vlastním kapitálu společnosti WestLB a to je rozhodující pro rozhodování investora.
(128)
S ohledem na funkci vyrovnávání ztráty je možné zvláštní rezervu Wfa porovnávat s „Perpetual preferred shares“. Protože zvláštní rezerva Wfa by ale byla použita až poté - a paralelně s požitkovými listy (které jsou doplňkovými vlastními prostředky) -, když budou spotřebovány ostatní základní vlastní prostředky společnosti WestLB, a také požitkové listy by byly použity již částečně společně s těmito ostatními základními vlastními prostředky, přináší to menší riziko než požitkové listy. Totéž platí pro tiché podíly.
(129)
Ohledně funkce ručení by se zvláštní rezerva použila po ostatních základních vlastních prostředcích, ale ještě před tichými spoluúčastmi, požitkovými listy a ostatními doplňujícími vlastními prostředky. Takto zvláštní rezerva Wfa nese vyšší riziko než podílové listy a tiché spoluúčasti. Také ohledně funkce ručení je možné zvláštní rezervu Wfa s ohledem na její riziko srovnávat s „Perpetual preferred shares“. Kvůli nanejvýš nízké pravděpodobnosti konkurzu WestLB je toto riziko ale prakticky zanedbatelné a případné náklady na riziko by byl investor nastavil velice nízko.
(130)
Platby úroků za majetek Wfa by se platily z rozdělitelného zisku a měly by přednost před vyplacením dividend. Pokud by zisk nestačil, neplatila by se žádná úhrada. Tato úprava odpovídá principiálně úpravě u „Perpetual preferred shares“. Požitkové listy mají nižší riziko, protože ušlé platby úroků by byly odloženy a v dalších letech doplaceny kumulativně. Také u kapitálových vkladů tichého společníka jsou kumulativní doplatky možné. V případě zvláštního vkladu Wfa se riziko ztráty v platbě vztahuje pouze k rizikovému příplatku (kvůli „nevýhodám likvidity“, viz dole), zatímco u dalších dvou nástrojů se týká celého kupónu (bezriziková výnosnost plus riziková marže). S ohledem na platby úroků je proto riziko zvláštní rezervy Wfa lehce pod rizikem tří dalších nástrojů.
(131)
Posudky docházejí k závěru, že rizikový příplatek za zvláštní rezervu Wfa musí být nižší než příplatek za požitkové listy a kapitálové vklady tichého společníka i než příplatek za „Perpetual preferred shares“. Pro požitkové listy se uvádí „historická marže“ před zdaněním od 1,0 do 1,2 %, pro tiché spoluúčasti od 1,1 do 1,5 % a pro „perpetual preferred shares“ od 1,5 do 2,0 % (35). Pro zvláštní rezervu Wfa se pro léta 1993 až 1996 vypočítává úhrada ve výši 1,1 % (36). Pro rok 1992 se uvádí hodnota 255 % (37). Také jsou zahrnuty synergické efekty. Posudky docházejí k závěru, že úhrada zaplacená společností WestLB za rok 1992 byla příliš vysoká a v letech 1993 až 1996 přiměřená.
b) NEVÝHODY LIKVIDITY
(132)
Podle názoru Německa znamená kapitálový vklad v hotovosti navýšení vlastních prostředků a vytváří likviditu. Likvidní prostředky by mohly být nově investovány a vytvořit úroky, za což investor požaduje úhradu. Začlenění Wfa zvyšuje vlastní prostředky WestLB, nepřináší ale žádnou likviditu. Kapitál Wfa je vázán na účel podpory bytové výstavby. Jinak než u kapitálového vkladu v hotovosti nemůže společnost WestLB nově investovat žádné likvidní prostředky, nýbrž si musí vytvářet likviditu na kapitálovém trhu, aby mohla dospět k témuž výsledku. Toto s sebou přináší další úrokové výdaje. Kvůli této chybějící likviditě může země, jak je uvedeno ve znaleckých posudcích, požadovat pouze úhradu ve výši rizikového příplatku, tzn. rozdíl mezi celkovou výnosností investice a výnosností odpovídajícím státních dluhopisem.
(133)
Dále je uvedeno, že prakticky všechny aktivní rizikové obchody úvěrového ústavu, jako například swapové, forwardové a derivátové obchody. Pouze vydání záruk a garancí je možné provádět bez použití likvidity, ale odpovídající obchody by také nebyly uvedeny v rozvaze.
(134)
Pro náklady na refinancování, které je nutno zohlednit, se má použít výnosnost nerizikové dlouhodobých německých státních dluhopisů (splatnost 10 let). Na konci roku 1991 odpovídající oběžná výnosnost činila 8,26 %. Skutečné průměrné náklady na refinancování společnosti WestLB v listopadu 1991 činily 9,28 %.
c) KAPITÁLOVÁ ZÁKLADNA PRO VÝPOČET ÚHRADY
(135)
Podle názoru Německa se má podle poznámky v protokolu k rámcové smlouvě platit úhrada s ohledem na zvláštní rezervu Wfa použitou v ročním průměru k vlastnímu obchodu WestLB, a to poprvé v roce 1993. Ve skutečnosti ale společnost WestLB nezaplatila úhradu na nepoužitou, nýbrž na použitelnou část, tzn. na část zvláštní rezervy, která nebyla použita k vlastním obchodům Wfa.
(136)
„Zvýšená částka kapitálu“, tzn. podíl zvláštní rezervy, který je doložen vlastním obchodem Wfa, jakož i 1,9 mld. DEM (970 mil. EUR), které se objevují jako vlastní kapitál v rozvaze WestLB, ale které nejsou BAKred uznány jako základní vlastní prostředky, nemá pro WestLB žádný hospodářský význam, protože tímto není možné podpořit žádné další rizikové aktivní obchody. V rozvaze vykázaných 1,9 mld. DEM (970 mil. EUR) se realizovalo pouze jako částka rozdílu v souvislosti s hodnocením. Protože se ratingové agentury a investoři se zkušenostmi na trhu orientovali pouze podle uznané částky, nemá 1,9 mld. DEM (970 mil. EUR) pro společnost WestLB žádný ekonomický význam. Žádný soukromý investor za ně nemůže na trhu požadovat odměnu, protože banka by měla stále další možnosti, aby si na trhu pořídila vlastní kapitál (např. jako normální kapitálový vklad v hotovosti), který bude uznán jako základní vlastní prostředky.
(137)
Aktiva a pasiva Wfa by byly, jak uvádí Německo, každý rok nově odúročeny, aby je bylo možné v rozvaze společnosti WestLB vykazovat v současné hodnotě. Protože platby splátek a úroků by byly opět dlouhodobě vypůjčovány za nízké úroky jako půjčky na bytovou výstavbu, je možné, že se jmenovitá částka majetku Wfa zvýší, zatímco se odúročená jakož i riziková hodnota sníží.
d) SYNERGICKÉ EFEKTY
(138)
Podle informací Německa země od začlenění Wfa očekávala synergické efekty, které byly dlouhodobě odhadovány na více než 30 mil. DEM (15 mil. EUR) ročně. Vznikly by ze zjednodušení podpůrného řízení mimo jiné odpadnutím dřívějších zdvojených prací, zjednodušením a urychlením komunikace a menší potřebou koordinace. Wfa od začlenění potřebuje méně personálu a nemusí již plnit žádné vyrovnávací platby za práce, které dříve pro Wfa provádělo oddělení společnosti WestLB pro podporu bytové výstavby. Očekávání země by byla skutečně splněna a vložení Wfa do společnosti WestLB by bylo z hlediska provozně hospodářského jediným způsobem, jak by bylo možné těchto synergických cílů dosáhnout. Navíc druh a způsob, jak by bylo synergií dosaženo, patří do podnikatelské svobody právního stavu země, která je chráněna článkem 295 Smlouvy o ES.
(139)
Německo odkazuje na to, že společnost WestLB v roce 1992 zaplatila 33 mil. DEM (17 mil. EUR) za stávající a budoucí penzijní nároky pracovníků Wfa, což pro Wfa snížilo budoucí výdaje. Tyto platby by byly v knihách společnosti WestLB odepisovány během 15 let částkou ve výši 16 mil. DEM (0,8 mil. EUR) ročně.
3. OSVOBOZENÍ OD DANÍ
(140)
Osvobození Wfa od majetkové daně, živnostenské daně a daně z příjmů podnikatelských osob vyplývá z německého daňového systému. Wfa a další veřejnoprávní podniky jsou osvobozeny od daně, protože nekonkurují finančním ústavům, které jsou plátci daně, nýbrž jsou státem používány k určitým účelům podpory. Na základě částek uspořených díky daňové úlevě musí stát poskytovat na činnost Wfa méně prostředků na podporu. Společnost WestLB platí za své veškeré příjmy (tedy také za to, čeho bylo dosaženo v obchodních oblastech orientovaných na konkurenci, které jsou podporovány vlastním kapitálem Wfa) daně v plné výši a díky osvobozením Wfa od daní nedostává žádnou finanční výhodu, protože částka uznaná jako základní vlastní prostředky se tím nezvyšuje. I když by osvobození od daně vedlo k navýšení uznaného kapitálu, nebyla by tím společnost WestLB zvýhodněna, protože by potom musela zaplatit přiměřenou úhradu za částku rozdílu.
(141)
Co se týče majetkové daně a živnostenské daně, může hodnota majetku podléhat zdanění pouze jednou a má být zdaněna tam, kde se majetek bezprostředně používá. Protože na tomto stupni bezprostředního použití, tedy při podpoře bytové výstavby, je objem majetku Wfa osvobozen od daně, nemůže být použit ke zdanění, pokud je přidělen k dalšímu, sekundárnímu použití. Toto by odporovalo systematice německého daňového práva. Totéž platí pro začlenění soukromého zařízení osvobozeného od daně do soukromé banky. Protože tato osvobození od daně společnosti WestLB nevytvořila žádnou bezúplatnou majetkovou výhodu, nepředstavovala také žádnou státní podporu. Navíc živnostenská daň a majetková daň nebyly již vybírány od roku 1997 popř. 1998, protože je Spolkový ústavní soud prohlásil za protiústavní.
4. PROMINUTÍ ZÁVAZKŮ
(142)
Německo uvádí, že osvobozením od povinnosti ručení se zabrání tomu, aby se prostředky na podporu bytové výstavby země plynule zmenšovaly kvůli každoročně vznikajícím závazkům. Upuštění by majetek země nezmenšilo, protože by jí v případě likvidace Wfa přibyly adekvátně větší prostředky na podporu bytové výstavby. Protože závazky Wfa, které byly zrušeny, by byly splatné pouze v takovém případě likvidace, osvobozením od závazku ručení se nezmění celková hospodářská situace země. Ve výsledku země upustila toliko od nároku vůči sobě samé.
(143)
Prominutí závazků bylo zohledněno při vyhodnocování základního jmění Wfa k ručení prostřednictvím BAKred a na tomto základě společnost WestLB zaplatí přiměřenou úhradu. Společnosti WestLB proto zrušením závazku ručení nepřibude žádná finanční výhoda.
5. POZNÁMKY KE STANOVISKŮM ÚČASTNÍKŮ
(144)
Ke stanoviskům obou bankovních sdružení Německo uvádí, že paušální výtky nejsou doloženy skutečnostmi nebo konkrétními stížnostmi úvěrových ústavů o činnosti společnosti WestLB na trzích. Otázka odpovědnosti úvěrového ústavu a ručení zřizovatele, která byla v těchto stanoviscích uvedena, není spojena se stávajícím případem a musí být posuzována zvlášť.
(145)
Co se týče stanoviska BdB, vyzdvihuje Německo, že vložení Wfa nebylo žádným řešením ad hoc, nýbrž že se zakládalo na dlouhodobých strategických úvahách, zvláště s ohledem na růst efektivity Wfa. V rozhodovací praxi Soudního dvora neexistuje žádný případ, ve kterém by byla investice státu do zdravého, ziskově pracujícího podniku považována za státní podporu. Případ, na který upozornil BdB, se týká podniků, které by pracovaly se ztrátami. Protože společnost WestLB od svého založení hospodaří stále se zisky, nelze zde použít princip investora v tržním hospodářství. Toto je podporováno jurisdikcí Soudního dvora, který tuto zásadu nikdy nepoužíval pro zdravé a ziskové podniky. Také soukromý investor nevychází pouze z očekávané výnosnosti, nýbrž sleduje i další strategické úvahy. V případě podpor na záchranu a restrukturalizaci musí být prováděny jiné úvahy než při navyšování kapitálu ziskového podniku. Investice státu není možné jednoduše posuzovat podle toho, zda je dosaženo průměrné rentability vztahující se k odvětví. Jinak by byla každá investice státu do banky s podprůměrnou výnosností státní podporou, zatímco současně soukromí investoři by investovali do stejných podniků. Investoři by se neorientovali podle průměru v odvětví, nýbrž podle výhledů do budoucna.
(146)
Předpisy o státních podporách umožňovaly toliko přezkoumání podmínek vložení majetku Wfa, ale ne zvláštností majetku Wfa, které jsou ochráněny článkem 295 Smlouvy o ES. Protože zvláštní charakter majetku Wfa je pod ochranou tohoto článku, nesmí být vložený kapitál Wfa srovnáván s normálním vkladem likvidního vlastního kapitálu. Podobně jako Wfa lze použít i soukromoprávní nadaci,, aniž by se to dotýkalo účelově vázaného používání výnosů.
(147)
S ohledem na rizikový profil kapitálu Wfa se musí rozlišovat mezi zemí jako vlastníkem společnosti WestLB a jako investorem zvláštní rezervy Wfa. Jako investor Wfa země nese nižší riziko, protože mezi podílníky společnosti WestLB bylo ujednáno, že zvláštní rezerva ve vnitřním vztahu ručí pouze druhořadě. Riziko země jako investora Wfa je omezeno na převedený objem majetku a ne výše, jak tvrdí BdB.
(148)
Německo uvádí, že BdB předložené (a z posudku nezávislého znalce převzaté) výpočty výnosnosti jsou chybné, a tento názor podpírá rozporným posudkem, který byl zhotoven na zakázku společnosti WestLB. Podle posledně jmenovaného posudku jsou hlavními chybami nekorektní metoda výpočtu (aritmetický průměr místo geometrického průměru, „Compound annual growth rate“) a zřetel na irelevantní investiční období. Očištěna o tyto chyby redukuje se rentabilita soukromých německých velkých bank ze 16,86 % před zdaněním na 7,0 %. Také není možné pět německých soukromých bank použitých pro zjištění srovnávací hodnoty srovnávat se společností WestLB kvůli jiným klíčovým bodům jejich obchodu. Při výpočtu provedeném se zřetelem na srovnatelné banky klesá výnosnost vlastního kapitálu na 5,8 %. Kromě toho posudek BdB používá nereprezentativní časové období sledování od 1982 do 1992, které zahrnuje dva vzestupy kurzu na burze. V případě kratšího sledovaného období by částky výnosnosti opět klesaly.
(149)
Německo odmítá argumentaci BdB, že nevznikaly žádné náklady na refinancování kvůli chybějící likviditě, protože při odúročení nominální hodnoty majetku Wfa byla tato likvidní nevýhoda již zohledněna. Podle názoru Německa nemá toto odúročení nic společného s aspektem likvidity, nýbrž pouze s okolností, že se majetek Wfa v podstatě skládal z bezúročných a nízko úročených dlouhodobých aktiv a pasiv. Také argument, že i při přijetí nákladů na refinancování je oprávněná toliko nízká sleva z výnosnosti ve výši 2,7 % před zdaněním, je Německem odmítnut. Stanovisko znalce, které k tomuto předložil BdB, je chybné, protože v něm byly výnosy banky z bankovních obchodů nepřípustným způsobem směšovány s výnosy externího investora. Posudek BdB také vychází z hrubých výnosů, zatímco při správném způsobu by se musely srovnávat čisté výnosy. K tomuto německá vláda předkládá vlastní posudek zhotovený externí poradenskou firmou.
(150)
Synergie by vznikly toliko u Wfa a ne v rámci WestLB, protože by byly odstraněny dvojitá práce a paralelní správní jednotky (přeložení dřívějšího oddělení WestLB pro bytovou výstavbu). K synergickým efektům proto dochází zcela nezávisle na ekonomickém, organizačním a personálním oddělení od Wfa a WestLB. Vedly k tomu, že jsou požadovány nižší kapitálové vklady země do Wfa, a představují přímý důsledek převodu Wfa na WestLB.
(151)
Rozdíl mezi bilančním vykázáním zvláštní rezervy Wfa a částkou uznanou z hlediska dohledu BAKred byl vůči třetím osobám jasně komunikován. Z pohledu věřitele nepřísluší kapitálu, který není uznán z hlediska dohledu, žádná kvalita ručení. Protože pouze ta část, kterou může společnost WestLB používat na podporu svého bankovního obchodu, má ekonomický užitek pro banku, nemůže země pro nadměrnou částku požadovat žádnou úhradu.
(152)
Osvobození od závazků Wfa bylo zohledněno při hodnocení majetku Wfa prostřednictvím BAKred a na tomto základě platí společnost WestLB úhradu. Osvobozením Wfa od závazku ručení nebyla ovlivněna celková ekonomická situace země. Také osvobození od daně nepůsobí jako výhoda pro společnost WestLB.
V. POROZUMĚNÍ MEZI BDB, ZEMÍ SEVERNÍ PORÝNÍ-VESTFÁLSKO A WESTLB
(153)
Dne 13. října 2004 předali stěžovatel BdB, země Severní Porýní-Vestfálsko a společnost WestLB AG Komisi porozumění k příspěvkovému řízení ve věcech WestLB. Aniž by byla dotčena nadále existující zásadní právní pojetí stran porozumění, se strany shodly na tom, co samy považují za vhodné parametry pro určení přiměřené úhrady. Strany žádají Komisi, aby výsledky porozumění zohlednila při svém rozhodování.
(154)
Strany nejprve na bázi Capital Asset Pricing Modell (CAPM) zjistily očekávanou minimální úhradu za hypotetickou investici základního kapitálu do společnosti WestLB k relevantnímu okamžiku vložení. Podle toho má přiměřená minimální úhrada za část kapitálu Wfa, kterou BAKred neuznal jako základní kapitál a kterou Wfa nepoužívá na podporu svých vlastních činností na podporu bytové výstavby, činit 10,19 % p.a.
(155)
Přitom byly při výpočtu této minimální úhrady používány dlouhodobé nerizikové úrokové sazby zjištěné zemskými bankami při použití REX10 Performance Index společnosti Deutsche Börse AG (Německá burza a.s.) a faktory beta odhadnuté na základě posudku společnosti KPMG z 26. května 2004 zadaného zemskými bankami. Pro WestLB k relevantnímu vložení konkrétně vyplynula neriziková základní úroková sazba 7,15 %. Jako faktor beta byla na základě stanoviska společnosti KPMG k relevantnímu okamžiku vložení použita hodnota 0,76. Prémie tržního rizika byla stanovena jednotně ve výši 4 %.
(156)
Výchozí úroková sazba ve výši 10,16 % (1. leden 1991) se tak vypočítala následovně: Neriziková úroková sazba 7,15 % + (všeobecná prémie tržního rizika 4,0 % x faktor beta 0,76)
(157)
Poté se určuje srážka kvůli chybějící likviditě účelového jmění. Přitom byla paušálně brána za základ uvedená bezriziková úroková sazba ve výši 7,15 % jako hrubé náklady na refinancování. Pro zjištění rozhodujících čistých nákladů na refinancování bylo rozhodující daňové zatížení společnosti WestLB paušalizováno ve vztahu na oba okamžiky vložení 50 %, takže vyplývá odpočet likvidity ve výši 3,57 %.
(158)
Nakonec je realizován příplatek ve výši 0,3 % kvůli chybějícím hlasovacím právům.
(159)
Celkově z tohoto vyplývá přiměřená úhrada za účelové jmění ve výši 6,92 % (po zdanění) pro část kapitálu Wfa, kterou BAKred uznal jako základní kapitál a kterou Wfa nepoužil ke krytí svých vlastních činností na podporu bytové výstavby.
(160)
Mezi stranami existuje shoda, že realizací modelu mateřského a dceřinného podniku k 1. lednu 2002 byla odstraněna skutková podstata podpory ze vkladu Wfa.
VI. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
(161)
Pro posouzení opatření podle ustanovení Smlouvy o ES o státních podporách je nejprve nutné zkoumat, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
1. STÁTNÍ PROSTŘEDKY A ZVÝHODŇOVÁNÍ URČITÉHO PODNIKU
(162)
Wfa byl ústavem veřejného práva se zemí Severní Porýní-Vestfálsko jako jediným podílníkem a s úlohou podpory bytové výstavby díky udělování nízko úročených a bezúročných půjček. Země garantovala své veškeré závazky v rámci odpovědnosti veřejnoprávní instituce a ručení zřizovatele. Hlavní zdroj financí Wfa, kapitál na bytovou výstavbu země, byl vytvořen ročním přídělem prostředků ze zemského rozpočtu a příjmy z úroků z půjček na bytovou výstavbu.
(163)
Pokud je takový státní majetek s komerční hodnotou převeden na podnik bez dostatečné úhrady, je nabíledni, že se jedná o státní prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(164)
Při zkoumání, zda převod státních prostředků na státní podnik tento podnik zvýhodňuje a tak může představovat státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, používá Komise zásadu „investora v tržním hospodářství“. Tato zásada byla Soudním dvorem akceptována v řadě rozhodnutí (a dále rozvíjena). Posuzování podle této zásady je provedeno v bodě 3. Pokud existuje státní podpora, je společnost WestLB, tzn. podnik ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, jednoznačně zvýhodněna.
2. NARUŠENÍ HOSPODÁŘSKÉ SOUTĚŽE A OMEZOVÁNÍ OBCHODU MEZI ČLENSKÝMI STÁTY
(165)
Liberalizací finančních služeb a integrací finančních trhů je bankovní odvětví stále více citlivé na narušování hospodářské soutěže. Tento vývoj se v současnosti ještě zostřuje v souvislosti s Hospodářskou a měnovou unií, díky které jsou zbývající konkurenční překážky na trzích finančních služeb odbourávány.
(166)
Podle své výroční zprávy za rok 1997 je společnost WestLB chápána jako univerzální a mezinárodně činná obchodní banka, centrální banka pro spořitelny a státní a komunální banka. Sama se označuje za evropskou bankovní skupinu v obchodování s velkými zákazníky s aktivitami na nejdůležitějších finančních a hospodářských místech na světě. Těžištěm její přítomnosti v zahraničí je Evropa, kde podporuje dceřiné společnosti, pobočky a zastoupení ve všech důležitých zemích. Po celém světě má koncern WestLB vlastní zastoupení ve více než 35 zemích.
(167)
Přes svůj název, svou tradici a své zákonem řízené úkoly není WestLB v žádném případě místní nebo regionální bankou. Její přítomnost v Evropě a na mezinárodních trzích byla popsána již v oddíle II číslo 1. Ze zahraničního obchodu pocházelo v roce 1997 48 % nekonsolidovaných výnosů. Jak je patrné ve výroční zprávě za rok 1997, je možné růst banky v tomto roce odvodit především z rozšíření zahraničního obchodu.
(168)
Tím se jednoznačně ukazuje, že WestLB realizuje bankovní služby v hospodářské soutěži s jinými evropskými bankami mimo území Německa a - protože banky z dalších evropských zemí jsou činné v Německu - v rámci Německa. Toto bylo potvrzeno stanovisky bankovních sdružení dvou členských států. Je proto konstatováno, že podpory společnosti WestLB hospodářskou soutěž narušují a omezují obchod mezi členskými státy.
(169)
Také je nutné poukázat na to, že existuje velmi úzká souvislost mezi vlastním kapitálem úvěrového ústavu a jeho bankovními aktivitami. Banka může pracovat pouze s dostatečným uznaným vlastním kapitálem a rozšiřovat své komerční činnosti. Protože společnost WestLB byla díky státnímu opatření vybavena takovým vlastním kapitálem pro účely výše kapitálové přiměřenosti, byly bezprostředně ovlivněny obchodní možnosti banky.
3. ZÁSADA INVESTORA V TRŽNÍM HOSPODÁŘSTVÍ
(170)
Aby bylo možné posoudit, zda kapitálové opatření učiněné státním podílníkem podniku zahrnuje prvky státní podpory, používá Komise zásadu „investora v tržním hospodářství“. Tato zásada byla Komisí použita v mnoha případech a Soudním dvorem Evropských společenství v několika rozhodnutích akceptována a dále rozvíjena (38). Dovoluje Komisi zapojit zvláštní okolnosti jednoho každého případu, popřípadě zohlednit určité strategie holdingové společnosti nebo skupiny podniků nebo rozlišovat mezi krátkodobými a dlouhodobými zájmy investora. Zásada investora v tržním hospodářství se použije také v daném případě.
(171)
Podle této zásady nelze za státní podporu považovat, pokud jsou poskytnuty kapitálové prostředky za podmínek, „za kterých by byl soukromý investor, který jedná za normálních tržně-ekonomických podmínek, ochoten přenechat prostředky soukromému podniku“ (39). Zvláště je nutné finanční opatření jako pro investora v tržním hospodářství považovat za nepřijatelné tehdy, když je finanční situace podniku taková, že není v přiměřené lhůtě možné očekávat normální výnosnost (ve formě dividend nebo nárůstu hodnoty) (40).
(172)
Komise musí samozřejmě posouzení případu opírat o údaje, které měl investor k dispozici v okamžiku svého rozhodování o sporném finančním opatření. O převodu Wfa rozhodla příslušná veřejná místa v roce 1991. Tak má Komise posuzovat transakci na základě tehdy disponibilních údajů a tehdejších ekonomických a tržních okolností. Údaje v tomto rozhodnutí, které se vztahují k pozdějším létům, se používají pouze k tomu, aby bylo možné ukázat důsledky převodu na situaci společnosti WestLB a ne aby byla transakce dále ospravedlněna nebo zpochybněna.
(173)
Německo Komisi připomíná, aby případ zkoumala pouze podle poměrů k okamžiku rozhodování o převodu, tzn. ke konci roku 1991, a aby nedbala pozdějšího vývoje. Toto by mohlo znamenat, že ani okolnost, že jako základní vlastní prostředky byly BAKred uznány pouze 4 mld. (2,05 mld. EUR) místo požadovaných 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR), ani skutečnost, že v roce 1993 byla sjednána úhrada ve výši 0,6 %, nemohou být Komisí zohledněny. K okamžiku převodu nebyla stanovena žádná výše odměny, přestože se země a společnost WestLB shodly na hodnotě Wfa ve výši 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR). Komise proto považuje za vhodné zohledňovat při posuzování transakce také poměry k okamžiku, ke kterému byla úhrada nakonec stanovena.
(174)
Komise nesdílí názor Německa a společnosti WestLB, že zásadu investora v tržním hospodářství není možné použít na zdravý a ziskově pracující podnik a že toto vyplývá z jurisdikce Soudního dvora. Skutečnost, že zásada byla dosud použita hlavně na podniky v obtížích, neomezuje její aplikaci na tuto kategorii podniků.
(175)
Podpory na restrukturalizaci mohou být podnikům poskytnuty pouze tehdy, pokud plán restrukturalizace vede k opětovnému vytvoření životaschopnosti podniku, tzn. k „normální“ výnosnosti, se kterou může podporovaný podnik vlastními silami dále existovat, protože tato výnosnost „běžná na trhu“ je přijatelná pro investora v tržním hospodářství. V případech, ve kterých se Soudní dvůr takovými rozhodnutími zabýval, nezpochybňoval nikdy, že Komise požadovala nejen krytí nákladů nebo symbolickou výnosnost, nýbrž úplnou výnosnost „běžnou na trhu“.
(176)
Neexistuje žádné pravidlo, podle kterého okolnost, že podnik hospodaří se zisky, vylučuje od začátku možnost, aby kapitálový vklad obsahoval prvky státní podpory. I když podnik pracuje ziskově, mohl by investor v tržním hospodářství upustit od (dalšího) kapitálového vkladu, pokud nemůže z investovaného kapitálu očekávat přiměřenou výnosnost (ve formě dividend nebo nárůstu hodnoty). Pokud by podnik k okamžiku investice nepřinášel očekávanou přiměřenou výnosnost, požadoval by investor v tržním hospodářství opatření k růstu výnosnosti. Proto lze zásadu investora v tržním hospodářství použít stejnou měrou na všechny státní podniky, a to nezávisle na tom, zda pracují ziskově nebo ztrátově.
(177)
Přiměřenost pravděpodobné kapitálové výnosnosti závisí opět na tom, co může investor v tržním hospodářství očekávat od srovnatelných investic při srovnatelném riziku. Je zřejmé, že podnik s trvale špatnými výsledky a bez náznaků zlepšení není dlouhodobě životaschopný. Noví investoři by odmítli podporu podniku po dalším kapitálu a stávající investoři by nakonec odešli - a v případě nutnosti převzali i ztráty -, aby mohli svůj kapitál investovat rentabilněji. Tak Komise ve sdělení členským státům o aplikaci pravidel pro státní podpory státním podnikům poukázala na to, že finanční situace podniku se zjišťuje k okamžiku, ke kterému je stanoven doplňkový kapitálový vklad, pokud se porovnává chování státu s chováním investora v tržním hospodářství, „zvláště v případech, ve kterých podnik nedosahuje ztrát“ (41).
(178)
Kromě toho by bylo nutné uvážit, že „zdravé a profitující podniky“ není možné stavět na stejnou úroveň s podniky, které nemají žádné ztráty. Podnik vykazující pouze malý zisk nebo ani zisky ani ztráty nemůže být fakticky považován za zdravý a profitující. Jistě je těžké určit „průměrnou rentabilitu“, protože ta závisí na řadě faktorů, např. na riziku v hospodářském odvětví, ve kterém je podnik činný. Ale podniky, které po určité časové období hospodaří se ziskem, který je pod ziskem podniků se srovnatelnou strukturou rizik, jak bylo již řečeno, jsou dlouhodobě vytlačovány z trhu. Pozice, kterou zastupuje Německo a společnost WestLB, by vedla k situaci, ve které by stát mohl bez ohledu na pravidla stanovená ve Smlouvě o ES pro státní podpory investovat do podniků, které hospodaří s ročním ziskem ve výši 1 EUR.
(179)
Jistě není úkolem Komise, aby systematicky ihned zahájila řízení, pokud státní podnik vykazuje podprůměrnou rentabilitu. Také soukromé podniky jsou někdy pod průměrnou rentabilitou (je logické, že od průměrné hodnoty existují odchylky oběma směry). Normální podnik na trhu by se ale v takovém případě pokoušel zvýšit svou rentabilitu a provést restrukturalizační a jiná opatření, aby tato situace nebyla trvalá. Investoři na trhu očekávají, že v tomto ohledu budou učiněna přiměřená opatření.
(180)
Také by se mělo rozlišovat, jak bylo již uvedeno, mezi stávajícími a novými investicemi, protože výchozí body - ale ne základní principy - jsou pro rozhodování o investicích rozdílné. U stávající investice by mohl být investor spíše ochoten krátkodobě snést nižší (nebo také negativní) výnosnost, pokud počítá se zlepšením situace. Jistě by mohl také investor zvýšit svou investici do podniku s nízkou rentabilitou, ale toto by opomenul, pokud by dlouhodobě neočekával zlepšení situace a přiměřenou výnosnost. Pokud na druhé straně očekává, že kombinace rizika a výnosnosti vypadá hůře než ve srovnatelných podnicích, bude pomýšlet na snížení míry investic. V případě nové investice bude investor možná již od počátku méně ochoten snést nízkou rentabilitu (42). Ale, jak již bylo řečeno, jsou zásady ve všech situacích rozhodování stejné: Dlouhodobě očekávaná výnosnost z investice (při zohlednění rizika a jiných faktorů) musí být přinejmenším tak vysoká jako výnosnost srovnatelných investic. Pokud tomu tak není, nemůže podnik vložit potřebné prostředky, a proto není dlouhodobě životaschopný.
(181)
Podle názoru společnosti WestLB může otázka, zda banka v letech před převodem hospodařila s průměrnými zisky, zůstat v zásadě nezodpovězena, pokud je sjednána přiměřená pevná úhrada a pokud se rentabilita jeví dlouhodobě dostatečnou pro zachování úhrady. S tímto názorem je možné v zásadě souhlasit. Mělo by se ale také namítnout, že dlouhodobá životaschopnost závisí na tom, zda podnik ze svého vlastního kapitálu dosahuje průměrné výnosnosti.
(182)
S ohledem na pravděpodobné chování investora v tržním hospodářství je nevýznamné, zda také jiné banky jako důsledek přísnějších předpisů směrnice o kapitálové přiměřenosti přijaly doplňkový kapitál. Směrnice banky nezavazuje k přijetí doplňkového kapitálu. Stanovuje pouze minimální podíl kapitálu k rizikovým aktivům, tvoří tedy právní domněnku o tom, co je zapotřebí pro životaschopnost banky. To znamená, že investor v tržním hospodářství by byl měl svou banku pokud možno podněcovat, aby restrukturalizovala svá rizika, aby bylo možné dodržet nové předpisy o kapitálové přiměřenosti, místo toho, aby se navyšoval kapitál banky. Tímto by se bezprostředně snížil objem obchodů banky, a tak by se zmenšila její přítomnost na trzích.
(183)
Pokud se státní podílník rozhodne, že kapitálový vklad je pro banku přiměřený, aby odpovídal požadavkům na vlastní kapitál, vyvstává otázka, zda zvláštní okolnosti, za kterých je kapitál poskytnut, by byly pro investora v tržním hospodářství přijatelné. Pokud je zapotřebí kapitálové opatření, aby bylo možné splnit požadavky na kapitálovou přiměřenost, mohl by být investor v tržním hospodářství k tomuto opatření ochoten, aby byla zachována hodnota již učiněných investic. Ale trval by na přiměřené výnosnosti z nového kapitálového vkladu. Investor v tržním hospodářství by pravděpodobně očekával vyšší výnosnost ze své kapitálové investice do banky, jejíž kapitálové rezervy jsou spotřebovány a která naléhavě potřebuje nový kapitál, protože je za této okolnosti vystaven většímu riziku.
(184)
Ve světle „investora v tržním hospodářství“ je klíčovou otázkou, zda takový investor by byl společnosti WestLB poskytl kapitál, který vykazuje zvláštní charakteristiky majetku Wfa, za stejných podmínek, zvláště s ohledem na pravděpodobnou výnosnost z investice. Tato otázka se má zkoumat dále.
a) ČLÁNEK 295 SMLOUVY O ES
(185)
Podle názoru Německa nemusela země Severní Porýní-Vestfálsko pomýšlet na privatizaci společnosti WestLB, aby bylo možné posílit její základnu vlastního kapitálu, bylo zásadně na zemi, že Wfa převede na WestLB za účelem dosažení synergických efektů, a země podle práva Společenství nebyla povinna všímat si převodu Wfa na soukromý úvěrový ústav. S tímto stanoviskem je možné souhlasit. Německo dále uvádí, že veřejnoprávní zakázka Wfa představuje úkol obecně ekonomického zájmu a že Wfa proto na základě článku 295 není podrobena kontrole Komisí.
(186)
Pokud veřejné ústavy zastávají výlučně veřejné úkoly a nekonkurují komerčním podnikům, nejsou na ně použita pravidla hospodářské soutěže. Jinak se chová, pokud jsou účinky na hospodářskou soutěž. Čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES slouží k tomu, aby bylo možné vyrovnat se se situacemi, ve kterých by mohlo být zapotřebí odchýlit se od pravidel hospodářské soutěže, aby bylo možné zajistit realizaci služeb všeobecně ekonomického zájmu. Čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES je projednáván v oddílu V bod 6. Na druhé straně se smlouva podle článku 295 nijak nedotýká úpravy vlastnictví, v různých členských zemích což ale neospravedlňuje žádné protichůdné jednání proti pravidlům smlouvy ohledně hospodářské soutěže.
(187)
Německé orgány a společnost WestLB uvádějí, že kvůli účelové vazbě majetku Wfa stanovené v zákoně o podpoře bytové výstavby by nemohly být tyto prostředky použity ziskově jinak, než jejich vložením do podobného veřejnoprávního zařízení. Proto převod představoval komerčně nejsmysluplnější použití tohoto majetku. Proto byla každá úhrada za vložení, tzn. každá další výnosnost z kapitálu Wfa, dostačující, aby ospravedlnila převod s ohledem na „zásadu investora v tržním hospodářství“. Tuto argumentaci nelze přijmout. Asi se může stát, že vložení Wfa do WestLB a z toho vyplývající možnost pro WestLB použít část kapitálu Wfa pro účely kapitálové přiměřenosti, bylo ekonomicky nejsmysluplnější využití. Členským státům je dovoleno používat státní peníze pro veřejné, suverénní účely a v této souvislosti nepožadovat žádný nebo nižší zisk. Komise nezpochybňuje právo členských států, aby zřizovaly zvláštní fondy k plnění úkolů spočívajících obecného ekonomického zájmu. Jakmile jsou ale státní peníze a další aktiva používány pro komerční aktivity orientované na hospodářskou soutěž, je nutno používat pravidla běžná na trhu. To znamená, že stát, jakmile se rozhodne, že pro veřejné účely použije určitý majetek (také) komerčně, by za to měl požadovat odměnu, která odpovídá úhradě obvyklé na trhu.
b) ZVLÁŠTNOST OPATŘENÍ
(188)
Popsaným převodem jako odpovědí na potřebu doplňkových základních vlastních prostředků společnosti WestLB se zemské úřady rozhodly pro metodu navýšení kapitálu s velice specifickými zvláštními vlastnostmi. Základní koncept spočíval v tom, že obecně prospěšný úvěrový ústav, který sleduje zvláštní úkol (Wfa), má splynout s normální obchodní bankou, která je činná za podmínek hospodářské soutěže, aby bylo možné (z pohledu pravidel kapitálové přiměřenosti) nadměrný kapitál použít v rámci obecně prospěšného ústavu pro účely ústavu orientovaného na hospodářskou soutěž. Současně se převedené majetkové hodnoty věnují svému původnímu účelu. Dále bylo vybráno řešení „ústavu v rámci ústavu“, přičemž majetek Wfa tvoří nezávislý a „uzavřený“ cyklus, ve kterém jsou přebytky dosažené Wfa připočítávány pouze jemu a pouze jemu i zůstávají.
(189)
Komise nezná žádné precedentní případy pro navýšení kapitálu cestou takového „neúplného splynutí“, pokud by toto mohlo být důležité vzhledem k právu ohledně podpor. Podle názoru Komise se musí ale tehdy, když se členský stát rozhodne pro konstrukci, jako je ta stávající, podrobně zkoumat, jak tato působí z finančního a ekonomického hlediska na konkurující část instituce. Pouze tak je možné zabránit návratu k netransparentním konstrukcím, aby bylo možné obejít pravidla Smlouvy o ES o státních podporách. Musí se posoudit, v jaké míře je vložení přes vytvoření oddělených cyklů ekonomicky výhodné pro část podniku orientovanou na hospodářskou soutěž.
(190)
Zde je nutno poznamenat, že komplexnost případu a absence bezprostředně srovnatelných transakcí na volném trhu toto posouzení značně ztěžují. Proto Komise vynaložila značný čas na shromažďování informací a analýzu případu. Kromě toho pověřila externího znalce zpracováním stanoviska k transakci a k odměně, kterou je možné považovat za obvyklou na trhu. Pouze na základě všech disponibilních informací a po pečlivé kontrole Komise konečně vyvodila své závěry a dospěla ke stávajícímu rozhodnutí.
c) ŽÁDNÁ ZMĚNA VLASTNICKÉ STRUKTURY
(191)
Pokud investor v tržním hospodářství přidělí bance vlastní kapitál, požaduje přiměřený podíl na ziscích banky. Jedním způsobem, jak je možné toto zajistit, je odpovídající změna poměrů podílů. Tímto se může přiměřeně podílet na dividendách banky a na možném otevřeném a skrytém vzestupu hodnoty jako výsledku větších výnosových možností. Prostředkem pro zaručení přiměřené výnosnosti z poskytnutého kapitálu by proto bylo adekvátní navýšení účasti země ve společnosti WestLB, pokud celková rentabilita banky odpovídá normální výnosnosti, kterou investor v tržním hospodářství očekává ze své investice. Tímto by bylo nadbytečné posuzování otázky, zda je odměna ve výši 0,6 % přiměřená, ale země se pro tento postup nerozhodla.
(192)
Podle německých úřadů nebylo nové posuzování podílů WestLB vzhledem ke zvláštnímu charakteru transakce možné, především kvůli konceptu uzavřeného cyklu a (pouze interně platnému) upřednostněnému právu země na přístup k čistému majetku Wfa v případě likvidace WestLB, které sjednali vlastníci WestLB.
(193)
V tomto případě by ale byla musela země podle zásady investora v tržním hospodářství požadovat za vložení kapitálu přiměřenou odměnu v jiné formě. Pokud proti tomu země upustí od úhrady obvyklé na trhu, nechová se jako investor v tržním hospodářství a poskytuje společnosti WestLB zvýhodnění, které představuje státní podporu.
d) KAPITÁLOVÁ ZÁKLADNA PRO VÝPOČET ÚHRADY
(194)
Podle názoru Německa a WestLB má pouze část uznávaných základních vlastních prostředků, kterou může společnost WestLB použít k podpoře svých komerčních aktivit, hospodářský význam pro banku, a proto může země požadovat úhradu pouze za tuto část. BdB tvrdí, že celková částka ve výši 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR) je zatížena rizikem, a tudíž by se na tuto částku musela platit úhrada. Výše této odměny by měla být různá pro uznané základní vlastní prostředky ve výši 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR) a za zbývající částku ve výši 1,9 mld. DEM (970 mil. EUR).
(195)
Poradci Komise podpírali své posouzení předpokladem, že hodnota Wfa k okamžiku převodu majetku byla zemí a společností WestLB nastavena ve výši 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR) a že investor v tržním hospodářství by proto za tuto hodnotu požadoval zásadně úhradu, nezávisle na pozdějším vývoji jako uznání kapitálu (nebo pouze jeho části) jako základní vlastní prostředky prostřednictvím BAKred. Pro stanovení úhrady za kapitálovou investici jsou rozhodující okolnosti v době rozhodování o investici, ale žádné později vzniklé události. Přesto poradci Komisi také přiznávají, že transakce by byla měla jiný průběh, pokud by byla provedena za podmínek obvyklých na trhu.
(196)
Podle názoru Komise by mohl sled kroků převodu skutečně poukazovat na stejně vysokou úhradu za celkový kapitál vykazovaný v rozvaze WestLB. O převodu bylo nejprve rozhodnuto a byl proveden, potom byl BAKred požádán, aby uznal základní rezervu Wfa jako základní vlastní prostředky, a odměna byla stanovena až téměř dva roky po rozhodnutí o investici. Za podmínek obvyklých na trhu by byla ale žádná banka neakceptovala, že přijme do svých účtů Wfa ve výši 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR) a že na tuto částku zaplatí jednotnou úhradu, aniž by si nejprve vyjasnila, zda bude úřadem pro dohled uznána jako základní vlastní prostředek. Jak také vyzdvihli externí znalci Komise, rozumně jednající investor by se jistě nechoval tímto způsobem, tzn. nesouhlasil by se substančním kapitálovým vkladem, aniž by předem nesjednal přiměřenou metodu ke zjištění úhrady. Podle názoru Komise je ale možné sled událostí vysvětlit zvláštními okolnostmi případu. Země měla dlouhodobé finanční vztahy k bance a byla jejím hlavním vlastníkem. Existoval pouze malý počet (vesměs státních) podílníků, což v praxi znamená, že je zapotřebí méně transparentnosti a zveřejnění než v případě podniku s velkým počtem („vně stojících“) podílníků nebo s kotováním cenných papírů na burze. Na základě těchto zvláštních okolností bylo možné rozhodnout o převodu majetku a stanovit konečnou úhradu až tehdy, když je určena skutečná použitelnost kapitálu Wfa pro bankovní obchody orientované na hospodářskou soutěž.
(197)
Pro stanovení přiměřené odměny by se mělo rozlišovat mezi částmi zvláštní rezervy Wfa podle jejího užitku pro WestLB. 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR) bylo uvedeno do rozvahy WestLB jako vlastní kapitál. 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR) uznal BAKred jako základní vlastní prostředky. Pouze 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR) těchto prostředků dovoluje společnosti WestLB, aby rozšířila své aktivity, a měly by být použity jako primární základna pro úhradu pro zemi. Zbývající uznané základní vlastní prostředky ve výši 1,5 mld. DEM (770 mil. EUR) jsou vykazovány v rozvaze, jsou ale zapotřebí ke krytí obchodu Wfa na podporu bytové výstavby. Částka 1,9 mld. DEM (970 mil. EUR) se objevuje v rozvaze, není ale uznaná jako vlastní prostředky pro účely kapitálové přiměřenosti. Takto částka vykazovaná v rozvaze WestLB, která ale nemůže být použita k rozšíření obchodů orientovaných na hospodářskou soutěž, činí 3,4 mld. DEM (1,74 mld. EUR).
(198)
Vlastní kapitál má význam nejen z hlediska dohledu. Výše vlastního kapitálu vykazovaného v rozvaze dává investorům banky také informaci o její solidnosti a působí tak na podmínky, za kterých může banka přijmout cizí kapitál. Proti argumentům Německa a společnosti WestLB věřitelé a ratingové agentury zohlednili nejen uznané vlastní prostředky, nýbrž i celkovou ekonomickou a finanční situaci banky. Uznané vlastní prostředky tvoří pouze část takové analýzy, kterou je hodnocena bonita banky. Částka ve výši 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR) byla zemí a společností WestLB stanovena jako pravděpodobná hodnota, kterou by bylo možné dosáhnout v případě prodeje Wfa třetí osobě. Pokud by toto nastavení nebylo přiměřené, byli by auditoři společnosti WestLB neakceptovali, aby bylo zachováno v rozvaze. Částka uznaná BAKred ve výši 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR) vyplývá z velice opatrného hodnocení úřadu pro dohled. Poukazuje se na to, že také hodnocení provedené pro BAKred uvádí rozpětí od 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR) do 5,4 mld. DEM (2,76 mld. EUR). Proto je celková částka ve výši 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR) považována potenciálním věřitelem jako jistota pro jeho peníze a zlepšuje věrohodnost společnosti WestLB. Tento pozitivní účinek převodu majetku na bonitu banky byl konstatován také v hodnocení Wfa, které bylo v roce 1992 vytvořeno pro WestLB. Protože částka ve výši 3,4 mld. DEM (1,74 mld. EUR) nemůže být použita k rozšíření obchodní činnosti, nýbrž zlepšuje image banky v očích věřitelů, může být její ekonomická funkce - i když je vykazována v rozvaze jako vlastní kapitál - v tomto ohledu srovnávána přinejmenším se zárukou.
(199)
Protože takto má také částka ve výši 3,4 mld. DEM (1,74 mld. EUR) ekonomický význam pro WestLB, investor v tržním hospodářství by požadoval za toto úhradu. Výše této úhrady je jistě nižší než úhrada za část ve výši 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR), která má pro WestLB větší význam, protože podle pravidel o kapitálové přiměřenosti může být použita také jako základ vlastních prostředků pro rozšíření obchodu orientovaného na hospodářskou soutěž.
e) PŘIMĚŘENÁ ÚHRADA ZA KAPITÁL
(200)
Finanční investice různé hospodářské kvality vyžadují různé výnosnosti. Při šetření, zda je investice akceptovatelná pro investora jednajícího za normálních tržních podmínek, se proto musí vycházet ze zvláštního hospodářského charakteru sporného kapitálového opatření a z hodnoty kapitálu, který byl k dispozici pro WestLB.
(201)
Stěžovatel původně uváděl, že sporná transakce představuje státní záruku země Severní Porýní-Vestfálsko za závazky společnosti WestLB. Společnost WestLB ale vykazuje převedený kapitál ve své rozvaze jako vlastní kapitál a BAKred uznal částku ve výši 4,0 mld. DEM (2,05 mld. EUR) jako základní vlastní prostředky ve smyslu směrnice o vlastních prostředcích, z nichž může společnost WestLB použít 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR) na podporu své konkurenceschopnosti v bankovních obchodech. Koherentní posouzení kapitálového opatření podle rozhodnutí čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES proto předpokládá, že je klasifikována zásadně jako kapitálový vklad a že je požadována odpovídající úhrada. Na jedno a totéž kapitálové opatření není možné podle hledisek bankovního dohledu nahlížet jako na navýšení kapitálu a podle předpisů Smlouvy ES o státních podporách jako na záruku. Tato zásadní klasifikace ale nevylučuje, že Komise část této částky kapitálu, kterou WestLB nemůže použít stejným způsobem jako „normální“ vlastní kapitál, nesrovnává kvůli jeho zvláštnímu charakteru a účelu výpočtu přiměřené úhrady se zárukou.
i) Srovnání s dalšími nástroji vlastního kapitálu
(202)
Německo tvrdí, že přímé srovnávání s jinými transakcemi není možné, přiměřená úhrada za kapitál poskytnutý k dispozici by se měla zjišťovat tak, že se převod majetku porovnává s různými nástroji vlastního kapitálu běžnými na trhu. K tomuto Německo předložilo externí posudky, jejichž výsledky byly uvedeny již nahoře a které docházejí k závěru, že kapitál Wfa je možné nejlépe porovnávat s požitkovými listy, „Perpetual preferred stock“ a kapitálovými podíly tichých společníků.
(203)
Podle názoru Komise je ovšem kvůli zvláštnímu charakteru transakce obtížné porovnávat vložení Wfa do společnosti WestLB s jakýmkoli nástrojem, který tehdy tak na trhu existoval. I když se transakce také v některých aspektech může podobat určitým nástrojům, existuje ale ke každému nástroji tolik rozdílů, že každé porovnávání je platné pouze omezeně. Posudky předložené Německem nejsou kromě toho také skutečně úplné, protože se nevěnují několika platným nástrojům, např. akciím bez hlasovacích práv.
(204)
Je nutno respektovat, že nástroje, které Německo používá pro účely porovnání, vytvářejí bance zpravidla pouze velice omezenou část jejích vlastních prostředků.Jsou to doplňkové nástroje, které doplňují „základní-vlastní kapitál“, který se skládá především ze základního kapitálu a z otevřených rezervních fondů. Převodem majetku Wfa proti tomu byly navýšeny vlastní prostředky společnosti WestLB pro výpočty kapitálové přiměřenosti z 5,09 mld. DEM (2,6 mld. EUR) na 9,09 mld. DEM (4,65 mld. EUR), tzn. o 80 %. Pokud uvažujeme toliko navýšení o 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR), které může WestLB používat na podporu své obchodní činnosti, znamená to vždy ještě navýšení vlastních prostředků o 50 %. Hybridní nástroje se tehdy používaly obvykle až do podílu maximálně 20 %. Jedním z nástrojů srovnávání by nebylo možné navýšit kapitál WestLB stejným způsobem - a na trvalém základu (43).
(205)
Je nutné poukázat na to, že také ratingové agentury vyvíjely tlak, aby se realizoval způsob „dobrovolného vlastního omezení“ s ohledem na podíl těchto nástrojů na vlastních prostředcích tím, že tyto agentury by tento podíl pečlivě sledovaly.
(206)
V této souvislosti je nutné zdůraznit, že relativně široce rozvětvený instrumentář hybridních nástrojů vlastního kapitálu základních vlastních prostředků a doplňujících vlastních prostředků, který je úvěrovým ústavům nyní v mnoha zemích k dispozici, v Německu ještě neexistoval, když bylo v roce 1991 rozhodnuto o převodu Wfa na WestLB a že společnost WestLB musela v roce 1993 dostát přísnějším kapitálovým požadavkům platným v té době. Některé tyto nástroje byly až do té doby rozvíjeny, jiné již existovaly, ale v Německu nebyly uznávány. Nástroje, které byly v praxi tehdy především k dispozici a které byly využívány, byly podílové listy a sekundární závazky (obojí toliko doplňující vlastní prostředky, druhý nástroj byl uznán až od roku 1993). Takto není srovnávání kapitálu Wfa s takovými hybridními nástroji, které byly vyvinuty až později a které jsou částečně disponibilní pouze v jiných zemích, přesvědčivé. Také Německo samo takové srovnání (nepřímo) odmítá tím, že požaduje, aby Komise posuzovala případ na základě skutkové podstaty dané v okamžiku usnesení na konci roku 1991.
(207)
V posudcích Německa se uvádí, že u společnosti WestLB je konkurz tak nepravděpodobný, že toto riziko se prakticky nemusí vůbec brát do úvahy. Pokud postupujeme přísně podle této argumentace, znamenalo by to, že investor by za investici v podniku, který je považován za bezpečný, nesměl požadovat žádnou rizikovou přirážku k výnosu nerizikových státních dluhopisů. Toto jistě neodpovídá danostem trhu. I když může být riziko konkurzu u určité finanční investice velice nízké, je toto ale zohledňováno investorem v tržním hospodářství. Za takové investice do bank, jako v případě jiných „bezpečných“ podílů, bude požadovat značnou přirážku.
(208)
S ohledem na oba nástroje vlastního kapitálu, které při porovnávání provedeném Německem jako nejbližší referenční veličiny hrají ústřední roli, totiž „Perpetual preferred shares“ a podílové listy, je nutné vyzdvihnout některé specifické body. „Perpetual preferred shares“ patří v několika zemích k základním vlastním prostředkům (základnímu kapitálu), v Německu nejsou, stejně jako dříve, jako takové uznávány. Podílové listy patří toliko k doplňujícím vlastním prostředkům, zatímco kapitál Wfa má kvalitu základního kapitálu. Proto má kapitál Wfa pro WestLB daleko větší užitek, protože ta si tímto může pořídit doplňující vlastní prostředky (jako např. podílové listy) až do stejné výše, aby tak rozšířila základnu vlastních prostředků. Také by byly, pokud na ztrátové roky navazují opět roky přinášející zisk, naplněny na nominální hodnotu nejprve podílové listy a teprve potom kapitál Wfa. Navíc je kapitál Wfa společnosti WestLB k dispozici bez jakéhokoli časového omezení, zatímco podílové listy jsou obvykle vydávány na deset let. Dále se musí znovu poukázat na to, že enormní rozsah kapitálového vkladu je atypický a posloupnost v případě ztrát musí být tedy spatřována v souvislosti. Protože podíl majetku Wfa je relativně velký, bude v případě výskytu větších ztrát relativně rychle napaden.
(209)
Ze všech těchto důvodů je Komise toho názoru, že porovnání provedené Německem s hybridními nástroji vlastního kapitálu není kvůli zvláštnostem kapitálu Wfa vhodné k tomu, aby posloužilo za podklad pro určování přiměřené úhrady za kapitál Wfa (44).
(210)
S ohledem na vztah mezi kapitálem Wfa a dalšími nástroji vlastního kapitálu BdB tvrdí, že úmluva o druhořadosti v rámcové smlouvě mezi podílníky WestLB je neplatná, protože je na vrub třetích osob tím, že je ujednáno, že zvláštní rezerva Wfa - v případě ztrát společnosti WestLB - se smí použít až druhořadě po ostatním vlastním kapitálu společnosti WestLB. Je ale možné se řídit podle argumentace německé vlády a společnosti WestLB, že se úmluva vztahuje výlučně na vztah mezi zvláštní rezervou Wfa a ostatními základními vlastními prostředky, které jsou podílníky dány k dispozici, tzn. konkrétně základní kapitál a rezervy, ale není úmyslem, aby byl kapitál Wfa druhořadý vůči doplňujícím vlastním prostředkům jako podílovým listům a druhořadým závazkům.
ii) Nevýhody likvidity
(211)
Principiálně je možné se řídit dle argumentů Německa a společnosti WestLB k nevýhodám likvidity. „Normální“ kapitálový vklad bance jí vytváří jak likviditu tak i základnu základních prostředků, která je z důvodů dohledu požadována pro rozšiřování její obchodní činnosti. Aby bylo možné kapitál plně využívat, tzn. aby bylo možné rozšířit její 100 % rizikově vážená aktiva o faktor 12,5 (tzn. 100 děleno koeficientem kapitálové přiměřenosti 8 %), musí se banka 11,5-krát refinancovat na finančních trzích. Zjednodušeně řečeno, z rozdílu z 12,5-krát získaných a 11,5-krát zaplacených úroků na tento kapitál s odečtením ostatních nákladů banky (např. náklady na správu) vyplývá zisk na vlastní kapitál (45). Protože kapitál Wfa společnosti WestLB nevytváří nejprve žádnou likviditu - protože převedený majetek a veškeré výnosy Wfa jsou ze zákona vyhrazeny na podporu bytové výstavby -, měla společnost WestLB další náklady na financování ve výši částky kapitálu, pokud požadované prostředky přijala na finančních trzích, aby bylo možné plně vyčerpat obchodní možnosti, které se jí díky doplňkovému vlastnímu kapitálu otevřely, tzn. aby bylo možné rizikově vážené majetkové hodnoty rozšířit o 12,5-násobek částky kapitálu (popř. aby bylo možné zachovat existující majetkové hodnoty v této výši) (46). Kvůli těmto dalším nákladům, které u vlastního kapitálu nevznikají, musí být pro zjišťování přiměřené odměny provedena odpovídající srážka. Investor v tržním hospodářství nemůže očekávat, že získá stejnou odměnu jako při kapitálovém vkladu v hotovosti.
(212)
Jinak než WestLB a Německo je ale Komise toho názoru, že není nutné uvažovat celou úrokovou sazbu refinancování. Náklady na refinancování jsou provozními výdaji a snižují tak zdanitelný příjem. Čistý výsledek banky se tedy nesnižuje o částku dále zaplacených úroků. Část těchto výdajů se totiž vyrovnává sníženou daní z příjmů právnických osob. Pouze čisté výdaje je možné zohlednit dalšími zatíženími společnosti WestLB v důsledku zvláštního charakteru převedeného kapitálu. Komise tedy celkově uznává, že společnosti WestLB vznikají další „náklady na likviditu“ ve výši „nákladů na refinancování s odečtením daní“.
iii) Přiměřená úhrada za částku ve výši 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR)
(213)
Přiměřenou úhradu za částku 2,5 mld. DEM je možné bezpochyby zjistit různým způsobem. Jak se však uvádí, sledují všechny způsoby výpočtu ke zjištění úhrady za základní kapitál daný k dispozici stejné základní principy. Na bázi těchto základních principů provádí Komise výpočet v daném případě ve dvou krocích: Nejprve se zjišťuje minimální úhrada, kterou by očekával investor za (hypotetickou) investici základního kapitálu do WestLB. Dále se zkoumá, zda by byla na trhu na základě zvláštností pochybných transakcí sjednána přirážka nebo sleva a zda může být Komisí popřípadě provedena metodicky dostatečně zatížitelná kvantifikace.
(214)
Očekávaný výnos investice a investiční riziko jsou podstatnými determinanty rozhodování o investici investora v tržním hospodářství. Aby bylo možné určit výši těchto dvou prvků, zapojuje investor do své kalkulace všechny disponibilní informace o firmách a o trhu. Přitom se opírá o historické průměrné výnosnosti, které obecně představují záchytný bod i pro budoucí výkonnost podniku, jakož i mimo jiné o analýzu obchodního modelu podniku platného pro investiční období, strategie a kvality vedení podniku nebo relativní výhledy dotyčného hospodářského odvětví.
(215)
Investor v tržním hospodářství zrealizuje investici pouze tehdy, pokud ve srovnání s nejlepším alternativním použitím kapitálu umožňuje vyšší výnosnost, popř. menší riziko. Adekvátně nebude investor realizovat žádné investice do podniku, jehož očekávání výnosnosti jsou nižší než průměrná očekávání výnosnosti jiných podniků se srovnatelným rizikovým profilem. V tomto případě je možné akceptovat, že existují dostatečné alternativy k přijatému investičnímu záměru, které slibují vyšší očekávání výnosnosti při stejném riziku.
(216)
Existují různé metody, aby bylo možné zjistit přiměřenou minimální úhradu. To sahá od různých variant použití financí až po metodu CAPM. Za účelem znázornění různých použití má smysl rozlišovat mezi dvěma komponenty, nerizikovou výnosností a rizikovou prémií specifickou pro projekt
přiměřená minimální výnosnost rizikové investice
=
neriziková základní sazba + riziková prémie rizikové investice.
Přiměřená minimální výnosnost rizikové investice může být dále popsána jako suma nerizikové sazby výnosnosti a další rizikové prémie pro převzetí rizika specifického pro investici.
(217)
Adekvátně je základem každého určení výnosnosti existence formy investice bez rizika ztráty s nerizikovou výnosností podle přijetí. Obvykle se očekávaná výnosnost pevně úročených cenných papírů státních emitentů používá pro určení nerizikové základní sazby (popřípadě index zakládající se na takových cenných papírech), představují ale formy investic se srovnatelně nízkým rizikem. Rozdíly mezi různými metodami existují ale ohledně zjišťování rizikové prémie:
-
Model financování: Očekávaná výnosnost vlastního kapitálu investora představuje z pohledu banky využívající kapitál budoucí náklady na financování. Při tomto použití se zjišťují nejprve historické náklady vlastního kapitálu, které vznikly u bank a které jsou srovnatelné s pochybnou bankou. Aritmetický průměr historických kapitálových nákladů je potom srovnáván s náklady vlastního kapitálu očekávaného v budoucnu, a tím i s očekávaným požadavkem investora na výnosnost.
-
Model financování s Compound Annual Growth Rate: V centru tohoto použití stojí použití geometrické místo aritmetické průměrné hodnoty (Compound Annual Growth Rate).
-
Capital Asset Pricing Model (CAPM): CAPM je nejznámější a nejčastěji testovaný model moderního finančního hospodářství, kterým je možné výnosnost očekávanou investorem zjistit pomocí následujícího vzorce
minimální výnosnost
=
neriziková základní sazba + (trh-riziková prémie × beta)
Riziková prémie pro investici vlastního kapitálu vyplývá multiplikací rizikové prémie trhu s faktorem beta (tržní-riziková prémie × beta). S faktorem beta se riziko podniku kvantifikuje relativně k celkovému riziku všech podniků.
(218)
CAPM je převládající metodou pro výpočet výnosu investic u velkých podniků zapsaných na burze. Protože společnost WestLB není podnikem zapsaným na burze, není ale možné přímé odvození její hodnoty beta. Použití CAPM je proto možné pouze na bázi odhadu faktoru beta.
(219)
Komisi je předloženo šest posudků, ve kterých byla vypočtena riziková prémie popř. celková výnosnost investice podle různých způsobů, přičemž všechny posudky zjišťovaly rizikovou prémii pro vložení Wfa do WestLB nepřímo, nýbrž při vzetí základu (hypotetické) investice základního kapitálu do WestLB.
-
Stanoviska Ernst&Young ze dne 11. září 1995/28. srpna 1997: U Ernst&Young (1995), kteří sledují finanční model, jsou pro časové období 1982 až 1992 zjišťovány skutečné náklady na kapitál ze změn cen kurzů k poslednímu dnu v měsíci (kurzové ztráty a zisky) a z vyplacených dividend (výnosnost dividend). Aritmetický průměr historických nákladů na kapitál je potom postaven na stejnou úroveň s očekávaným požadavkem investora na výnosnost.
-
Stanovisko Associés en Finance (říjen 1999) zjistilo na příkaz společnosti WestLB a na základě takzvaného modelu Securities Market Line minimální úhradu od 10 do 11 % za investici podobnou kmenovému kapitálu do společnosti WestLB k relevantnímu okamžiku vložení.
-
Stanovisko BdB ze dne 14. ledna 1999: BdB zjistil podle použití financí s Compound Annual Growth Rate s databází Ernst&Young pro všechna myslitelná investiční období mezi léty 1982 a 1992 geometrické střední hodnoty nákladů na vlastní kapitál pro čtyři velké německé obchodní banky Deutsche Bank, Dresdner Bank, Commerzbank a Bayerische Vereinsbank. Průměrné náklady na vlastní kapitál těchto srovnávaných bank ve výši 12,54 % odpovídá očekávané výnosnosti investora.
-
Posudek Lehman Brothers ze dne 8. července 1997 na zakázku společnosti WestLB, stanovisko profesora Schulte-Mattlera ze dne 14. ledna 1999 na zakázku společnosti BdB, stanovisko First Consulting ze dne 18. června 1999 na zakázku Komise: Tito znalci, kteří všichni aplikují CAPM, zjistili nejdříve všeobecnou tržní-rizikovou prémii pro německý akciový trh pro okamžik konce roku 1991. V průměru docházejí k prémii 4-5 % (Lehman Brothers 4 %, profesor Schulte-Mattler 5 % a First Consulting 4-5 %). Ve svém porozumění předaném Komisi dne 13. října 2004 brali také země Severní Porýní-Vestfálsko, společnost WestLB a stěžovatel BdB za základ tržní-rizikovou prémii ve výši 4 %. Dále znalci odhadovali hodnotu beta společnosti WestLB, tzn. zjišťovali individuální rizikovou prémii společnosti WestLB. S touto hodnotou byla všeobecná tržní-riziková prémie uzpůsobena společnosti WestLB. Protože společnost WestLB nebyla na konci roku 1991 akciovou společností zapsanou na burze, nemohla být její hodnota beta statisticky odhadnuta. Z tohoto důvodu znalci předpokládali, že hodnota beta společnosti WestLB je stejně velká jako hodnota beta srovnatelných bank jednajících na burze. Profesor Schulte-Mattler při použití údajů Deutsche Bundesbank (Německá spolková banka) určil faktor beta pro úvěrové banky v Německu na konci roku 1991 ve výši 1,25 (na bázi ročních údajů) a 1,1 (na bázi měsíčních údajů). Naproti tomu znalec společnosti WestLB, Lehman Brothers nebral za základ faktory beta veškerých německých úvěrových ústavů, nýbrž společnosti IKB Deutsche Industriebank a BHF-Bank ve výši 0,765. Lehman Brothers tímto dospěl k celkově nižší rizikové prémii pro společnost WestLB. Také stěžovatel BdB v porozumění předaném komisi dne 13. října 2004 akceptoval faktor beta 0,76 jako ještě správný a dospěl tak odlišně od svého stanoviska ze dne 14. ledna 1999 k minimální úhradě ve výši 10,19 %.
(220)
V následujícím grafu jsou shrnuty výsledky těchto posudků. Při aplikaci uvedených metod ke zjišťování očekávané výnosnosti rizikové investice tak vyplývají následující hodnoty minimální výnosnosti pro investici kmenového kapitálu do společnosti WestLB:
(221)
Předložené posudky a stanoviska připouštějí závěr, že minimální výnosnost pro (hypotetickou) investici základního kapitálu do společnosti WestLB se k relevantnímu časovému období vložení nachází mezi 10 % a 13 % (47). Toliko dva posudky vycházejí ze zřetelně vyšší minimální výnosnosti. V jednáních mezi stěžovatelem BdB, zemí Severní Porýní-Vestfálsko a společností WestLB AG v červenci 2004 byla za přiměřenou úhradu považována sazba ve výši 10,19 %. Tato hodnota se nachází v právě zjištěném tržním koridoru. Komise se proto odlišně od svého prvního rozhodnutí o WestLB z roku 1999, ve kterém stanovila za základ minimální úhradu ve výši 12 % p.a., rozhodla pro hodnotu zjištěnou stranami ve výši 10,19 % p.a. jako pro úhradu obvyklou na trhu pro investici podobnou základnímu kapitálu do společnosti WestLB ke dni 31. prosince 1991. Komise stanovuje ve výsledku jako přiměřenou minimální úhradu za převod majetku Wfa hodnotu ve výši 10,19 % p.a. (po zdanění podniku a před zdaněním investora).
(222)
Společnost WestLB nejprve uvedla, že by byly náklady na refinancování k okamžiku převodu majetku na základě své finanční struktury činily 9,2 %. V souvislosti s řízením byly v několika písemnostech a rozhovorech ze strany WestLB a Německa uvedeny sazby na refinancování ve výši 7,0 % a 7,5 % (48). V porozumění strany podle dlouhodobé nerizikové základní úrokové sazby ke dni 31. prosince 1991, kterou zjistily, stanovily za základ sazbu 7,15 %. Navíc se strany shodly na tom, že přijmou paušální daňovou sazbu 50 %. Podle tohoto docházejí strany k čisté sazbě na refinancování ve výši 3,57 % pro kapitál Wfa, který je k dispozici k podpoře konkurenceschopnosti v bankovních obchodech, a tím k odpovídající srážce na likviditu.
(223)
Na základě skutečnosti, že uvedené částky spadají ještě do rámce, který Německo uvedlo již shora, nemá Komise důvod, aby na toto nenahlížela jako na správné, a stanovuje proto tyto částky jako základ pro zjišťování prvku podpory. Komise sice ve svém prvním rozhodnutí o WestLB dlouhodobou nerizikovou sazbu pro německé spolkové půjčky s desetiletou životností, která na konci 1991 činila 8,26 %, akceptovala jako minimální hrubé náklady na refinancování. U této úrokové míry se ale jedná o způsob sledování vztahující se k rozhodnému dni, který nezohledňuje, že majetek Wfa by měl být poskytnut společnosti WestLB k dispozici trvale. V rámci své diskuse o dlouhodobé nerizikové úrokové sazbě strany proto upustily od použití nerizikové výnosnosti pro pevné investiční časové období, která je sledovatelná na trhu k okamžiku vložení se vztahem k rozhodnému dnu, protože takové sledování by si nevšímalo reinvestičního rizika, tzn. rizika, že po uplynutí investičního časového období nebude možné opět investovat ve výši nerizikové úrokové sazby. Podle názoru stran se investiční rizika nejlépe zohlední, pokud je základem „Total Return Index“. Proto strany použily Performance Index REX10 vytvořený společnosti Deutsche Börse AG, který znázorňuje performanci investice do dluhopisů Spolkové republiky Německo s dobou splatnosti deseti let. Zde používaná řada indexů obsahuje příslušné stavy na konci roku v REX 10 Performance Index od roku 1970. Strany pak zjistily výnosnost za rok, která odráží trend, jak je znázorněn v REX10 Performance Index, který je brán za základ, v období od roku 1970 do roku 1991, a dospěly tak k uvedené bezrizikové základní úrokové sazbě ve výši 7,15 % (31. prosinec 1991).
(224)
Protože vložení společnosti WestLB by mělo být k dispozici trvale, jeví se způsob postupu zjišťování bezrizikových základních úrokových sazeb v tomto speciálním případě jako přiměřené. Také použitý REX10 Performance Index představuje všeobecně uznávaný zdroj údajů. Zjištěné bezrizikové základní úrokové sazby se tady tedy zdají být správnými.
(225)
Také proto se zde Komise rozhodla brát za základ dlouhodobou nerizikovou úrokovou sazbu, kterou zjistily strany, ve výši 7,15 % ke dni 31. prosince 1991 jako minimální hrubé náklady na refinancování. Při paušální daňové sazbě 50 % (49) k tehdejšímu okamžiku vložení tak také Komise dochází k čisté sazbě refinancování, a tím ke srážce likvidity ve výši 3,75 % p.a. za kapitál, který je k dispozici k podpoře konkurenčního obchodu.
(226)
V praxi jsou při stanovování úhrady atypické okolnosti, které probíhají odchylně od normálního případu investice základního kapitálu do dotyčného podniku, obecně zohledňovány odpovídajícími přirážkami popř. srážkami. Je proto nutné přezkoumat, zda podle zvláštností, zvláště podle konkrétního profilu rizika převodu Wfa, existují důvody pro uzpůsobení zjištěné minimální úhrady ve výši 10,19 %, které by soukromý investor očekával za (hypotetickou) investici základního kapitálu do WestLB, a zda může být navíc provedena metodicky dostatečně zatížitelná kvantifikace. V této souvislosti se posuzují tři aspekty: za prvé neprovedené vydání nových obchodních podílů a s tím spojených hlasovacích práv, za druhé mimořádný objem majetkového převodu a za třetí chybějící zastupitelnost investice.
(227)
Země vložením nezískává žádná další hlasovací práva. Vzdáním se hlasovacích práv se investor vzdává možnosti ovlivňovat obchodní vedení banky při jeho rozhodování. Kdyby byla navýšena hlasovací práva země, země by vlastnila více než 70 % hlasovacích práv. To znamená, že země by se stala z minoritního vlastníka (se 42 % podílem vlastnictví) vlastníkem většinovým. Jako vyrovnání toho, že je přijato vyšší riziko ztráty, aniž by proti tomuto stál adekvátně větší vliv na podnik, by investor v tržním hospodářství (i při snížení rizika díky interním úmluvám s dalšími podílníky) požadoval vyšší úhradu. Vycházeje ze zvýšené úhrady za přednostní akcie vůči kmenovým akciím a v souladu se stěžovatelem BdB, zemí Severní Porýní-Vestfálsko a společností WestLB AG, které jako výsledek svých jednání z července 2004 považují za přiměřenou sazbu 0,3 % p.a. (po zdanění), považuje Komise přirážku ve výši 0,3 % p.a. (po zdanění podniku) za správnou.
(228)
Objem převedeného majetku a vliv, který tento hrál z úhlu pohledu směrnice o výši kapitálové přiměřenosti pro WestLB, byl již zmíněn nahoře. Vložením Wfa se značně zvýšil základní kapitál společnosti WestLB, a to bez nákladů na akvizice a správu. V daném případě byl ale velký objem majetku Wfa hodnocen jako - ačkoli ne jako jediná rozhodující - indicie pro podobnost základního kapitálu transakce. Z tohoto hlediska by opakované zohlednění objemu převodu Wfa v rámci přirážky mělo nedovolený efekt „dvojího“.zohlednění. Komise proto v daném případě upouští - odchylně od svého prvního rozhodnutí o WestLB - od přirážky z hlediska objemu.
(229)
Nakonec je nutné upozornit na chybějící zastupitelnost investice, tzn. chybějící možnost odebrat investovaný kapitál kdykoli znovu z podniku. Normálně může investor nástroj vlastního kapitálu prodat na trhu třetí osobě, a tím svou investici ukončit. Normální vklad základního kapitálu se odvíjí při přesném posuzování následovně: Investor vkládá majetek na straně aktiv v rozvaze (ať už jako peněžitý nebo nepeněžitý vklad). Tomu na straně pasiv v normálním případě odpovídá obchodovatelný podíl ve prospěch investora, např. u akciové společnosti jsou to akcie. Tyto akcie potom může prodávat třetím osobám. Tímto sice nemůže znovu odebírat svoji původně vloženou majetkovou hodnotu. Neboť tato patří nyní k základnímu jmění společnosti k ručení a je zbavena jeho dispozice. Prostřednictvím prodeje akcie - vždy podle burzovního kurzu - může ale realizovat ekonomickou protihodnotu. Jeho kapitálová investice je takto zastupitelná. Kvůli zvláštním okolnostem převodu majetku Wfa země tuto možnost nemá. Komise přesto na rozdíl od svého prvního rozhodnutí o WestLB v tomto případě nevidí žádný důvod pro další přirážku. Země sice neměla možnost díky volné obchodovatelnosti investice realizovat hospodářskou protihodnotu, ovšem existovala a kdykoli existuje možnost uvolnit majetek Wfa dle zákona opět z WestLB a popřípadě dosáhnout vyšších výnosností opětovným vkladem do jiných ústavů.
(230)
Komise proto považuje celkově za správnou přirážku výnosnosti ve výši 0,3 % p.a. (po zdanění podniku) pro upuštění od dalších hlasovacích práv (50).
(231)
U akcií závisí úhrada přímo na výsledcích podniku a vyjadřuje se hlavně ve formě dividend a podílu na nárůstu hodnoty podniku (např. vyjádřeno růsty kurzů akcií). Země obdrží paušální úhradu, v jejíž výši by měly být vyjádřeny tyto oba aspekty úhrady za „normální“ kapitálový vklad. Je možné argumentovat, že pevná úhrada, kterou obdrží země místo úhrady spojené přímo s výsledky společnosti WestLB, představuje výhodu, která opravňuje redukci sazby odměny. Zda je taková pevná úhrada skutečně výhodnější než variabilní úhrada vztahující se k zisku, závisí na výsledcích podniku v budoucnosti. Pokud se tyto zhorší, je paušální sazba pro investora výhodou, pokud se ale zlepší, je nevýhodou. Skutečný vývoj není ale možné dodatečně použít k posuzování rozhodování o investici. V daném případě je nutné také uvážit, že v případě ztrát se neplatí žádná úhrada a že rozhodování o kumulativních dodatečných platbách je na společnosti WestLB. Paušální charakter úhrady proto investorovi neprospěje tak, že tento by byl proto srozuměn se snížením úhrady. Vzhledem k tomuto všemu je Komise toho názoru, že sazba odměny nemusí být z tohoto důvodu redukována.
(232)
Je také nutno zmínit, že úhrada, která se má za přidělený kapitál zaplatit, se normálně sjednává mezi podniky a investorem. V daném případě ale byla výše odměny, kterou má WestLB zaplatit, sjednána zjevně mezi podílníky WestLB, což se jeví jako neobvyklé. Výše úhrady by neměla záviset na tom, co jsou ostatní podílníci ochotni akceptovat, nýbrž na riziku pro zemi a užitek pro WestLB. Německo také nepředložilo žádné podklady k jednáním o úhradě a k výpočtu její výše. Německo s tím musí jistě souhlasit, pokud poukazuje na to, že pro ocenění Komisí z hlediska práva ohledně podpor je rozhodující pouze výsledek, tzn. výše odměny, a ne druh a způsob její realizace. Z hlediska Komise mohou ale druh a způsob, jak byla úhrada stanovena, a úvahy, které přitom hrají roli, zcela poukazovat na to, do jaké míry se země chovala jako investor v tržním hospodářství.
(233)
Mezi podílníky WestLB bylo dále sjednáno, že úhrada by měla být stanovena až poté, kdy budou předloženy finanční výsledky společnosti WestLB za léta od roku 1992. Podle názoru Komise by finanční výsledky banky ovšem neměly mít žádný význam pro určení výše paušální úhrady. Taková úhrada by neměla rovněž záviset na ziscích, kterých společnost WestLB skutečně dosáhla, nýbrž na riziku pro zemi a potenciální užitek majetkového převodu pro banku. Investor v tržním hospodářství by nebyl ochoten kvůli špatným výsledkům dotyčného podniku akceptovat nižší paušální úhradu. Tato dohoda tak nepoukazuje na chování, které odpovídá chování investora v tržním hospodářství.
(234)
V přípravné fázi zjišťování Komise se mezi stěžovatelem a společností WestLB konají jednání s cílem dojít bez provedení řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES k řešení, tzn. na společném základě nalézt úhradu považovanou za odpovídající trhu. Tato jednání nevedla k žádnému výsledku. V souvislost s těmito jednáními společnost WestLB ale navrhla, aby bylo zemi dále k již stávající paušální úhradě ve výši 0,6 % poskytnuto právo zachovávat při likvidaci WestLB přiměřené odškodnění za nárůst hodnoty, kterou společnost WestLB zjistila rozšířením obchodní činnosti v důsledku převodu majetku Wfa; tzn. zemi by byl vyhrazen další podíl ve státních rezervách a v tichých rezervách společnosti WestLB. Tato skutková podstata poukazuje na to, že hodnota vloženého kapitálu pro WestLB byla ve skutečnosti větší než hodnota sjednané úhrady. Takový podíl na likvidační hodnotě ale nebyl sjednán. Investor v tržním hospodářství by takovou hypotetickou „úhradu“ neakceptoval, protože u podniku, který je proinvestován natrvalo, jako WestLB, by nikdy nebyl v situaci, aby měla výnosy; byla by pro něj proto bez hodnoty.
(235)
Na základě všech těchto úvah a v souladu se stěžovatelem BdB, zemí Severní Porýní-Vestfálsko a společností WestLB AG dospěla Komise k závěru, že přiměřená úhrada za dotčený kapitál by činila 6,92 % (po zdanění podniku), totiž 10,19 % (po zdanění podniku) normální výnosnosti pro sporné investice, s připočtením 0,3 % (po zdanění podniku) kvůli zvláštnostem transakce, s odečtením 3,75 % (po zdanění podniku) kvůli nákladům na financování, který vzniká společnosti WestLB kvůli chybějící likviditě převedeného majetku.
iv) Přiměřená úhrada za částku 3,4 mld. DEM (1,74 mld. EUR)
(236)
Jak bylo již vysvětleno, má také podíl vlastního kapitálu ve výši 3,4 mld. DEM (1,74 mld. EUR) materiální hodnotu pro společnost WestLB a jeho ekonomickou funkci lze srovnávat s funkcí záruky nebo ručení. Aby bylo možné se takovému riziku vyhnout, požadoval by investor v tržním hospodářství přiměřenou úhradu.
(237)
V rozhodnutí k zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES uvedla Komise sazbu 0,3 % p.a. (po zdanění), kterou Německo uvádělo jako přiměřenou provizi avala pro banku jako WestLB. Ohledně toho je ale nutné zohlednit zvláště dva faktory. Za prvé částka 3,4 mld. DEM (1,74 mld. EUR) je vyšší než částka, která je normálně kryta takovými bankovními zárukami. Za druhé jsou bankovní záruky obvykle spojeny s určitými transakcemi a jsou časově omezeny. Zvláštní rezerva Wfa je proti tomu společnosti WestLB k dispozici časově neomezeně. Oba faktory vyžadují zvýšení úhrady na přibližně 0,5 až 0,6 %. Protože prémie záruky normálně představují provozní výdaje a protože snižují zdanitelný zisk, se úhrada, která se platí zemi za kapitál Wfa, ale která se platí ze zisků po zdanění, je nutné tuto sazbu adekvátně uzpůsobit. Při zvážení tohoto všeho je Komise názoru, že sazba odměny ve výši 0,3 % po zdanění představuje pro tento druh kapitálu korektní úhradu.
v) Synergické efekty
(238)
Německé orgány uvádějí, že vlastním důvodem pro převod byly potenciální synergie a ne navýšení vlastního kapitálu společnosti WestLB. Že diskuse o efektivitě podpory bytové výstavby začaly již v 70. letech, je veskrze možné. Přes tuto zdlouhavou diskusi se ale převod nekonal před rokem 1991, když potřeba kapitálu společnosti WestLB nutila veřejné vlastníky, aby v tomto směru začali jednat. Z podkladů - zvláště z platných podkladů k zákonu o převodu jako zákonného zdůvodnění nebo k protokolům o debatách zemského sněmu - jednoznačně vyplývá, že vlastní účel převodu spočíval v tom, aby byla společnosti WestLB poskytnuta základna vlastního kapitálu slučitelná s novými předpisy o kapitálové přiměřenosti. Synergie byly považovány za pozitivní (vedlejší) efekt, ale v tomto okamžiku nebyly jistě hlavním důvodem pro transakci.
(239)
Německé orgány a společnost WestLB uvádějí, že země obdržela nejen odměnu ve výši 0,6 % za částku 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR), nýbrž navíc profitovala ze synergických efektů v přibližné výši 30 mil. DEM (15 mil. EUR) ročně v důsledku převodu a začlenění Wfa a převzetí penzijních závazků Wfa společností WestLB ve výši 33 mil. DEM (17 mil. EUR). Úspory podmíněné synergiemi je možné odvodit ze sloučení Wfa s dřívějším oddělením společnosti WestLB pro bytovou výstavbu, kterým bylo umožněno, aby byla organizačně zúžena podpora bytové výstavby země a bylo možné uspořit personál.
(240)
Synergie jsou normálními důsledky sloučení. Není ovšem jasné, jak je možné takové synergické efekty sloučit s konceptem uzavřeného cyklu a konkurenční neutrality Wfa, který uplatňuje země. Pokud byly synergie možné po převodu, ačkoli obě jednotky zůstaly navzájem jasně oddělené a vyplývaly ze sloučení Wfa s oddělením WestLB pro bytovou výstavbu, které již dříve pracovalo výlučně pro Wfa, nelze pochopit, proč by byly neměly takové synergie být možné i bez převodu.
(241)
Pokud v ostatním pro Wfa vznikají takové synergie a úspory, přispívá toto podpoře bytové výstavby redukcí nákladů (a tak zemi), nemůže to být ale považováno za protihodnotu společnosti WestLB za poskytnutí základních vlastních prostředků. Protože se těmito synergiemi nezmenší ani použitelnost převedeného kapitálu pro společnost WestLB, ani se nezvýší náklady vyplývající z převodu, nesměly by mít synergie také žádný vliv na výši odměny, kterou by mohl investor jednající podle tržně-ekonomických zásad požadovat od banky za poskytnutý vlastní kapitál. Také v případě skutečné výhody pro zemi v důsledku synergií by byl každý konkurent na základě konkurence nucen „zaplatit“ zemi za finanční nástroj (Wfa) s připočtením k přiměřené odměně za poskytnutý vlastní kapitál „úhradu“ ve formě takových výhod.
(242)
V ostatním synergie v důsledku sloučení vznikají normálně v obou podnicích podílejících se na sloučení. Je obtížné pochopit, proč by společnost WestLB z těchto výhod neměla vůbec profitovat.
(243)
Pokud by společnost WestLB provedla platby za penzijní závazky Wfa, kterými se snižují roční náklady Wfa, nemohou být takové platby považovány za synergie v důsledku sloučení. Mohou být ale považovány za nepřímou úhradu společnosti WestLB pro zemi. Výhody by měly vzniknout v rámci podpory bytové výstavby a následně by měly navýšit prostředky, které tam jsou k dispozici.
(244)
Komise tedy zastává názor, že se u uplatňovaných synergických efektů nejedná o úhradu zaplacenou společností WestLB za převod Wfa, je ale ochotna považovat částku zaplacenou společností WestLB v roce 1992 za penzijní výdaje Wfa ve výši 33 mil. DEM (17 mil. EUR) za část úhrady zaplacené společností WestLB za převod.
f) ZAČLENĚNÍ OBCHODNÍHO ROKU 2002
(245)
Komise v ostatním oproti názoru stran porozumění dospěla k závěru, že také rok 2002 musí být brán za základ při zjišťování prvku podpory, a to podílově až do 1. srpna 2002. Německo sice opakovaně uvádělo, že na základě zpětného právního účinku na rozvahu a výsledovku prostřednictvím zákonem nařízeného příplatku Wfa k Landesbank Nordrhein-Westfalen ke dni 1. ledna 2002 je nutné považovat skutkovou podstatu podpory za zrušenou ke dni 1. ledna 2002. Bez ohledu na právní účinky na rozvahu měla ale společnost WestLB kapitál Wfa k dispozici na podporu konkurenceschopnosti v bankovních obchodech skutečně až do 1. srpna 2002 . Pro zde posuzovanou otázku je toto rozhodujícím hlediskem.
(246)
Přesvědčivá není ani námitka, že nejen výnosy Wfa a podporovaných oblastí, nýbrž také veškerého Veřejného hypotečního obchodu přešly na zemskou banku novým nařízením již ke dni 1. ledna 2002 a tak by byly tyto výnosové ztráty pro WestLB, které je nutné spatřovat v bezprostřední souvislosti s budoucím řešením Wfa, již značně vyšší než přiměřená odměna za kapitál Wfa, což musí být uznáno za přiměřenou kompenzaci. Komise dospěla k závěru, že nevýhoda z oddělení podpory samotného obchodu jakož i Veřejného hypotečního obchodu nepředstavuje žádnou úhradu za užívání kapitálu Wfa, které bylo prováděno až do 1. srpna 2002. Kapitálem Wfa byla kryta nejen podpora samotného obchodu i Veřejný hypoteční obchod, nýbrž veškerý konkurenční obchod WestLB. Společnost WestLB tak musí provést úhradu 6,92 % alikvotně ke dni 1. srpna 2002.
g) PRVEK PODPORY
(247)
Podle shora uvedených výpočtů považuje Komise za slučitelnou s trhem odměnu ve výši 6,92 % p.a. po zdanění za část kapitálu, kterou mohla WestLB používat na podporu své obchodní činnosti, totiž 2,5 mld. DEM (1,28 mld. EUR) ke konci roku 1993, a 0,3 % po zdanění za rozdíl mezi touto částí a částkou vykazovanou v rozvaze společnosti WestLB jako vlastní kapitál ve výši 5,9 mld. DEM (3,02 mld. EUR), tedy 3,4 mld. DEM (1,74 mld. EUR) ke konci roku 1993.
(248)
Společnost WestLB platila odměnu 0,6 % výhradně na částku, kterou mohla skutečně použít na podporu své obchodní činnosti. Tato odměna byla placena poprvé za rok 1993. Jak Komise vysvětlila nahoře, akceptuje platby WestLB v roce 1992 za penzijní pohledávky Wfa jako další odměnu pro zemi.
(249)
Prvek podpory může být vypočítán jako rozdíl mezi skutečnými platbami a platbami, které by odpovídaly tržním podmínkám.
(250)
Tabulka 5: Výpočet prvku podpory
(v mil. DEM)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
1.
Podíl zvláštní rezervy, která byla k dispozici společnosti WestLB
13
2 510
2 819
3 048
3 108
3 112
3 113
[…]
[…]
[…]
[…]
2.
Zůstatek (rozdíl od 5 900 mil. DEM, 2002 podílově ze 7/12)
5 887
3 390
3 081
2 852
2 792
2 788
2 787
[…]
[…]
[…]
[…]
Odměna ve výši 6,92 % (po zdanění) pro 1.
0,9
173,7
195,1
210,9
215,1
215,4
215,4
[…]
[…]
[…]
[…]
Odměna ve výši 0,3 % (po zdanění) pro 2.
17,7
10,2
9,2
8,6
8,4
8,4
8,4
[…]
[…]
[…]
[…]
Celková odměna konformní s trhem
18,6
183,9
204,3
219,5
223,5
223,8
223,8
[…]
[…]
[…]
[…]
Skutečná odměna (po zdanění)
33,1
15,1
16,9
18,3
18,6
18,7
18,7
[…]
[…]
[…]
[…] (51)
Prvek podpory
-14,5
168,8
187,4
201,2
204,9
205,1
205,1
208,6
209,3
209,3
128,6
(Celková částka: 1 913,80 mil. DEM = 978,51 mil. EUR)
4. OSVOBOZENÍ OD DANÍ
(251)
Jak Komise vysvětlila ve svém usnesení o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES, za státní podpory lze považovat, je-li určitý podnik osvobozen od normálního zdanění, které se týká jeho konkurentů. Pokud konstrukce „ústavu uvnitř ústavu“ zahrnuje obecně prospěšnou podnikovou jednotku osvobozenou od daní, musí být učiněna opatření, aby bylo možné zaručit, že se ekonomické účinky daňových zvýhodnění omezí pouze na obecně prospěšný ústav a že neovlivní podnik v rámci hospodářské soutěže..
(252)
Společnost WestLB neměla za převáděné majetkové hodnoty hradit ani majetkovou daň, ani živnostenskou daň. Kromě toho nebyla obchodní činnost Wfa ani po převodu podrobena dani z příjmů právnických osob. Podle názoru Německa nemá být společnost WestLB touto daňovou úpravou zvýhodněna vůči jiným daňovým subjektům a také nebyla.
(253)
Zisky, které v konkurenčním obchodě společnosti WestLB vzniknou v důsledku použití kapitálu Wfa pro výpočty kapitálové přiměřenosti, jsou normálně zdaňovány. Pouze zisky v podpoře bytové výstavby jsou od daně osvobozeny. Osvobození od majetkové daně a od živnostenské daně se omezovala rovněž na obchod podpory bytové výstavby. Komise nemusela rozhodovat o tom, zda existuje provinění proti německým předpisům o osvobození od daně ve prospěch obecně prospěšných zařízení, nýbrž měla toliko zhodnotit opatření na pozadí ustanovení Smlouvy o ES o státních podporách.
(254)
Osvobozením Wfa v rámci WestLB od majetkové, živnostenské daně a daně z příjmů právnických osob se zvýšily zisky (popř. se snížily ztráty) Wfa, zredukovala se potenciální nutnost pro zemi přidělovat další kapitál na podporu bytové výstavby a mohl se zvýšit čistý majetek Wfa. Protože Wfa potřeboval pouze určitou část této (rozšířené) základny vlastního kapitálu jako základní vlastní prostředky pro vlastní obchod, mohla část, kterou měla k dispozici WestLB na podporu své obchodní činnosti, v průběhu doby rovněž růst. Pokud by byl ale tento podíl rostl, byla by se rozšiřovala také základna pro úhradu, která se měla platit zemi. Pokud je úhrada stanovena v přiměřené výši, nebyla by osvobození od daně pro podporu bytové výstavby vedla k žádnému narušení hospodářské soutěže ve prospěch WestLB. Podle shora uvedených výpočtů činí přiměřená odměna 6,92 % p.a. popř. 0,3 % p.a. po zdanění podniku.
5. PROMINUTÍ ZÁVAZKŮ
(255)
Německo tvrdí, že prominutí povinného ručení neomezovalo finanční situaci země a nepředstavovalo žádnou konkurenční výhodu pro Wfa nebo WestLB. Protože se majetek Wfa (prostředky na bytovou výstavbu země) po převodu dotčeným závazkem ročně již nesnižoval, byly by v případě zrušení Wfa možné vyšší výnosy, přičemž tyto vyšší výnosy by byly přibyly zemi. Kromě toho německé orgány prohlašují, že bez tohoto prominutí by byl BAKred neakceptoval 4 mld. DEM (2,05 mld. EUR) jako základní vlastní prostředky Wfa.
(256)
Zrušením ručení hodnota Wfa jistě vzrostla. Protože se ale odměna, kterou měla zaplatit WestLB, zakládala na hodnocení Wfa po tomto zrušení, přispělo se tedy tomuto nárůstu hodnoty, nepředstavovalo zrušení žádnou výhodu pro WestLB, nýbrž se jedná o odměnu v souladu s tržními podmínkami.
6. SLUČITELNOST OPATŘENÍ SE SMLOUVOU O ES
(257)
Na základě všech těchto uvedení je možné konstatovat, že veškerá kritéria čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES jsou splněna a že převod Wfa dále obsahuje státní podpory ve smyslu dotyčného článku. Vycházeje z toho je nutné zkoumat, zda je možné podporu považovat za slučitelnou se společným trhem. Ovšem je nutno poznamenat, že německá vláda s ohledem na eventuelní prvky podpor v rámci převodu Wfa neuplatňovala žádné ustanovení smlouvy o výjimkách.
(258)
Žádné z ustanovení o výjimkách čl. 87 odst. 2 Smlouvy o ES nelze použít. Podpora nemá ani sociální povahu, ani se neposkytuje individuálním spotřebitelům. Rovněž nejsou odstraňovány škody způsobené přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi nebo není vyrovnáváno hospodářské znevýhodnění způsobené rozdělením Německa.
(259)
Protože podpora nemá žádný regionální cíl - není určena ani na podporu hospodářského rozvoje oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností ani na podporu rozvoje určitých hospodářských oblastí - neplatí čl. 87 odst. 3 písm. a) ani regionální aspekty čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES. Podporou není podporován ani žádný významný projekt společného evropského zájmu. Pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví nejsou rovněž cílem podpory
(260)
Protože další ekonomická existence společnosti WestLB nebyla ve hře v okamžiku, kdy bylo opatření provedeno, nevyvstává otázka, zda by úpadek jednoho jediného velkého úvěrového ústavu jako WestLB v Německu mohl vést ke generální krizi bankovního sektoru, což by na základě čl. 87 odst. 3 písm. b) Smlouvy o ES mohlo ospravedlnit podporu na nápravu vážné poruchy v německém hospodářství.
(261)
Podle čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES mohou být podpory považovány za slučitelné se společným trhem, pokud podporují rozvoj určitých hospodářských odvětví. Toto by mohlo zásadně platit i pro podpory restrukturalizace v bankovním sektoru. V předloženém případě neexistují ale předpoklady pro aplikaci tohoto ustanovení o výjimce. Společnost WestLB není označována jako podnik v obtížích, jehož opětovné dosažení rentability by mělo být podporováno státními podporami.
(262)
Ustanovení čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, který za určitých okolností připouští výjimky z předpisů smlouvy o státních podporách, platí zásadně také pro sektor finančních služeb. Komise toto potvrdila ve své zprávě o „Službách obecně hospodářského zájmu v bankovním sektoru“ (52). Ovšem je jasné, že převod byl proveden proto, aby se společnost WestLB dostala do situace, kdy může dostát novým požadavkům vlastního kapitálu, a bez vztahu k jakýmkoli službám všeobecně hospodářského zájmu. Německo v ostatním neuplatňovalo, že by společnost WestLB měla být převodem Wfa odškodněna za vložení určitých služeb všeobecně hospodářského zájmu.
(263)
Protože nelze použít žádnou z výjimek ze zásadního zákazu státních podpor podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, nemůže být stávající podpora považována za slučitelnou se společným trhem.
VII. ZÁVĚR
(264)
Komise konstatuje, že Německo opatření ohledně podpor poskytlo protiprávním způsobem při porušení čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES. Podle tohoto je podpora protiprávní.
(265)
Podpora nemůže být ani na základě čl. 87 odst. 2 popř. odst. 3 Smlouvy o ES, ani na základě jiného ustanovení Smlouvy o ES považována za slučitelnou. Podle tohoto je podpora prohlášena za neslučitelnou se společným trhem, musí být zrušena a prvek podpory protiprávního opatření musí Německo vyžádat zpět,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ -
Článek 1
Státní podpora ve výši 978,51 mil. EUR, kterou Německo poskytlo v časovém období od 1. ledna 1992 do 1. srpna 2002 ve prospěch Westdeutsche Landesbank - Girozentrale, nyní WestLB AG, je neslučitelná se společným trhem.
Článek 2
Německo přijme veškerá opatření potřebná k tomu, aby bylo možno získat od příjemce nazpět podporu uvedenou v článku 1, jež mu byla udělena protiprávně.
Článek 3
Navrácení se provede bezodkladně postupem daným vnitrostátními procesními předpisy za předpokladu, že tento postup umožní okamžitý a účinný výkon tohoto rozhodnutí.
Částka, která má být vrácena, zahrnuje úroky od okamžiku, kdy mohl příjemce touto protiprávně udělenou podporou disponovat, až do okamžiku jejího úplného vrácení.
Úroky se vypočítávají podle ustanovení kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (53).
Článek 4
Německo sdělí Komisi ve lhůtě dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí za použití dotazníku uvedeného v příloze, jaká opatření přijalo k jeho splnění.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 20. října 2004.
DECISIONE DELLA COMMISSIONE
del 20 ottobre 2004
relativa all’aiuto di Stato al quale la Germania ha dato esecuzione in favore di Westdeutsche Landesbank - Girozentrale, ora WestLB AG
[notificata con il numero C(2004) 3925]
(Il testo in lingua tedesca è il solo facente fede)
(Testo rilevante ai fini del SEE)
(2006/737/CE)
LA COMMISSIONE DELLE COMUNITÀ EUROPEE,
visto il trattato che istituisce la Comunità europea, in particolare l’articolo 88, paragrafo 2, primo comma,
visto l’accordo sullo Spazio economico europeo, in particolare l’articolo 62, paragrafo 1, lettera a),
dopo aver invitato gli interessati a presentare osservazioni conformemente ai detti articoli (1) e viste le osservazioni trasmesse,
considerando quanto segue:
I. PROCEDIMENTO
1. PROCEDIMENTO AMMINISTRATIVO
(1)
Con una denuncia del 23 marzo 1993, il Bundesverband deutscher Banken e.V. («BdB»), che rappresenta circa 300 banche private con sede in Germania, ha chiesto alla Commissione di avviare il procedimento di cui all’articolo 226 del trattato CE nei confronti della Germania. L’Associazione ha affermato che l’Ufficio federale di vigilanza (Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen, «BAKred») avrebbe contravvenuto all’articolo 4, paragrafo 1 della direttiva 89/299/CEE nel riconoscere come fondi propri di Westdeutsche Landesbank Girozentrale («WestLB») il patrimonio di Wohnungsbauförderungsanstalt des Landes Nordrhein-Westfalen («Wfa»), che si era fusa con WestLB.
(2)
Con lettera del 31 maggio 1994, il BdB ha informato la Direzione generale IV, responsabile della concorrenza, del trasferimento patrimoniale in questione menzionando, in tale contesto, una distorsione della concorrenza a favore di WestLB. In data 21 dicembre 1994 il BdB ha presentato una denuncia formale alla Commissione richiedendole di avviare il procedimento di cui all’articolo 88, paragrafo 2 del trattato nei confronti della Germania. Nel febbraio e marzo 1995 e nel dicembre 1996 dieci banche si sono associate individualmente alla denuncia del BdB.
(3)
Per poter giudicare se il suddetto trasferimento configuri un aiuto di Stato, la Commissione ha chiesto informazioni alle autorità tedesche con lettere del 12 gennaio 1993, 9 febbraio 1993, 10 novembre 1993 e 13 dicembre 1993, nonché del 16 gennaio 1996. La Germania ha risposto con lettere del 9 febbraio 1993 e 16 marzo 1993, 8 marzo 1994, 12 aprile 1996 e 26 aprile 1996 e 14 gennaio 1997. Varie parti interessate hanno inviato a loro volta lettere e documentazione. Rappresentanti della Commissione si sono incontrati con rappresentanti delle autorità tedesche, di WestLB e di altre Landesbanken, nonché del denunciante, in diverse occasioni tra il 1994 e il 1997.
(4)
Dopo questo scambio di informazioni la Commissione ha ritenuto necessario avviare il procedimento ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 2 del trattato. La decisione è stata adottata il 1o ottobre 1997. In tale decisione la Commissione era giunta alla conclusione che la misura in questione costituiva verosimilmente un aiuto ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE e che aveva bisogno di ulteriori informazioni per poter procedere all’esame dei fatti. Si trattava anzitutto di informazioni concernenti le iniziative prese dal Land Renania settentrionale-Vestfalia («il Land») per assicurare una adeguata partecipazione ai profitti che WestLB poteva realizzare sulla base dell’aumento di capitale, gli effetti dell’inadeguatezza del capitale trasferito sotto il profilo della liquidità, le conseguenze del fatto che l’influenza del Land su WestLB non sia aumentata e della natura preferenziale della remunerazione fissa, nonché qualsiasi altro aspetto determinante nella fissazione di una remunerazione adeguata, il livello del capitale di Wfa disponibile per sostenere le attività commerciali di WestLB, l’importo superiore indicato nel bilancio di WestLB, le esenzioni fiscali, la cancellazione dei debiti, la redditività di WestLB e le presunte sinergie.
(5)
La decisione della Commissione di avviare il procedimento è stata pubblicata nella Gazzetta ufficiale delle Comunità europee (2). La Commissione ha invitato le parti interessate a presentare le proprie osservazioni in merito. La Commissione ha ricevuto osservazioni da parte di WestLB (19 maggio 1998), Association Française des Banques (26 maggio 1998), British Bankers ’ Association (2 giugno 1998) e BdB (4 giugno 1998) e le ha trasmesse alla Germania con lettera del 15 giugno 1998, per consentire a quest’ultima di prendere posizione. Le osservazioni della Germania sono pervenute, dopo una proroga del termine, con lettera dell’11 agosto 1998.
(6)
Le riunioni con i rappresentanti del BdB si sono svolte il 15 gennaio ed il 16 settembre 1998 e con i rappresentanti di WestLB il 9 settembre 1998. Con lettera del 22 settembre 1998 i servizi della Commissione hanno invitato le autorità tedesche, WestLB e il BdB ad una riunione comune sui vari aspetti del caso. Il BdB ha fornito ulteriori informazioni con lettera del 30 ottobre 1998. La riunione con le tre parti si è svolta il 10 novembre 1998. In seguito a tale riunione i servizi della Commissione hanno chiesto ulteriori informazioni e documenti alle autorità tedesche, nonché al BdB con lettera del 16 novembre 1998.
(7)
Dopo una proroga del termine, il BdB ha presentato le informazioni richieste con lettera del 14 gennaio 1999. La Germania, dopo una proroga del termine, ha inviato alcune informazioni con lettere datate 15 gennaio 1999 e 7 aprile 1999.
(8)
Dato che le autorità tedesche rifiutavano di fornire alcuni dati alla Commissione, quest’ultima ha invitato la Germania a fornire tali informazioni con decisione del 3 marzo 1999, notificata alle autorità tedesche con lettera 24 marzo 1999. Le informazioni sono state trasmesse dalla Germania, dopo una proroga del termine, con lettera del 22 aprile 1999.
(9)
La Commissione ha deciso di commissionare uno studio indipendente sull’adeguata remunerazione che il Land Renania settentrionale-Vestfalia avrebbe dovuto richiedere per il trasferimento di Wfa a WestLB. Anche la società di consulenza prescelta ha partecipato alla riunione con le tre parti in causa il 10 novembre 1998 ed ha presentato lo studio alla Commissione in data 18 giugno 1999. In data 8 luglio 1999 la Commissione ha adottato la decisione 2000/392/CE, relativa alla misura alla quale la Germania ha dato esecuzione in favore di Westdeutsche Landesbank Girozentrale («la decisione impugnata») (3). La decisione è stata notificata il 4 agosto 1999 alla Germania che l’ha comunicata al Land con lettera del 6 agosto 1999. Il Land ha informato WestLB con lettera del 9 agosto 1999 la quale è pervenuta a WestLB lo stesso giorno. Gli articolo 1, 2 e 3 di detta decisione recitano:
«Articolo 1
L’aiuto di Stato al quale la Germania ha dato esecuzione in favore di Westdeutsche Landesbank Girozentrale, per un importo totale di 1 579 700 000 DEM (807 700 000 EUR) negli anni dal 1992 al 1998, è incompatibile con il mercato comune.
Articolo 2
1) La Germania prende tutti i provvedimenti necessari per recuperare dal beneficiario l’aiuto di cui all’articolo 1, già posto illegalmente a sua disposizione.
2) Il recupero viene eseguito senza indugio e secondo le procedure del diritto interno. L’aiuto da recuperare comprendere gli interessi che decorrono dalla data in cui l’aiuto è divenuto disponibile per il beneficiario fino alla data del recupero. Gli interessi sono calcolati sulla base del tasso di riferimento utilizzato per calcolare l’equivalente sovvenzione nell’ambito degli aiuti a finalità regionali.
Articolo 3
Entro due mesi dalla notifica della presente decisione, la Germania informa la Commissione circa i provvedimenti presi per conformarvisi.».
2. PROCEDIMENTO GIUDIZIARIO
(10)
Il 12 ottobre 1999 WestLB e il Land Renania settentrionale-Vestfalia hanno presentato ricorso contro la decisione summenzionata dinanzi al Tribunale di primo grado delle Comunità europee. WestLB, il Land e la Germania, come parte interveniente, hanno richiesto che la decisione impugnata fosse dichiarata nulla e che la Commissione fosse condannata a sostenere le spese del procedimento. Il Land ha inoltre richiesto di condannare il BdB a sopportare le proprie spese. La Commissione e il BdB, come parte interveniente, hanno richiesto che i due ricorsi fossero dichiarati infondati e che i ricorrenti fossero condannati alle spese (il BdB comprendeva in tale cifra le proprie).
(11)
In data 8 ottobre 1999, inoltre, la Germania ha presentato ricorso contro la decisione dinanzi alla Corte di giustizia delle Comunità europee, richiedendo anche in questo caso di dichiarare nulla la decisione impugnata e di condannare la Commissione a sostenere le spese. Tale procedimento è stato tuttavia sospeso in considerazione del procedimento, avente il medesimo oggetto, pendente dinanzi al Tribunale di primo grado.
(12)
Con ordinanza del Tribunale del 22 agosto 2000, la Germania è stata ammessa ad intervenire a sostegno delle conclusioni dei ricorrenti e il BdB è stato ammesso ad intervenire a sostegno delle conclusioni della convenuta. Con decisione del Tribunale dell’11 luglio 2001, le due cause sono state riunite per la fase orale e la decisione. L’udienza si è svolta il 5 e 6 giugno 2002.
(13)
Il 6 marzo 2003 il Tribunale di primo grado ha pronunciato la sentenza con la quale ha annullato la decisione della Commissione (4) condannando quest’ultima al pagamento delle spese dei ricorrenti e delle proprie spese; la Germania e il BdB dovevano sopportare le proprie spese.
(14)
La decisione della Commissione è stata annullata dal Tribunale di primo grado per difetto di motivazione su due elementi relativi al calcolo della remunerazione adeguata, come illustrato in appresso. La decisione è stata dichiarata nulla relativamente alla motivazione dell’ammontare della remunerazione per il capitale sociale liquido utilizzato come base per il calcolo, per il quale la Commissione aveva fissato un tasso annuo del 12 % (al netto dell’imposta sulle società e al lordo dell’imposta a carico degli investitori). La decisione è stata inoltre dichiarata nulla relativamente alla motivazione dell’ammontare della maggiorazione su detta remunerazione per la quale la Commissione aveva fissato un tasso annuo del 1,5 % (al netto dell’imposta sulle società e al lordo dell’imposta a carico degli investitori). Per il resto l’impianto della decisione della Commissione è stato pienamente confermato dal Tribunale di primo grado.
3. NUOVO PROCEDIMENTO AMMINISTRATIVO
(15)
Con lettere del 20 e 29 gennaio , del 6 febbraio e del 28 maggio 2004 la Commissione ha richiesto alle autorità tedesche un aggiornamento dei dati significativi per la decisione che, dopo una proroga del termine, sono state trasmesse il 10 marzo 2004 e 14 giugno 2004, e sono state oggetto di audizione orale il 28 luglio 2004. Ulteriori osservazioni del Land Renania settentrionale-Vestfalia sono pervenute il 26 agosto 2004. La Germania ha inviato le ulteriori informazioni richieste con lettera del 6 ottobre 2004.
(16)
Nel luglio 2004 il denunciante (il BdB), il Land Renania settentrionale-Vestfalia e WestLB AG hanno raggiunto un accordo provvisorio, trasmesso alla Commissione il 19 luglio 2004, sulla remunerazione appropriata del patrimonio trasferito che, a loro giudizio, la Commissione avrebbe dovuto adottare come base di partenza per i due punti contestati dal Tribunale. La versione definitiva di tale accordo è stata trasmessa alla Commissione il 13 ottobre 2004.
(17)
Nella nuova decisione la Commissione, secondo le indicazioni del Tribunale, ha corretto i punti considerati da quest’ultimo come insufficienti (motivazione della remunerazione di base e dell’eventuale maggiorazione). Per il resto, la Commissione conferma la propria valutazione di base, formulata nella decisione originaria. Nella presente decisione si è tenuto tuttavia conto dei risultati dei colloqui tra il denunciante BdB e il Land Renania settentrionale-Vestfalia nonché WestLB relativamente all’ammontare della remunerazione adeguata. Nella presente decisione la Commissione ha inoltre apportato opportuni aggiornamenti, divenuti necessari dopo il tempo trascorso dalla prima decisione, relativamente al procedimento, alla presentazione dell’impresa nonché al calcolo dell’elemento di aiuto, compresa la constatazione della conclusione dell’aiuto, alla luce dei nuovi dati presentati dalla Germania per gli anni trascorsi dall’emanazione della decisione originaria; sono stati altresì abbreviate alcune parti non più necessarie per la nuova decisione.
II. DESCRIZIONE DETTAGLIATA DELLE MISURE IN OGGETTO
1. WESTDEUTSCHE LANDESBANK GIROZENTRALE (WESTLB AG)
(18)
Nel periodo di riferimento per la presente decisione, compreso tra il trasferimento di Wfa il 31 dicembre 1991 e la scissione di WestLB il 1o agosto 2002, che ha messo fine all’aiuto, WestLB era un istituto di credito di diritto pubblico ai sensi della legislazione del Land Renania settentrionale-Vestfalia. Il 31 dicembre 1991 i fondi propri riconosciuti di WestLB ammontavano a 5,1 miliardi di DEM. Ai sensi della legislazione del Land, WestLB aveva una tripla funzione: fungeva da banca centrale per le casse di risparmio locali di detto Land e, dal 17 luglio 1992, anche per quelle del Land Brandeburgo. Svolgeva le funzioni di una banca statale e comunale, effettuando, in particolare, operazioni finanziarie per conto dei suoi azionisti. WestLB svolgeva, infine, le normali attività di banca. Fatte salve disposizioni particolari della legislazione del Land, WestLB era soggetta alla legge bancaria tedesca («Kreditwesengesetz») e alla relativa vigilanza.
(19)
WestLB era al 100 % di proprietà pubblica. La quota maggiore del capitale nominale era detenuta dal Land Renania settentrionale-Vestfalia (43,2 %); gli altri azionisti erano il Landschaftsverband Rheinland e il Landschaftsverband Westfalen-Lippe (consorzi di comuni) che detengono ciascuno l’11,7 % del capitale, nonché il Rheinischer Sparkassen- und Giroverband e il Westfälisch-Lippischer Sparkassen- und Giroverband (federazioni di casse di risparmio) che detenevano il 16,7 % ciascuno. Questa struttura proprietaria è rimasta immutata in tutto il periodo di riferimento, dal 31 dicembre 1991 al 1o agosto 2002.
(20)
In quanto istituto di diritto pubblico WestLB beneficiava di due tipi di garanzie: dell’Anstaltslast (obbligo dell’ente pubblico proprietario di un organismo avente funzioni pubbliche di fornirgli i mezzi finanziari necessari al suo funzionamento) e della Gewährträgerhaftung (l’obbligo da parte dell’ente pubblico proprietario di un organismo avente funzioni pubbliche di far fronte ai creditori che questo non riuscisse a soddisfare tramite il proprio patrimonio). In base all’Anstaltslast la proprietà di WestLB era tenuta ad assicurare la base economica dell’istituto ed il suo funzionamento per l’intera durata della sua esistenza. Tale garanzia non creava una copertura della proprietà nei confronti dei creditori della banca, ma si limitava a disciplinare il rapporto tra l’autorità pubblica e la banca. La Gewährträgerhaftung stabiliva che la proprietà dovesse soddisfare i debiti della banca che non potevano essere ripianati dal suo attivo. Essa stabiliva una responsabilità del garante nei confronti dei creditori della banca. Entrambe le garanzie non avevano limitazioni né di ordine temporale né di tipo quantitativo.
(21)
Originariamente, WestLB era un ente regionale rivolto soprattutto ad integrare l’attività delle casse di risparmio locali, che a loro volta svolgevano inizialmente una funzione primariamente sociale, fornendo servizi finanziari in settori nei quali il mercato era deficitario. Tuttavia, le casse di risparmio si sono trasformate da tempo in enti creditizi di tipo universale. Anche WestLB si era sempre più indirizzata negli ultimi decenni verso un’attività commerciale indipendente divenendo, nel periodo di riferimento, un forte concorrente sui mercati bancari tedesco ed europeo.
(22)
In base al suo totale di bilancio, nel periodo in oggetto il gruppo WestLB era uno dei cinque principali istituti di credito. Il gruppo WestLB offriva servizi finanziari a imprese private ed enti pubblici ed operava anche sui mercati dei capitali internazionali, sia per conto proprio sia per conto di altri emittenti di titoli. Come molte altre banche universali tedesche, la WestLB deteneva partecipazioni in istituti finanziari e in altre imprese. WestLB svolgeva inoltre una parte importante delle sue attività fuori della Germania.
(23)
Oltre a ciò, grazie a disposizioni legislative particolari, fino alla scissione nell’agosto 2002 WestLB - diversamente dalle banche private, ma analogamente ad altri enti creditizi pubblici - poteva erogare mutui ipotecari e svolgere le attività di una cassa di risparmio nello stesso ambito organizzativo nel quale svolgeva le sue altre attività. Per questo motivo WestLB, nel periodo di riferimento e fino alla scissione, poteva essere considerata una delle banche tedesche con maggiore attività universale.
(24)
D’altro lato, WestLB non disponeva di una fitta rete di agenzie per i servizi destinati alla clientela privata. In questo segmento di mercato operavano le casse di risparmio locali, nei confronti delle quali WestLB fungeva da istituto centrale.
(25)
La redditività di WestLB - misurata sul risultato al lordo delle imposte in rapporto al capitale sociale a livello di gruppo - è ammontata in media negli otto anni precedenti all’assorbimento di Wfa (dal 1984 al 1991) al massimo al 6,6 %, senza indicare una chiara tendenza al miglioramento. Rispetto al livello medio tedesco ed europeo, questo risultato poteva essere definito molto basso.
(26)
Il totale di bilancio del gruppo WestLB è aumentato da più di 270 milioni di DEM nel 1991, ossia prima del trasferimento, a più di 840 milioni di DEM alla fine del 2001, data dei suoi ultimi conti annuali prima della scissione.
(27)
Con legge del 2 luglio 2002, il Land Renania settentrionale-Vestfalia ha scisso WestLB al 1o agosto 2002 (con effetto retroattivo sul bilancio al 1o gennaio 2002) in una società madre di diritto pubblico, Landesbank Nordrhein-Westfalen, ed una controllata di diritto privato, WestLB AG. Le attività dell’ex WestLB svolte in regime di concorrenza sono state raccolte in WestLB e quelle esercitate nel quadro della missione di servizio pubblico in Landesbank Nordrhein-Westfalen. Secondo le informazioni fornite dalla Germania, WestLB AG ha coincide dal punto di vista giuridico con WestLB e deve essere considerata debitrice della totalità dell’aiuto da recuperare (5). Al momento della scissione, Wfa è stata incorporata in Landesbank Nordrhein-Westfalen e così ritirata dalle attività in regime di concorrenza raggruppate in WestLB. Inoltre lo statuto di Landesbank Nordrhein-Westfalen prevede che il capitale di Wfa non possa servire a garantire le operazioni relative ai Pfandbriefe di quest’ultima e che in futuro dovrà essere pagata al Land una retribuzione dell’0,6 % annuo per un’eventuale garanzia.
2. WOHNUNGSBAUFÖRDERUNGSANSTALT (WFA)
(28)
Wfa è stata costituita nel 1957 e fino al 31 dicembre 1991 esercitava le sue attività sotto forma di istituto di diritto pubblico («Anstalt des öffentlichen Rechts»). Come tale era un ente con propria personalità giuridica e con un capitale sociale di 100 milioni di DEM (50 milioni di EUR); il Land Renania settentrionale-Vestfalia ne era l’unico azionista. A norma del paragrafo 6, comma 1 della vecchia legge sulla promozione dell’edilizia residenziale («Wohnungsbauförderungsgesetz») (6) del Land, Wfa si dedicava esclusivamente alla promozione dell’edilizia residenziale concedendo mutui a basso tasso di interesse o a tasso zero. In quanto ente senza scopo di lucro, Wfa era esentata dal pagamento dell’imposta sul reddito delle società («Körperschaftssteuer»), dell’imposta sul patrimonio («Vermögenssteuer») e dell’imposta sul capitale di esercizio («Gewerbekapitalsteuer»).
(29)
In quanto istituto di diritto pubblico, Wfa beneficiava dell’Anstaltslast e della Gewährträgerhaftung da parte del Land Renania settentrionale-Vestfalia per la totalità delle sue passività. Queste garanzie non sono venute meno in seguito al trasferimento.
(30)
La principale fonte di finanziamento per la promozione dell’edilizia residenziale era, e rimane, il «Landeswohnungsbauvermögen» (fondo per la promozione dell’edilizia residenziale), che è alimentato in particolare dai redditi provenienti dagli interessi sui prestiti alla costruzione concessi da WfA, nonché dall’apporto annuale di capitali che provengono dal bilancio del Land. Questi fondi che, ai sensi dell’articolo 16 della vecchia legge sulla promozione dell’edilizia residenziale, dovevano servire esclusivamente al finanziamento di prestiti alla costruzione, hanno contribuito al rifinanziamento di WfA fino al 75 %, il che corrisponde ad un importo di 24,7 miliardi di DEM (12,6 miliardi di EUR) al 31 dicembre 1991.
(31)
Prima del trasferimento Wfa ha garantito le passività registrate dal Land Renania settentrionale-Vestfalia per la sua attività di promozione dell’edilizia residenziale. Ogni anno la garanzia di Wfa veniva trasformata, per un valore pari alle passività rimborsate da parte del Land, in obbligazioni di rimborso del Land nei confronti di Wfa, il che riduceva corrispondentemente il valore del Landeswohnungsbauvermögen. Queste passività di Wfa sarebbero divenute esigibili solo quando quest’ultima non fosse più dipesa dai redditi provenienti dagli interessi e dalla restituzione dei prestiti per svolgere i propri compiti di interesse pubblico. Tali passività di Wfa ammontavano a circa 7,4 miliardi di DEM (3,78 miliardi di EUR) a fine 1991 e non figuravano direttamente nel bilancio ma solo «fuori bilancio».
3. REQUISITI PATRIMONIALI STABILITI DALLA DIRETTIVA SUI FONDI PROPRI E DALLA DIRETTIVA SUL COEFFICIENTE DI SOLVIBILITÀ
(32)
Ai sensi della direttiva del Consiglio 89/647/CEE (7) e della direttiva sui fondi propri, le banche devono disporre di fondi propri pari all’8 % (8) delle loro attività ponderate per il rischio e delle operazioni a rischio fuori bilancio (9). A seguito di tali direttive, il 1o gennaio 1992 sono state apportate modifiche al Kreditwesengesetz. I nuovi requisiti sono entrati in vigore il 30 giugno 1993 (10). Fino a tale data gli istituti di credito tedeschi erano obbligati a detenere fondi propri pari al 5,6 % delle attività ponderate per il rischio (11).
(33)
Per quanto riguarda la nuova soglia dell’8 %, almeno metà deve consistere in «fondi propri di base», che comprendono quote di capitale a disposizione dell’ente creditizio per uso immediato ed illimitato allo scopo di coprire perdite non appena esse si verificano. I fondi propri di base sono pertanto di importanza decisiva per la dotazione totale di fondi propri di una banca ai fini della legislazione prudenziale, poiché i fondi propri supplementari sono riconosciuti, ai fini della copertura delle operazioni di rischio di una banca, solo per un importo pari a quello dei fondi propri di base.
(34)
Inoltre, l’entità dei fondi propri limita la capacità di una banca ad assumere grandi fidi. All’epoca del trasferimento di Wfa, ai sensi dell’articolo 13 del Kreditwesengesetz, un fido singolo non poteva superare il 50 % dei fondi propri della banca ed il totale dei fidi che superavano il 15 % dei fondi propri non poteva essere superiore ad otto volte i fondi propri dell’ente creditizio. La modifica al Kreditwesengesetz del 1994, introdotta per allinearlo alla direttiva 92/121/CEE del Consiglio (12), ha ridotto il fido massimo al 25 % dei fondi propri di una banca e ha stabilito che il totale dei fondi dei grandi fidi che superano il 10 % dei fondi propri di una banca non possa essere superiore ad otto volte il totale dei fondi propri (13).
(35)
Inoltre, l’articolo 12 della seconda direttiva 89/646/CEE del Consiglio del 15 dicembre 1989 sul coordinamento di leggi, regolamenti e disposizioni amministrative riguardanti l’accesso all’attività degli enti creditizi e al suo esercizio e recante modifica della direttiva 77/780/CEE (14) limita l’entità delle partecipazioni negli altri istituti di credito e finanziari. Una disposizione speciale del Kreditwesengesetz (articolo 12), che non si basa sulla legislazione comunitaria, ma che vige anche in altri Stati membri, limita altresì l’importo totale degli investimenti a lungo termine, incluse le partecipazioni in imprese non finanziarie, all’importo totale dei fondi propri della banca.
(36)
Le banche tedesche avevano tempo fino al 30 giugno 1993 per adeguarsi ai nuovi requisiti patrimoniali. Già prima del recepimento della direttiva sul coefficiente di solvibilità nell’ordinamento tedesco, molte Landesbanken, fra cui anche WestLB, disponevano di fondi propri relativamente limitati. Secondo calcoli effettuati dalla Bundesbank nel dicembre 1991 sulla base delle disposizioni delle direttive, le Landesbanken presentavano in media un coefficiente di solvibilità del 6,3 %, mentre dal 30 giugno 1993 tale coefficiente doveva essere dell’8 % (15). Questi enti creditizi dovevano perciò assolutamente aumentare la propria base di fondi propri per evitare una restrizione della loro espansione imprenditoriale ed in assoluto per poter mantenere il proprio volume di attività. Se una banca non può dimostrare il livello necessario di fondi propri, l’autorità di vigilanza impone loro di prendere misure immediate per rispettare le regole di solvibilità o reperendo fondi propri supplementari o riducendo le attività ponderate per il rischio.
(37)
Mentre le banche private hanno dovuto soddisfare il loro ulteriore fabbisogno di fondi propri sui mercati di capitali, le banche pubbliche non hanno potuto muoversi nella stessa direzione in quanto i loro azionisti pubblici hanno deciso di non privatizzarle (né in tutto né in parte). Tuttavia, a causa della situazione di bilancio generalmente difficile, gli enti pubblici proprietari non erano in grado di effettuare un apporto di capitale (16). Sono invece state trovate altre soluzioni per reperire fondi addizionali. Nel caso di WestLB, il Land Renania settentrionale-Vestfalia ha deciso di trasferire Wfa a WestLB per aumentarne i fondi propri. Simili operazioni sono state effettuate da altri Länder a favore delle rispettive Landesbanken.
4. IL TRASFERIMENTO ED I SUOI EFFETTI
a) IL TRASFERIMENTO
(38)
Il Landtag del Land Renania settentrionale-Vestfalia ha approvato il 18 dicembre 1991 la legge che disciplina la promozione dell’edilizia («Gesetz zur Regelung der Wohnungsbauförderung») (17). L’articolo 1 di tale legge dispone il trasferimento di Wfa a WestLB. Tale trasferimento è divenuto effettivo il 1o gennaio 1992.
(39)
Secondo la motivazione della legge di trasferimento, la ragione fondamentale risiedeva nella necessità di aumentare i fondi propri di WestLB allo scopo di consentire all’ente creditizio di conformarsi ai requisiti patrimoniali più rigidi che entravano in vigore il 30 giugno 1993. Grazie al trasferimento, questo poteva avvenire senza onere finanziario supplementare per il bilancio del Land. Come effetto secondario veniva indicato un aumento di efficienza, ottenuto combinando le attività di promozione dell’edilizia residenziale di Wfa e di WestLB.
(40)
Nell’ambito del trasferimento, il Land ha soppresso la garanzia di Wfa di circa 7,4 miliardi di DEM (3,78 miliardi di EUR) per le sue passività in relazione ai fondi raccolti per la promozione dell’edilizia (cfr. sezione II.2).
(41)
WestLB è divenuta il successore legale universale di Wfa (eccetto per la responsabilità di Wfa nei confronti del Land per debiti contratti ai fini della promozione edilizia, che è stata cancellata precedentemente al trasferimento). Wfa è diventata un ente di diritto pubblico indipendente dal punto di vista organizzativo ed economico senza capacità giuridica all’interno di WestLB. Il capitale sociale e le riserve di Wfa devono essere indicati nel bilancio di WestLB come riserva speciale («Sonderrücklage»). Il Land è rimasto responsabile per il passivo di Wfa in base alla Anstaltslast e alla Gewährträgerhaftung.
(42)
Le attività trasferite, vale a dire il capitale sociale, le riserve, il Landeswohnungsbauvermögen ed i rimanenti crediti di Wfa, nonché i futuri rimborsi di prestiti alla costruzione, continuano ad essere destinati alla promozione dell’edilizia residenziale ai sensi dell’articolo 2, sezione 16, paragrafo 2 della legge summenzionata, anche dopo il trasferimento a WestLB. La stessa norma ha stabilito che gli attivi trasferiti servono al tempo stesso come fondi propri ai sensi del Kreditwesengesetz (e di conseguenza, della direttiva sui fondi propri), sulla cui base viene effettuato il calcolo per il coefficiente di solvibilità di una banca. Pertanto, esse servono anche a sostenere le attività esercitate in regime di concorrenza da WestLB.
(43)
In occasione del trasferimento, i proprietari di WestLB hanno modificato l’accordo di copertura («Mantelvertrag») e hanno deciso di mantenere costante il patrimonio finalizzato al sostegno dell’edilizia residenziale, anche se WestLB avesse subito perdite che intaccassero il capitale iniziale. Il capitale di Wfa doveva essere destinato a garanzia sul piano interno solo subordinatamente ai fondi propri rimanenti di WestLB. È stato precisato nell’accordo di copertura che l’Anstaltslast dei proprietari di WestLB si estendeva anche alla riserva speciale di Wfa. In caso di scioglimento di WestLB, il Land avrebbe un diritto di prelazione sul capitale di Wfa. Nell’accordo di copertura è stato inoltre dichiarato che l’aumento della base di fondi propri di WestLB attraverso l’integrazione di Wfa costituisce una prestazione in equivalente monetario del Land e che il livello della remunerazione dovrebbe essere convenuto tra i proprietari una volta che siano disponibili i primi risultati finanziari per gli esercizi a partire dal 1992 (18). Ciò è stato fatto successivamente in un addendum all’accordo di copertura in data 11 novembre 1993. Nonostante questo accordo interno a garanzia del patrimonio di Wfa e la subordinazione interna del capitale di Wfa, a livello di relazioni esterne di WestLB non viene fatta alcuna distinzione tra la funzione di sostegno dell’edilizia residenziale, da un lato, e dalla funzione di patrimonio di vigilanza per WestLB dei suoi fondi propri, dall’altro. WestLB può disporre del patrimonio trasferito di Wfa per intero e direttamente per coprire le perdite o, in caso di fallimento, per soddisfare i creditori.
(44)
Nel contratto di gestione per quanto riguarda la legge che disciplina la promozione dell’edilizia («Geschäftsbesorgungsvertrag zum Wohnungsbauförderungsgesetz») tra il Land e WestLB è stabilito che WestLB utilizzerà la riserva speciale per sostenere la propria attività solo nella misura in cui viene assicurato l’adempimento dei compiti previsti per legge per Wfa.
(45)
Anche se Wfa ha perso la propria autonomia giuridica divenendo una divisione di WestLB per la promozione dell’edilizia residenziale ed è integrata nei conti di quest’ultima, la sua attività non è stata inserita operativamente in WestLB. Wfa è rimasta un’entità distinta all’interno di WestLB sotto la denominazione di «Wohnungsbauförderungsanstalt Nordrhein-Westfalen - Anstalt der Westdeutschen Landesbank Girozentrale» (Istituto per la promozione dell’edilizia residenziale del Land Renania settentrionale-Vestfalia - Istituto di Westdeutsche Landesbank Girozentrale). Questa nuova divisione per la promozione dell’edilizia di WestLB è inclusa nei conti di WestLB, ma pubblica anche propri conti separati. La divisione per la promozione dell’edilizia di WestLB esistente in precedenza è stata fusa con Wfa.
(46)
Il patrimonio trasferito di Wfa, costituito da capitale sociale, riserve, altri elementi dell’attivo ed utili futuri, è rimasto finalizzato al sostegno dell’edilizia residenziale, comportando quindi una gestione separata dalle altre attività commerciali di WestLB. Nel contempo, tale separazione è necessaria affinché l’attività svolta nel quadro del sostegno all’edilizia residenziale continui ad essere riconosciuta come di interesse pubblico ai sensi della normativa fiscale tedesca. Dato che le autorità tedesche sono partiti dal presupposto che Wfa restasse effettivamente, dopo il suo trasferimento, un istituto di utilità pubblica, essa non ha perso le agevolazioni fiscali menzionate alla sezione II, numero 2.
(47)
Tutti i concorrenti di WestLB si sono opposti alla fusione di Wfa, dal carattere monopolistico, con WestLB, anche perché temevano che quest’ultima utilizzasse le informazioni ottenute nel settore del sostegno all’edilizia residenziale per acquisire nuovi clienti per le sue attività commerciali. Le autorità competenti si sono impegnate ad impedire che potessero sorgere distorsioni della concorrenza in seguito a tale ravvicinamento, separando l’attività di sostegno all’edilizia residenziale dalle divisioni commerciali di WestLB per quanto riguarda il personale, le informazioni, ecc. (19).
(48)
Con la scissione di WestLB al 1o agosto 2002 (con effetto retroattivo sul bilancio al 1o gennaio 2002) ai sensi della legge del 2 luglio 2002 del Land Renania settentrionale-Vestfalia, Wfa è stata integrata in Landesbank Nordrhein-Westfalen e così ritirata dalle attività in regime di concorrenza raggruppate in WestLB.
b) VALORE DI WFA
(49)
Il valore nominale del patrimonio di Wfa incorporato in WestLB il 31 dicembre 1991 era pari a 24,9 miliardi di DEM (12,73 miliardi di EUR), di cui 24,7 miliardi di DEM (12,68 miliardi di EUR) costituivano il Landeswohnungsbauvermögen. Poiché però queste risorse servivano al finanziamento di prestiti all’edilizia residenziale a basso tasso di interesse o a tasso zero e spesso provvisti di lunghi periodi di grazia prima dell’inizio del rimborso, il capitale nominale doveva essere fortemente scontato per calcolarne il valore in termini effettivi.
(50)
WestLB ha incaricato una società di revisione contabile di presentare una valutazione di Wfa al 1o gennaio 1992. Tale valutazione è stata presentata il 30 aprile 1992. Va osservato che la valutazione è stata effettuata solo dopo che il Land aveva deciso il trasferimento di Wfa.
(51)
Per quanto riguarda il metodo di valutazione, i revisori hanno sostenuto che, dato il continuo obbligo di reinvestire tutte le future entrate di Wfa in prestiti all’edilizia residenziale a basso tasso di interesse o a tasso zero, Wfa di fatto non avrebbe avuto un valore di reddito capitalizzato. Questo obbligo sarebbe tuttavia cessato nel caso di vendita di Wfa. Il vantaggio che presentava Wfa per WestLB consisteva anzitutto nell’aumento dei fondi propri e nella risultante possibilità di ampliare le attività, nonché, in secondo luogo, nel miglioramento del proprio merito di credito grazie al notevole incremento dei fondi propri. Dato che WestLB non riceveva alcun vantaggio dalle normali attività di Wfa, il valore di quest’ultima doveva essere stabilito sulla base dell’eventuale ricavo dalla sua vendita, senza gli obblighi di reinvestimento esistenti solo a livello interno. Il patrimonio doveva quindi essere valutato con riguardo a un rendimento normale, vale a dire dovevano essere ridotti ad un valore sulla cui base i rimborsi nominali potevano essere considerati un normale rendimento di mercato.
(52)
I revisori hanno proceduto ad una nuova valutazione delle varie voci dell’attivo e del passivo di Wfa - i prestiti alla costruzione sono passati da 30,7 miliardi di DEM (15,7 miliardi di EUR) a 13,5 miliardi di DEM (6,9 miliardi di EUR), con una riduzione del 56 % - giungendo ad un valore patrimoniale netto di Wfa di 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR). Questo corrisponde ad una riduzione globale del 76 % rispetto al valore patrimoniale netto nominale di Wfa di 24,9 miliardi di DEM (12,7 miliardi di EUR) esistente in quel momento. In seguito a questa valutazione, è stato iscritto nella contabilità di WestLB l’importo di 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) come «riserva speciale Wfa».
(53)
Il BAKred, dopo che WestLB aveva chiesto di riconoscere l’importo di 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) come fondi propri di base di WestLB, ha incaricato un’altra società di revisione contabile di effettuare una nuova valutazione. Tale valutazione è stata presentata il 30 settembre 1992. La valutazione effettuata per il BAKred ha esaminato l’attendibilità di quella fatta per conto di WestLB accettandone l’impostazione metodologica. Tuttavia, soprattutto a causa della scelta di un tasso di sconto differente e di un trattamento diverso dei «rimborsi anticipati» («Vorfälligkeitstilgungen»), la valutazione effettuata per conto del BAKred arrivava ad un valore patrimoniale netto di Wfa compreso tra 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) e 5,4 miliardi di DEM (2,76 miliardi di EUR).
(54)
Sulla base di questa valutazione, il BAKred riconosceva infine, il 30 dicembre 1992, la cifra di 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) come fondi propri di base di WestLB ai sensi del Kreditwesengesetz. L’importo indicato nel bilancio di WestLB come fondi propri -5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) - così come l’importo riconosciuto come fondi propri di base non sono stati più modificati da allora.
(55)
Entrambe le valutazioni del patrimonio trasferito si basavano sulla situazione dopo la cancellazione della garanzia di Wfa nei confronti del Land, pari, secondo le valutazioni, ad un importo di circa 7,3 miliardi di DEM (3,73 miliardi di EUR).
c) EFFETTI DEL TRASFERIMENTO DI WFA SU WESTLB
(56)
Al 31 dicembre 1991 WestLB disponeva di fondi propri riconosciuti pari a 5,1 miliardi di DEM (2,6 miliardi di EUR), di cui 500 milioni di DEM (260 milioni di EUR) erano diritti di godimento («Genussrechte»). Il coefficiente di solvibilità della banca, secondo le disposizioni del Kreditwesengesetz prima dell’adeguamento alle disposizioni delle direttive bancarie comunitarie, era di circa il 6,1 % ed era dunque superiore di 0,5 punti percentuali al minimo previsto all’epoca dalla normativa.
(57)
In seguito al riconoscimento del capitale di Wfa come fondi propri di WestLB da parte del BAKred, il totale dei fondi propri di WestLB era salito a 9,1 miliardi di DEM (4,65 miliardi di EUR), con un incremento pari al 79 %. Tenendo conto di 100 milioni di DEM (50 milioni di EUR) di entrate iscritte a riserve, al 31 dicembre 1992 i fondi propri di WestLB erano saliti a 9,2 miliardi di DEM (4,7miliardi di EUR). Ciò corrispondeva ad un coefficiente di solvibilità dell’8,7 % (tenendo conto del capitale e delle attività ponderate per il rischio di Wfa).
(58)
Tabella 1: Fabbisogno di capitale e fondi propri di WestLB e di Wfa (basati su dati forniti dalle autorità tedesche)
(importi in milioni di DEM)
(al 31 dicembre)
1991
1992
Attività WestLB ponderate per il rischio (senza Wfa)
83 000
91 209
Attività Wfa ponderate per il rischio
13 497
14 398
Attività WestLB ponderate per il rischio (con Wfa) (20)
105 607
Fondi propri richiesti WestLB (21) (= a)
4 611
5 867
Fondi propri richiesti WestLB senza Wfa (21) (= b)
5 067
Fondi propri WestLB (=c)
5 090
9 190
Fondi propri WestLB senza Wfa (= d)
5 190
Tasso di utilizzo di fondi propri WestLB (= a/c)
91 %
64 %
Tasso di utilizzo di fondi propri WestLB senza Wfa (b/d)
98 %
(59)
Il coefficiente di solvibilità dell’8,7 % tiene conto di un aumento, non connesso alla promozione dell’edilizia residenziale, delle attività ponderate per il rischio di WestLB di 8,2 miliardi di DEM (4,19 miliardi di EUR), pari al 9,9 %, nel 1992. Se tale aumento fosse avvenuto senza il trasferimento di Wfa, il coefficiente di solvibilità di WestLB sarebbe sceso al 5,7 % al 31 dicembre 1992, ossia quasi al minimo previsto, pari al 5,6 %
(60)
Considerando che la totalità del capitale di Wfa è vincolata alle sue attività di promozione dell’edilizia, solo una parte dei suoi fondi propri ai sensi delle norme sulla solvibilità è necessaria per sostenere le sue attività ponderate per il rischio. Secondo le informazioni fornite dalle autorità tedesche, al momento in cui i nuovi requisiti di capitale sono entrati in vigore erano necessari a questo scopo 1,5 miliardi di DEM (770 milioni di EUR). Questo significa che WestLB poteva utilizzare in quel momento i restanti 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR) come fondi propri per sostenere l’attività svolta in regime di concorrenza.
(61)
Per quanto riguarda il gruppo WestLB, il coefficiente di solvibilità al 31 dicembre 1991 era del 5,8 %, ossia superiore di 0,2 punti percentuali al minimo previsto all’epoca. Un anno più tardi, dopo il riconoscimento del capitale di Wfa da parte del BAKred, il coefficiente era di circa l’8,1 %, includendo le attività ponderate per il rischio di Wfa. Se il trasferimento non fosse avvenuto e se il gruppo avesse aumentato le proprie attività di rischio non collegate all’edilizia residenziale, come ha fatto, il coefficiente di solvibilità del gruppo sarebbe sceso al 5,3 %, vale a dire 0,3 punti percentuali sotto il livello minimo richiesto in quel momento.
(62)
Al 30 giugno 1993, quando sono entrati in vigore per le banche tedesche i nuovi requisiti patrimoniali ai sensi delle direttive comunitarie sui fondi propri e sul coefficiente di solvibilità, il coefficiente di solvibilità del gruppo (compreso i requisiti sui fondi propri di Wfa), calcolato secondo le nuove disposizioni, ammontava al 9 %, superando il valore minimo di 1 punto percentuale (i fondi propri di base erano pari a 6,3 punti percentuali, mentre i fondi propri supplementari rappresentavano 2,7 punti percentuali). Senza l’apporto dei fondi propri tramite il trasferimento di Wfa e senza le attività di rischio di Wfa, il gruppo avrebbe raggiunto, al 30 giugno 1993, un coefficiente di circa il 7,2 %. Il coefficiente del 9 % è stato raggiunto grazie alla raccolta, all’inizio del 1993, di ulteriori fondi propri supplementari sotto forma di prestiti subordinati per circa 2,9 miliardi di DEM (1,48 miliardi di EUR). Nel corso del 1993 WestLB ha raccolto 3,1 miliardi di DEM (1,59 miliardi di EUR) di fondi propri supplementari, portando il totale dei fondi propri del gruppo, ai sensi del Kreditwesengesetz, a 12,9 miliardi di DEM (6,6 miliardi di EUR) alla fine dello stesso anno. I coefficienti di solvibilità sono scesi leggermente rispetto al 30 giugno 1993.
(63)
Tabella 2: Fabbisogno di capitale e fondi propri del gruppo WestLB (basati sui dati forniti dalle autorità tedesche)
(importi in milioni di DEM)
(Importi medi)
1992 (23)
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002 (24)
Totale di bilancio
271 707
332 616
378 573
428 622
470 789
603 798
693 026
750 558
782 410
844 743
519 470
Attività ponderate per il rischio
126 071
120 658
151 482
156 470
173 858
204 157
259 237
[...] (22)
[...]
[...]
[...]
Fondi propri di base richiesti (= a)
4 758
4 827
6 060
6 259
6 954
8 167
10 370
[...]
[...]
[...]
[...]
Fondi propri totali richiesti (= b)
9 351
9 653
12 119
12 517
13 908
16 333
20 739
[...]
[...]
[...]
[...]
Fondi propri di base (= c)
5 117
8 818
9 502
9 769
9 805
10 358
11 378
[...]
[...]
[...]
[...]
Fondi propri supplementari
500
2 495
4 513
4 946
5 270
7 094
10 170
[...]
[...]
[...]
[...]
Fondi propri totali (= d)
5 617
11 313
14 015
14 715
15 075
17 452
21 548
[...]
[...]
[...]
[...]
Tasso di utilizzo dei fondi propri di base (= a/c)
93 %
55 %
64 %
64 %
71 %
79 %
91 %
[...]
[...]
[...]
[...]
Tasso di utilizzo dei fondi propri totali (= b/d)
166 %
85 %
86 %
85 %
92 %
94 %
96 %
[...]
[...]
[...]
[...]
(64)
In termini assoluti, ciò significa che con i fondi propri di base pari a 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) si è ottenuta teoricamente la possibilità di ampliare di 72 miliardi di DEM (36,8 miliardi di EUR) il volume delle attività ponderate per il rischio al 100 % ai sensi della precedente versione del Kreditwesengestz (coefficiente di solvibilità 5,6%). Con il coefficiente minimo di solvibilità dell’8 %, applicabile dal 30 giugno 1993, il valore corrispondente è di 50 miliardi di DEM (25,6 miliardi di EUR). Se si considera che per l’attività svolta in regime concorrenza il gruppo West-LB aveva a disposizione 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR) del capitale di Wfa, la capacità del gruppo di erogare crediti con un rischio del 100 % veniva aumentata di 31,3 miliardi di DEM (16 miliardi di EUR).
(65)
In realtà tuttavia il volume ammissibile dei crediti è stato ampliato in misura molto più consistente, in quanto gli attivi di una banca non sono di norma gravati da un rischio del 100 %. Alla fine del 1993, gli attivi ponderati per il rischio del gruppo WestLB (comprese le attività di Wfa) ammontavano a 148,6 miliardi di DEM (76 miliardi di EUR). Il totale di bilancio ammontava a 332,6 miliardi di DEM (170,1 miliardi di EUR). In base a questi dati la ponderazione del rischio di WestLB era in media del 45 % (25). La struttura di rischio costante e la disponibilità dei 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di euro) di fondi propri di base in base al coefficiente dei fondi propri dell’8 % previsto dalle direttive bancarie consentivano una crescita complessiva, ovvero una copertura delle attività commerciali esistenti, pari a circa 69,4 miliardi di DEM (35,5 miliardi di EUR). Dato che l’incremento dei fondi propri di base dava a WestLB la possibilità di procurarsi ulteriori fondi supplementari (per un importo pari ai fondi propri di base), la sua capacità effettiva di erogazione di crediti è aumentata indirettamente ancora di più.
(66)
Si possono trarre diverse conclusioni. Anzitutto, senza l’aumento di capitale WestLB avrebbe avuto difficoltà a restare al di sopra del coefficiente minimo di solvibilità previsto dal Kreditwesengesetz prima dell’adeguamento alle direttive bancarie comunitarie. In secondo luogo, senza il trasferimento di Wfa, il gruppo WestLB avrebbe potuto soddisfare il coefficiente minimo di solvibilità a norma della direttiva sul coefficiente di solvibilità solo riducendo i suoi attivi ponderati per il rischio o ricorrendo ad altre fonti di fondi propri (ad esempio liberando le riserve tacite). La raccolta di fondi propri supplementari avrebbe potuto rappresentare una soluzione solo temporanea in quanto il livello di tali fondi è limitato dall’importo dei fondi propri di base disponibili. In terzo luogo, l’aumento di capitale, assieme ai nuovi fondi propri supplementari raccolti nel 1993, superava l’importo necessario al gruppo per rispettare i requisiti patrimoniali più severi del Kreditwesengesetz modificato.
(67)
Per quanto riguarda le limitazioni sui grandi fidi imposte dalle disposizioni in materia di vigilanza bancaria, la soglia del 50 % stabilita dalla precedente versione del Kreditwesengesetz era pari a 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR) prima del riconoscimento del capitale di Wfa. Dopo tale riconoscimento ed un accantonamento a riserva di utili per 100 milioni di DEM (50 milioni di EUR), la soglia è salita a quasi 4,6 miliardi di DEM (2,35 miliardi di EUR). La soglia del 15 % stabilita per i grandi fidi, che in totale non poteva essere superiore a otto volte i fondi propri della banca, corrispondeva a circa 760 milioni di DEM (390 milioni di EUR) al 31 marzo 1992. Un anno dopo, vale a dire dopo il riconoscimento del capitale di Wfa, la soglia era salita a quasi 1,4 miliardi di DEM (720 milioni di EUR). La capacità di WestLB di erogazione di grandi fidi era aumentata di 32 miliardi di DEM (16,4 miliardi di EUR) (vale a dire otto volte l’aumento dei fondi propri) in seguito al trasferimento di Wfa (26).
d) LA REMUNERAZIONE PER IL TRASFERIMENTO DI WFA
(68)
Il trasferimento di Wfa non ha portato ad un cambiamento nella struttura proprietaria di WestLB. Il Land Renania settentrionale-Vestfalia non ottiene quindi una remunerazione per il capitale fornito né attraverso una maggiore partecipazione ai dividendi distribuiti né attraverso una quota superiore nei redditi di capitale delle partecipazioni in WestLB.
(69)
In occasione del trasferimento di Wfa è stato modificato l’accordo di copertura tra i proprietari di WestLB. L’articolo 5, paragrafo 2 di tale accordo stabilisce che i proprietari convengono sul fatto che l’aumento della base di fondi propri di WestLB da parte del Land costituisce un vantaggio finanziario per i proprietari. Il livello della remunerazione per il capitale fornito doveva essere fissato dopo che i primi risultati finanziari di WestLB per l’esercizio 1992 fossero stati resi noti, vale a dire poco dopo il trasferimento. Una formulazione simile sul valore del trasferimento e sulla remunerazione si può trovare nella motivazione della legge sul trasferimento.
(70)
La remunerazione per il capitale fornito è stata alla fine fissata allo 0,6 % su base annua. Tale remunerazione deve essere versata da WestLB in base agli utili al netto delle imposte, il che significa un onere al lordo delle imposte di circa l’1,1 % per WestLB (27). Essa è pagabile solo se vengono realizzati degli utili.
(71)
La base della remunerazione è il capitale di Wfa riconosciuto dal BAKred come fondi propri di base, vale a dire 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR). La remunerazione viene versata solo sulla parte del capitale non necessaria a Wfa per il sostegno delle attività di promozione dell’edilizia residenziale. Questa parte, a disposizione di WestLB per sostenere le sue attività commerciali, ammontava a 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR) dopo che sono entrati in vigore i nuovi requisiti patrimoniali e da allora è stata aumentata (28).
(72)
Tabella 3: Riserva speciale per la promozione dell’edilizia residenziale e fabbisogno di fondi propri di Wfa (sulla base dei dati forniti dalle autorità tedesche)
(importi in milioni di DEM)
(31 dicembre)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
Riserva speciale per la promozione dell’edilizia residenziale
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
5 900
di cui fondi propri di base riconosciuti
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
4 000
per prestiti alla costruzione di Wfa
1 668
1 490
1 181
952
892
888
887
[...]
[...]
[...]
[...]
per WestLB
13 (29)
2 510
2 819
3 048
3 108
3 112
3 113
[...]
[...]
[...]
[...] (30)
III. OSSERVAZIONI DEGLI INTERESSATI
1. DENUNCIA ED OSSERVAZIONI DA PARTE DEL BDB
(73)
Il BdB sostiene che l’applicazione del principio dell’investitore operante in un’economia di mercato non è limitata alle imprese che registrano perdite o necessitano di una ristrutturazione finanziaria. Al momento di decidere un investimento, per tale investitore non è determinante se l’impresa in questione sia redditizia, bensì piuttosto se il rendimento dell’investimento corrisponda al tasso di mercato. Se gli apporti di capitale da parte delle autorità pubbliche venissero esaminati solo nel caso di imprese in difficoltà, si configurerebbe una discriminazione nei confronti delle imprese private in violazione dell’articolo 86, paragrafo 1 del trattato.
(74)
Inoltre, l’articolo 295 del trattato CE non può essere utilizzato per esentare il trasferimento del capitale di Wfa dalle regole della concorrenza. Tale articolo tutela semmai la libertà del Land di creare un patrimonio speciale di questo tipo, ma non appena quest’ultimo viene trasferito ad un’impresa operante nel mercato le regole della concorrenza devono essere applicate.
a) REMUNERAZIONE ADEGUATA PER IL CAPITALE
(75)
Il BdB ha sostenuto che i fondi propri di base riconosciuti di 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR), come tutti gli altri fondi propri di base, potevano essere utilizzati per sostenere l’attività commerciale e permettere nel contempo di raccogliere fondi propri supplementari a fini di solvibilità. Pertanto attraverso il trasferimento il Land ha consentito a WestLB, che operava con una base di fondi propri estremamente ridotta, non solo di evitare di dover ridurre la propria attività ma addirittura di aumentare la propria attività di rischio. Inoltre, l’importo per il quale i fondi propri superano il livello effettivamente necessario, influenza i costi di finanziamento sui mercati finanziari. Secondo il BdB, un investitore operante in un’economia di mercato rifiuterebbe di apportare capitale nella sua impresa se i risultati finanziari di tale impresa fossero sistematicamente modesti per una serie di anni e non ci fossero segni di un deciso miglioramento, vale a dire non ci fossero indicazioni della possibilità, per il futuro, di un rendimento più elevato.
i. Livello della remunerazione
(76)
Il BdB ha sottolineato che WestLB aveva urgente bisogno di fondi propri di base e che il trasferimento di Wfa ha quasi raddoppiato i fondi propri di base di WestLB, passati da 4,7 miliardi di DEM (2,4 miliardi di EUR) a 8,7 miliardi di DEM (4,45 miliardi di EUR). Nessun investitore privato avrebbe fornito un importo così elevato di capitale a WestLB, visti i suoi modesti risultati finanziari in quel periodo. Per fornire capitale a tali condizioni un investitore privato avrebbe chiesto un premio di almeno lo 0,5 % rispetto al rendimento normale sui fondi propri. Secondo il BdB, la redditività di WestLB nei dieci anni prima del trasferimento è stata in media del 5,6 % al lordo delle imposte. Per le grandi banche tedesche private le cifre equivalenti sarebbero state comprese tra il 12,4 % e il 18,6 %, con una media del 16,8 % (al lordo delle imposte), per lo stesso periodo. Le altre Landesbanken avrebbero realizzato un rendimento compreso tra il 9 % e l’11 %. Il BdB ha presentato un calcolo del rendimento del capitale proprio delle banche tedesche, effettuato da una società di consulenza esterna per suo conto.
(77)
Per quanto riguarda il metodo di calcolo appropriato della cifra di raffronto del rendimento, il BdB ha sostenuto che i tassi di rendimento storici avrebbero dovuto essere calcolati come media aritmetica e non come media geometrica («Compound annual growth rate»). Quest’ultimo metodo implica che l’investitore reinvesta i dividendi e tenga conto del reddito addizionale proveniente da tali reinvestimenti nel calcolo. Tuttavia, il modo in cui i dividendi vengono reinvestiti non può influenzare la decisione di investimento originale, ma deve essere considerato come una nuova decisione a parte. Pertanto è necessario usare un metodo di media aritmetica.
(78)
Se tuttavia si usa il metodo del «Compound annual growth rate», il rendimento medio di alcune grandi banche private tedesche per il periodo dal 1982 al 1992 arriva al 12,54 % al netto delle tasse. Per il calcolo di questa cifra il BdB ha dichiarato di aver tenuto conto di tutti i possibili periodi di investimento e vendita fra il 1982 ed il 1992 allo scopo di evitare distorsioni che potrebbero derivare se si considera un solo anno come base e se detto anno registra quotazioni azionarie estremamente alte o basse. Utilizzando contemporaneamente molti periodi, invece, si possono attenuare le fluttuazioni del mercato azionario. Il BdB ha sostenuto che le cifre relative indicate da WestLB erano troppo basse in quanto non si teneva conto della vendita dei diritti di opzione.
(79)
Per quanto riguarda il «Capital asset pricing model», utilizzato nella perizia principale fornita da WestLB per giustificare la remunerazione dello 0,6 %, il BdB ha presentato una propria perizia esterna. Tale studio giunge a rendimenti dei fondi propri, rispettivamente, del 12,21 % (sulla base del premio di rischio solitamente registrato sul mercato tedesco dal 1982 al 1991) e del 14,51 % (sulla base di premi di rischio attesi più elevati), una cifra più elevata di quella fornita da WestLB. La differenza può essere attribuita a due fattori. Anzitutto, il BdB ha utilizzato un premio di rischio più elevato per i fondi propri (3,16 % e 5 % rispettivamente). In secondo luogo, il BdB ha usato un fattore beta più elevato per gli istituti di credito (1,25 %). Il tasso base privo di rischio è lo stesso utilizzato nel calcolo di WestLB. Considerando i vari metodi per calcolare il rendimento dei fondi propri, il BdB ha indicato all’inizio una forbice dal 14 al 16 % come rendimento normale che ci si poteva aspettare dal capitale proprio.
(80)
Il BdB ha inoltre affermato che un azionista privato di minoranza non avrebbe apportato nuovo capitale senza chiedere un aumento della sua quota di partecipazione nella società. Solo con tale aumento egli avrebbe potuto partecipare ai profitti dell’impresa ed esercitare un’influenza maggiore sulla società.
(81)
Il BdB ha inoltre sottolineato che l’accordo tra gli azionisti di WestLB, in base al quale il capitale di Wfa potrebbe essere destinato a garanzia solo subordinatamente ai fondi propri rimanenti di WestLB, non ha in realtà un effetto reale in quanto il Land, già in base all’Anstaltslast, dovrebbe intervenire se WestLB si trovasse in difficoltà. Il Land, in quanto proprietario di WestLB, deve dunque garantire non solo l’intero passivo di WestLB, ma anche i fondi propri di Wfa, oggetto del suo apporto, senza riceverne alcuna remunerazione. Questo significa che qualsiasi riduzione del rischio del capitale trasferito sarebbe solo il risultato di un maggiore rischio per il Land in quanto azionista di WestLB. Il profilo di rischio del patrimonio di Wfa non sarebbe pertanto diverso da quello dei normali fondi propri.
(82)
Per quanto riguarda il raffronto, presentato dalla Germania e da WestLB, con gli strumenti rappresentativi di fondi propri offerti dal mercato finanziario, il BdB ha sottolineato che i diritti di godimento ed i «Cumulative perpetual stock» non possono essere paragonati al capitale di Wfa. Anzitutto, essi non sono riconosciuti come fondi propri di base (in Germania i «Cumulative perpetual stock» non sono nemmeno riconosciuti come fondi propri supplementari). Data questa sua qualificazione come fondi propri di base, il patrimonio di Wfa consentirebbe a WestLB di accrescere ulteriormente i suoi fondi propri permettendole di raccogliere fondi propri supplementari. In secondo luogo, gli strumenti citati hanno una durata determinata ed i diritti di godimento perdono il loro carattere di fondi propri supplementari due anni prima della scadenza. Il capitale di Wfa tuttavia è a disposizione di WestLB a tempo indeterminato. In terzo luogo, tali strumenti di solito rappresentano soltanto una parte limitata dei fondi propri di una banca e presuppongono una quota notevole di fondi propri di base. In quarto luogo, gli strumenti del mercato dei capitali possono essere negoziati sul mercato, il che significa che un investitore può porre fine al suo investimento quando vuole, mentre il Land non ha questa possibilità. In cambio di questa mancanza, un investitore privato richiederebbe un premio di almeno lo 0,5 % sul rendimento normale.
(83)
Il BdB ha fornito alla Commissione anche dei dati sulla composizione del capitale proprio di alcune grandi banche private tedesche dal 1990, nonché sui loro coefficienti di solvibilità. Questi dati indicano che agli inizi degli anni ‘90 le banche tedesche non disponevano, tra i loro fondi propri di base, di strumenti di capitale ibridi (o almeno non li utilizzavano). Da tali informazioni risulta inoltre che questi istituti di credito, in genere, avevano coefficienti di solvibilità molto al di sopra dei requisiti minimi del 4 % per i fondi propri di base e dell’8 % per i fondi propri totali.
(84)
Il BdB si è inoltre pronunciato sull’accordo di copertura tra gli azionisti di WestLB che stabilisce che il capitale di Wfa potrebbe essere destinato a garanzia sul piano interno solo subordinatamente al normale patrimonio di vigilanza. Dato che l’espressione «normale patrimonio di vigilanza» copre anche i fondi propri supplementari, come i diritti di godimento e i prestiti subordinati e ne danneggia quindi la posizione, secondo il BdB l’accordo è un «contratto a danno di terzi» («Vertrag zu Lasten Dritter») ed è quindi nullo. Pertanto, il profilo di rischio della riserva speciale di Wfa dovrebbe essere più elevato di quello dei diritti di godimento e dei prestiti subordinati.
(85)
Per tutte queste ragioni il BdB ha ritenuto che la remunerazione dello 0,6 % versata da WestLB non rappresentasse un normale tasso di mercato. Tenendo conto della necessità di WestLB di raccogliere liquidità allo scopo di utilizzare pienamente il capitale di Wfa e del fatto non vi era stato contributo alla crescita delle riserve in quanto la quota del Land in WestLB non era aumentata, il BdB ha affermato che una corretta remunerazione è compresa tra il 14 ed il 17 %. Tale percentuale doveva essere versata sull’importo totale riconosciuto di 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR).
ii. I problemi sotto il profilo della liquidità
(86)
Nella sua denuncia, il BdB ha riconosciuto che esistevano problemi sotto il profilo della liquidità e che doveva essere applicata una riduzione di circa il 7 % per il calcolo della remunerazione adeguata del capitale. Il BdB ha sostenuto che, dato che il capitale proprio serve tuttavia anche a sostenere le attività fuori bilancio che non richiedono fondi liquidi, questo tasso del 7 % doveva essere ridotto.
(87)
Nelle sue osservazioni sulla decisione della Commissione di avviare il procedimento ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 2 del trattato CE, il BdB sostiene che i problemi relativi alla liquidità non dovrebbero essere presi in considerazione nel calcolo del rendimento adeguato per il capitale di Wfa. I presunti problemi relativi alla liquidità sarebbero già stati compensati con l’attualizzazione del patrimonio di Wfa al valore di 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR). Inoltre, diverse attività bancarie, come ad esempio le fideiussioni, non richiedono alcuna liquidità. Pertanto, se si deve tener conto di eventuali problemi, questo deve rappresentare solo una limitata riduzione del 2,7 % per controbilanciare il fatto che il patrimonio di Wfa è bloccato in attività non redditizie. Il BdB ha presentato il parere di un esperto esterno in materia.
(88)
Il BdB afferma inoltre che il livello del 7,5 %, indicato da WestLB per i costi di rifinanziamento, è troppo elevato. Secondo un’analisi dei tassi medi di mercato nei vari anni e per i vari strumenti di rifinanziamento, nonché della struttura di bilancio di WestLB, il tasso effettivo di rifinanziamento di WestLB sui mercati per gli anni dal 1992 al 1996 dovrebbe collocarsi su una media compresa tra il 6,07 % e il 6,54 %. Il BdB ha fornito alla Commissione anche i dati sui costi di rifinanziamento di alcune grandi banche private tedesche al momento del trasferimento di Wfa, che erano notevolmente al di sotto del 7,5 % indicato da WestLB come costi di rifinanziamento appropriati nella prima fase del procedimento. Inoltre, a parere del BdB, bisogna distinguere tra importi al lordo e al netto delle imposte. I costi di rifinanziamento riducono l’utile imponibile. Pertanto, se si deve tener conto di eventuali costi di rifinanziamento, bisogna prendere in considerazione solo i tassi al netto delle imposte.
iii. Capitale utilizzato come base per il calcolo della remunerazione
(89)
Come già menzionato, il BdD ha affermato che la remunerazione adeguata doveva essere versata sull’importo totale riconosciuto come fondi propri di base, pari a 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR). Tuttavia, nelle sue osservazioni, il BdB ha sostenuto che non solo questo importo, riconosciuto dal BAKred come fondi propri di base, andava a vantaggio di WestLB, ma anche quello eccedentario di 1,9 miliardi di DEM (970 milioni di EUR). Quest’ultimo importo non poteva essere utilizzato per sostenere l’attività, ma è stato tuttavia iscritto a bilancio tra i fondi propri. Le agenzie di rating e gli investitori non prendono in considerazione i fondi propri di base riconosciuti, bensì i fondi propri complessivi iscritti a bilancio, in quanto tali fondi propri totali consentono le abituali valutazioni dei mezzi disponibili per coprire le perdite. In questo modo, questo importo accresce il merito di credito di WestLB e quindi dovrebbe essere versata una remunerazione comparabile ad un premio di garanzia.
iv. Effetti di sinergia
(90)
Secondo il BdB, gli effetti di sinergia dichiarati non costituivano la vera ragione del trasferimento. Questo è chiaramente constatabile in considerazione sia della motivazione contenuta nella legge sul trasferimento, che giustifica la misura con la necessità di rafforzare la posizione concorrenziale di WestLB, che della decisione di versare una remunerazione per tale iniziativa in equivalente monetario.
(91)
Inoltre, il BdB si chiede come possano essere stati raggiunti effetti di sinergia mantenendo separate a livello organizzativo, economico e di personale le attività commerciali di Wfa e di WestLB, come previsto nelle relative disposizioni. Se emergessero effettivamente delle sinergie nell’attività di Wfa, esse ridurrebbero i costi della promozione edilizia residenziale, ma non potrebbero essere considerate una remunerazione per il Land da parte di WestLB.
b) ASPETTI FISCALI
(92)
Il BdB afferma che il patrimonio di Wfa rimane esentato dall’imposta sul reddito delle società, dall’imposta sul patrimonio e dall’imposta sul capitale di esercizio anche dopo il trasferimento. Le esenzioni fiscali per enti creditizi di diritto pubblico sono giustificate finché tali enti si dedicano esclusivamente ad attività di promozione e quindi non operano in concorrenza con istituti privati, soggetti di imposta.
(93)
Secondo il BdB, una banca normale che procede ad un aumento di capitale dovrebbe pagare annualmente lo 0,6 % di imposta sul patrimonio e lo 0,8 % di imposta sul capitale di esercizio su tale capitale addizionale. WestLB è quindi favorita rispetto ad altre banche. L’esenzione dall’imposta sul reddito delle società favorisce WestLB indirettamente. La rinuncia all’eventuale entrata fiscale costituisce un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato.
c) CANCELLAZIONE DELLE PASSIVITÀ
(94)
Prima del trasferimento di Wfa ne sono state cancellate passività per 7,3 miliardi di DEM (3,77 miliardi di EUR) nei confronti del Land. Il Land ha rinunciato a tale obbligazione senza richiedere alcuna compensazione né a Wfa né a WestLB. Un investitore operante in un’economia di mercato avrebbe chiesto un’adeguata remunerazione per una simile rinuncia. Tal rinuncia costituiva un presupposto decisivo per il riconoscimento dei 4 miliardi di DEM (2,5 miliardi di EUR) come fondi propri di base da parte del BAKred. Pertanto, WestLB trae un vantaggio diretto da tale cancellazione.
2. OSSERVAZIONI DI ALTRE PARTI INTERESSATE
(95)
Oltre a WestLB e al BdB, altre due parti interessate si sono pronunciate sulla decisione della Commissione di avviare il procedimento ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 2 del trattato CE.
a) ASSOCIATION FRANÇAISE DES BANQUES
(96)
L’Association Française des Banques sostiene che il trasferimento di fondi propri a WestLB con la sola richiesta di una remunerazione irrisoria, nonché l’esistente garanzia da parte del Land nei confronti della banca, ha comportato distorsioni della concorrenza a spese degli istituti di credito francesi. Dato che i proprietari di WestLB chiedono solo un rendimento sui fondi propri chiaramente al di sotto del livello normale, WestLB può offrire i propri servizi sotto costo («dumping»). Grazie alla Gewährträgerhaftung, WestLB gode di un merito di credito «tripla-A», che le consente di rifinanziarsi sui mercati a condizioni molto favorevoli.
(97)
Tali vantaggi hanno danneggiato le banche francesi che operano in Germania. Contemporaneamente WestLB può, a queste condizioni speciali, estendere la propria attività in Francia, particolarmente nel settore del finanziamento dei comuni. La concorrenza nel settore bancario viene quindi falsata in Germania, Francia ed in altri Stati membri.
b) BRITISH BANKERS’ ASSOCIATION
(98)
L’associazione delle banche britanniche («British Bankers’ Association») afferma che WestLB è un concorrente attivo nei confronti delle banche non tedesche sia in Germania che su tutto il mercato europeo. Pertanto, qualsiasi aiuto concesso a WestLB ha un effetto distorsivo sugli scambi all’interno della Comunità. La Commissione è invitata a far rispettare i principi del mercato unico ed a non esonerare le banche pubbliche dal rispetto delle regole di concorrenza del trattato.
3. OSSERVAZIONI DI WESTLB
(99)
In seguito alla pubblicazione della decisione della Commissione di avviare il procedimento ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 2 del trattato, WestLB ha presentato come osservazioni una copia delle osservazioni del governo tedesco presentate nella stessa occasione dichiarandosi pienamente d’accordo con tale posizione. Le argomentazioni del governo tedesco rappresentano pertanto in generale anche la posizione di WestLB, la quale per questa ragione viene presentata solo brevemente.
a) OSSERVAZIONI GENERALI SUL TRASFERIMENTO PATRIMONIALE
(100)
Secondo WestLB il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato non è applicabile agli investimenti effettuati in imprese economicamente sane e redditizie. A parere di WestLB, questo è confermato dalla Corte di giustizia la quale in passato ha sempre applicato questo principio solo nei casi in cui al momento della decisione di investimento l’impresa in questione aveva subito già da molto tempo notevoli perdite e operava in un settore caratterizzato da sovraccapacità strutturale. Non vi sarebbe quindi una base nella giurisprudenza per applicare il principio ad imprese sane e redditizie.
(101)
WestLB sostiene che a causa delle finalità particolari di Wfa il suo patrimonio non sarebbe paragonabile ai normali fondi propri. Il trasferimento a WestLB del patrimonio di Wfa altrimenti inutilizzabile rappresenta l’uso commercialmente più sensato di tali attivi. Con il trasferimento il Land ha ottimizzato l’uso degli attivi destinati alla promozione dell’edilizia residenziale. Un proprietario privato si sarebbe comportato nello stesso modo.
(102)
Secondo WestLB un aumento nella partecipazione del Land in seguito al trasferimento patrimoniale sarebbe stato non solo superfluo ma anche incompatibile con il profilo di rischio particolare del patrimonio di Wfa. Dato che non ha creato liquidità, il trasferimento non può essere paragonato agli altri apporti di capitale. Anche altri strumenti di capitale esistenti sul mercato non sono dotati di diritti di voto.
(103)
Dato che la remunerazione ricevuta dal Land sarebbe adeguata, non deve essere richiesto un aumento nella redditività di WestLB. Inoltre, non è chiaro perché un investitore operante in un’economia di mercato dovrebbe esigere un determinato livello di utili, se investe in una società redditizia. Dato che WestLB è finora una società redditizia, non vi è la necessità di un piano di ristrutturazione. Tale piano è richiesto dalla Corte di giustizia solo nel caso di aiuti alla ristrutturazione di imprese che accumulano perdite.
b) REMUNERAZIONE ADEGUATA PER IL CAPITALE
(104)
Secondo WestLB la retribuzione versata per il capitale di WFA è adeguata. A sostegno di tale opinione, WestLB ha presentato delle perizie effettuate da una banca di investimento, commissionate da WestLB stessa per valutare la remunerazione. Nei pareri di tali esperti si raffronta il profilo di rischio del patrimonio di Wfa con quello di altri strumenti rappresentativi di capitale proprio sul mercato dei capitali, ricavando da tale raffronto una percentuale, compresa tra lo 0,9 % e l’1,4 % ,come retribuzione adeguata della riserva speciale di Wfa. Questo viene raffrontato ai costi di circa l’1,1 % (al lordo delle imposte) per WestLB per l’uso del patrimonio di Wfa. WestLB sottolinea che il patrimonio di Wfa richiede ulteriori costi di rifinanziamento per poter essere utilizzato pienamente, costi che figurano in diversi documenti ad un tasso compreso tra il 7,5 % e il 9,3 %.
(105)
WestLB sostiene inoltre che le cifre presentate dal BdB sul rendimento dei capitali propri delle banche tedesche non sono corrette per diverse ragioni. Il periodo di investimento utilizzato dal BdB per il calcolo rappresenta, a causa degli specifici andamenti delle quotazioni di borsa, un periodo di investimento con rendimenti particolarmente favorevoli. La media aritmetica utilizzata dal BdB non fornisce risultati corretti in quanto si sarebbe dovuto utilizzare la media geometrica («Compound annual growth rate»). Il BdB si rifà nel suo calcolo a periodi di investimento irrilevanti per la decisione di investimento del 1992 e, per tener conto di tutti i possibili periodi di investimento, conta i singoli anni diverse volte. Le banche utilizzate dal BdB per il calcolo di un tasso medio di rendimento del capitale delle grandi banche tedesche non possono essere paragonate a WestLB a causa dei core business diversi. Secondo WestLB, il rendimento medio di capitale del 16,6 % menzionato dal BdB si riduce ad un 5,8 % considerando tutti questi elementi.
c) EFFETTI DI SINERGIA
(106)
Secondo WestLB, l’integrazione di Wfa in WestLB ha portato a notevoli riduzioni dei costi per Wfa. Nei primi due anni il personale di Wfa, che ammontava a 588 unità (personale della «vecchia Wfa» e della divisione per la promozione dell’edilizia residenziale di WestLB, i cui costi prima del trasferimento dovevano essere sostenuti da Wfa) ha potuto essere ridotto di 53 unità. Nei primi anni, l’integrazione di Wfa ha consentito effetti di sinergia per 13 milioni di DEM (7 milioni di EUR) all’anno. La riduzione del personale dovrebbe continuare ed i risparmi dovrebbero probabilmente aumentare a circa 25 milioni di DEM (13 milioni di EUR) su base annua, a partire dal 1997. Tali importi dovrebbero favorire esclusivamente le attività di promozione dell’edilizia residenziale del Land. In un altro documento, gli effetti di sinergia sono indicati come pari ad almeno 35 milioni di DEM (18 milioni di EUR) l’anno.
(107)
Nell’ambito dell’integrazione, WestLB ha sostenuto spese per 33 milioni di DEM (17 milioni di EUR), allo scopo di modificare il sistema pensionistico dei dipendenti di Wfa, effettuando il relativo pagamento all’ente di previdenza dello Stato federale e dei Länder. Tali pagamenti ridurranno le spese di Wfa in un secondo tempo.
d) ESENZIONI FISCALI
(108)
Secondo WestLB, l’esenzione di Wfa da talune imposte corrisponde al sistema della legislazione fiscale tedesca in base al quale le imposte in questione non si applicano ad enti che perseguono fini di pubblica utilità e non sono in concorrenza con altri enti soggetti ad imposta. WestLB stessa è soggetta a tutte queste imposte e non beneficia delle esenzioni di cui gode Wfa. Viene anche osservato che l’imposta sul patrimonio non è stata riscossa dal 1o gennaio 1997 e quella sul capitale di esercizio dal 1o gennaio 1998.
e) CANCELLAZIONE DELLE PASSIVITÀ
(109)
La cancellazione delle passività in questione è stata effettuata prima del trasferimento e della successiva valutazione del patrimonio di Wfa. Pertanto il valore di 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) rispecchia la situazione senza passività. Dato che la remunerazione si basa su tale valore, WestLB non ottiene alcun beneficio da tale cancellazione.
IV. OSSERVAZIONI DELLA GERMANIA
(110)
A parere delle autorità tedesche l’operazione non contiene elementi di aiuti di Stato a norma del trattato CE a favore di WestLB. Il Land Renania settentrionale-Vestfalia ha ricevuto una remunerazione adeguata corrispondente alle condizioni del mercato. L’operazione non costituisce un aiuto di Stato neanche a favore degli altri azionisti di WestLB in quanto il mantenimento dell’assetto proprietario dopo il trasferimento di Wfa è giustificato dall’adeguata remunerazione versata da WestLB. Inoltre, le esenzioni fiscali per Wfa non comprendevano elementi di aiuti di Stato a favore di WestLB in quanto non incidevano sull’attività commerciale della banca.
(111)
Le autorità tedesche sostengono che la Commissione può esaminare il caso solo sulla base delle circostanze esistenti al momento dell’investimento, vale a dire a fine 1991. Solo tali circostanze avrebbero potuto essere alla base della decisione di investimento del Land. Problemi e sviluppi successivi, come il riconoscimento dei fondi propri da parte del BAKred o la valutazione annuale e l’integrazione delle attività e delle passività di Wfa nei conti di WestLB, non sarebbero oggetto dell’indagine della Commissione.
(112)
Secondo le autorità tedesche, l’intenzione di integrare Wfa in WestLB risale agli anni ‘70 e ‘80. Alla base di tali riflessioni c’era la possibilità di rendere più efficiente l’attività di promozione edilizia residenziale. Prima del trasferimento, la procedura per ricevere un mutuo era piuttosto complicata in quanto, oltre alle competenti autorità pubbliche, vi partecipavano sia Wfa che WestLB. All’interno di WestLB è stato istituito una propria divisione «promozione dell’edilizia residenziale», i cui costi venivano sostenuti da Wfa. Tale struttura portava ad una doppia tenuta di conti e di pratiche ed altre inefficienze. Dopo il trasferimento, i beneficiari di prestiti alla costruzione devono rivolgersi ad un solo interlocutore anziché a due.
(113)
Secondo la Germania, WestLB avrebbe potuto soddisfare i nuovi criteri di solvibilità anche raccogliendo fondi propri supplementari. Tuttavia, al fine di assicurare l’operatività a lungo termine della banca sembrava ragionevole aumentare i fondi propri di base. Tutto questo indicherebbe che la motivazione primaria del trasferimento non era aumentare il capitale proprio di WestLB, ma erano piuttosto gli effetti di sinergia potenziali ed un miglioramento nelle procedure di promozione dell’edilizia residenziale. La modifica dei requisiti di solvibilità non ha fatto altro che provocare l’integrazione.
(114)
Nella relativa disegno di legge era già indicato che la destinazione vincolata del Landeswohnungsbauvermögen doveva restare invariata, che il suo patrimonio doveva essere garantito e che gli strumenti per la promozione dell’edilizia residenziale dovevano essere mantenuti. Seguendo questi principi, Wfa deve essere gestita da WestLB come un istituto autonomo dal punto di vista organizzativo ed economico che redige propri conti annuali. Nel caso di scioglimento di WestLB, il Land ha un diritto di prelazione sul patrimonio di Wfa. Tutte le entrate di Wfa sono sempre destinate alla promozione dell’edilizia residenziale. Solo la parte dei fondi propri di Wfa non necessaria per la sua copertura patrimoniale può essere utilizzata da WestLB per assolvere gli obblighi in materia di vigilanza bancaria. Il Land mantiene un’influenza speciale su Wfa attraverso diritti speciali di vigilanza, informazione e cooperazione.
(115)
Verso l’esterno, la riserva speciale costituisce una garanzia illimitata. Nel caso di liquidazione o fallimento di WestLB, i creditori avrebbero un accesso diretto alla riserva speciale di Wfa. Anche nel caso di perdite esse possono essere compensate per intero con la riserva speciale. Sul piano interno, tuttavia, i proprietari di WestLB hanno convenuto, un diverso ordine di priorità nel ricorso al capitale di garanzia di Wfa. Esso costituisce una garanzia solo subordinatamente al restante capitale proprio di WestLB. Dato che questo accordo interno non incide sulla garanzia verso l’esterno, il 31 dicembre 1992 il BAKred ha riconosciuto la riserva speciale di 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) come fondi propri di base.
1. IL PRINCIPIO DELL’INVESTITORE OPERANTE IN UN’ECONOMIA DI MERCATO
(116)
Le autorità tedesche sostengono che il Land non era in alcun modo obbligato a prendere in considerazione come alternativa al trasferimento anche la privatizzazione che avrebbe consentito a WestLB di rivolgersi ai mercati di capitali allo scopo di raccogliere il capitale proprio necessario. Il Land non era obbligato ad aprire WestLB agli investitori privati. Tale argomentazione violerebbe l’articolo 295 del trattato.
(117)
Un aumento nella redditività totale di WestLB non era necessario in quanto le misure per aumentare il rendimento si rendono necessarie solo se lo Stato apporta capitali in società che operano in perdita. Le autorità tedesche affermano che la Corte ha applicato nel passato il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato solo ad interventi statali in società in perdita ed in settori caratterizzati da sovraccapacità strutturale. Dalla giurisprudenza non si può desumere che la Commissione possa esaminare se gli investimenti statali effettuati in imprese pubbliche sane e redditizie generano almeno un rendimento medio. Lo Stato può tener conto di considerazioni strategiche di lungo termine e gode di un certo margine di manovra per decisioni imprenditoriali che la Commissione non è autorizzata a valutare. Pertanto, la Commissione non può chiedere un certo rendimento minimo finché non si ritiene che l’impresa in questione non registri perdite nel lungo termine. Il rendimento medio implicava altresì necessariamente che molte imprese hanno una redditività inferiore alla media del loro settore. Inoltre, non è chiaro sulla base di quali imprese e di quali periodi i rendimenti medi dovrebbero essere calcolati. Lo Stato non è obbligato ad orientarsi solo in base a criteri di redditività quando prende decisioni imprenditoriali. Anche un investitore privato può tenere sicuramente conto di altri aspetti. Fa parte della libertà imprenditoriale continuare a gestire imprese con un rendimento al di sotto della media ed iniettare capitale addizionale in tali società. Il limite per lo Stato viene raggiunto solo quando un determinato comportamento, rispetto all’eventuale comportamento di un investitore privato, non si giustificherebbe più in nessun modo da un punto di vista economico.
(118)
L’operazione si giustifica tuttavia anche secondo il principio dell’investitore privato operante in un’economia di mercato come misura che sarebbe stata adottata anche da un proprietario privato. Il patrimonio conferito, dato la sua destinazione vincolata, non è paragonabile ad un «normale» apporto di capitale e l’integrazione di Wfa in WestLB costituisce l’utilizzo più razionale ed efficiente del patrimonio di Wfa tramite il trasferimento a WestLB. Il Land ha utilizzato il patrimonio di Wfa nella maniera più redditizia possibile. Confrontando Wfa con un ente privato di pubblica utilità (ad esempio una fondazione), si può dire che anche il proprietario privato di tale ente avrebbe agito allo stesso modo allo scopo di trovare un uso commerciale per gli attivi che non avrebbero potuto essere utilizzati altrimenti.
(119)
Secondo le autorità tedesche, il fine pubblico del patrimonio di Wfa rappresenta un compito di interesse economico generale che, sulla base dell’articolo 295 del trattato, non è soggetto a controllo da parte della Commissione. Gli Stati membri sono liberi di creare tali masse patrimoniali a destinazione vincolata.
(120)
Le autorità tedesche sostengono che il modo in cui una retribuzione adeguata viene pagata è irrilevante sotto il profilo delle regole sugli aiuti di Stato. Dato che il Land riceve una remunerazione adeguata, un aumento della sua partecipazione in WestLB non era né necessario né giustificato e di fatto avrebbe fornito al Land un ulteriore vantaggio economico senza ulteriori contropartite. Tale aumento delle quote non avrebbe corrisposto neanche alle caratteristiche particolari del patrimonio di Wfa (mancanza di liquidità, garanzia subordinata sul piano interno). Inoltre, neanche alcuni strumenti di capitale esistenti sul mercato di capitali, comparabili al patrimonio di Wfa, prevedono diritti di voto. Poiché la retribuzione convenuta è adeguata, agli altri proprietari di WestLB non spetta un reddito addizionale, che non avrebbero ricevuto in normali condizioni di economia di mercato, né l’attrattività di WestLB per gli altri investitori è in tal modo aumentata. Inoltre, dato che l’assetto proprietario di WestLB è fisso e non è possibile l’ingresso di nuovi azionisti (privati), anche una remunerazione ipotetica troppo bassa non avrebbe avuto alcuna influenza su eventuali investitori privati. Anche se altri azionisti avessero ricevuto un vantaggio, l’eventuale effetto sulle Casse di risparmio sarebbe stato troppo ridotto per essere percettibile.
(121)
Poiché il Land riceve una remunerazione fissa ed adeguata e WestLB era e continua ad essere un’impresa redditizia che senza dubbio può versare la remunerazione convenuta, il livello effettivo del rendimento del capitale proprio di WestLB non ha alcuna importanza e non vi è dunque stata nessuna necessità per il Land di richiedere un aumento della redditività della banca.
2. REMUNERAZIONE ADEGUATA PER IL CAPITALE
(122)
Le autorità tedesche sostengono che WestLB ha pagato una remunerazione appropriata per la massa patrimoniale trasferita. Il versamento di una remunerazione da parte di WestLB per il capitale fornito è sempre stato considerato dal Land come un presupposto per il trasferimento. Il livello e la base di calcolo di tale remunerazione sono stati approfonditamente discussi fra le parti interessate. Dato che nel 1991 non era ancora chiaro quale importo sarebbe stato riconosciuto da BAKred come fondi propri di base, al momento del trasferimento è stata fissata una remunerazione solo in linea di principio, ma non a livello concreto. Il tasso effettivo dello 0,6 % è stato quindi fissato nel 1993 dopo trattative con gli altri proprietari di WestLB (31). Le autorità tedesche non hanno fornito alla Commissione documenti che spiegano come questa cifra è stata stabilita, ma sostengono che, sotto il profilo degli aiuti di Stato, non sarebbero determinanti le considerazioni alla base del calcolo del tasso di remunerazione ma solo il risultato e che questo deve essere adeguato. La remunerazione fissa deve essere versata partendo dagli utili distribuiti, quindi prima della distribuzione dei dividendi. Se a causa della mancanza di utili la remunerazione non è versata in un determinato anno, non esiste il diritto a pagamenti di compensazione negli anni che seguono (32). La cifra di 0,6 % corrisponde ai costi al lordo delle imposte di circa l’1,1 % per WestLB.
(123)
La tabella che segue indica i pagamenti effettuati da WestLB al Land Renania settentrionale-Vestfalia come remunerazione per il patrimonio trasferito.
(124)
Tabella 4: Remunerazione pagata da WestLB per il trasferimento del patrimonio di Wfa (importi in milioni di DEM; dati forniti dalla Germania).
(importi in milioni di DEM)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
Remunerazione (al lordo delle imposte)
0,0
27,9
30,8
33,4
33,9
34,0
34,0
[...]
[...]
[...]
[...]
Pagamento per diritti pensionistici del personale di Wfa
33,1
0,0
0,0
0,0
0,0
0,0
0,0
[...]
[...]
[...]
[...]
Remunerazione totale pagata al Land
33,1
27,9
30,8
33,4
33,9
34,0
34,0
[...]
[...]
[...]
[...]
(125)
La Germania ha presentato le perizie effettuate da una società di consulenza esterna, incaricata da WestLB di valutare quella che sarebbe stata nel 1991 una remunerazione adeguata di un investimento di capitale con la stessa struttura di rischio del patrimonio di Wfa. In tale perizia gli esperti esaminano il profilo di rischio sia nei rapporti interni che in quelli esterni, nonché le condizioni dei pagamenti della remunerazione. Essi raffrontano queste caratteristiche con i vari strumenti di capitale esistenti sui mercati internazionali dei capitali e determinano la remunerazione appropriata. Tale raffronto viene spiegato nel paragrafo che segue. La perizia giunge ad un tasso di remunerazione compreso tra lo 0,9 % e l’1,4 % come remunerazione appropriata. Dato che per WestLB una remunerazione dello 0,6 % corrisponde a costi al lordo delle imposte dell’1,1 %, tale remunerazione viene considerata adeguata. Oltre a questa remunerazione diretta, vanno tenuti presenti anche gli effetti di sinergia derivanti dal trasferimento.
a) RAFFRONTO CON ALTRI STRUMENTI DI CAPITALE
(126)
Le perizie indicano che il rendimento di uno strumento di capitale dipende dal suo profilo di rischio: più elevato è il rischio, più elevato è il premio di rischio, vale a dire lo spread di interesse da pagare rispetto ai più sicuri titoli pubblici. Pertanto, nell’analisi del profilo di rischio vanno tenuti in considerazione in particolare tre elementi: le modalità dei pagamenti di interesse correnti, la posizione dell’investitore nel caso di perdite correnti e la posizione dell’investitore nel caso di liquidazione o fallimento. Le perizie descrivono diverse caratteristiche dei vari tipi (33) di strumenti di capitale esistenti sul mercato (azioni ordinarie, partecipazioni tacite, certificati di godimento, «perpetual preferred shar», «trust preferred securities» e prestiti subordinati) e li raffronta con il patrimonio di Wfa. Secondo gli studi, gli strumenti più simili al patrimonio di Wfa sono i certificati di godimento, le perpetual preferred shares e le partecipazioni tacite (34). Degli strumenti menzionati sopra, i trust preferred shares e le perpetual preferred shares non sono autorizzati in Germania. Secondo gli studi, alla fine del 1991 in Germania erano disponibili i seguenti strumenti di capitale con carattere di fondi propri di base: azioni ordinarie, azioni privilegiate e partecipazioni tacite.
(127)
Le perizie sottolineano che il patrimonio di Wfa sarebbe disponibile per i creditori di WestLB nel caso di fallimento di WestLB (funzione di copertura, «Haftungsfunktion»). Contemporaneamente, WestLB può compensare le perdite senza restrizioni con la riserva speciale di Wfa (funzione di compensazione delle perdite, «Verlustausgleichsfunktion»). Gli accordi interni e la destinazione vincolata del patrimonio di Wfa non hanno alcuna importanza a questo riguardo. Tuttavia, sul piano interno, la garanzia rappresentata dalla riserva speciale è subordinata a livello interno rispetto agli altri capitali di WestLB e questa circostanza sarebbe decisiva per la decisione di un investitore.
(128)
Per quanto riguarda la funzione di compensazione delle perdite, la riserva speciale di Wfa può essere paragonata alle perpetual preferred shares. Tuttavia, dato che verrebbe utilizzata - in parallelo con i certificati di godimento (che sono fondi propri supplementari) - solo dopo che i fondi propri di base di WestLB si siano esauriti ed anche nel caso che parte dei certificati di godimento siano già stati utilizzati contemporaneamente con gli altri fondi propri di base, presenta un rischio inferiore dei certificati di godimento. Lo stesso vale per le partecipazioni tacite.
(129)
Per quanto riguarda la funzione di copertura, la riserva speciale sarebbe utilizzata dopo gli altri fondi propri di base, ma prima delle partecipazioni tacite, dei certificati di godimento agli utili e degli altri fondi propri supplementari. Si conclude che la riserva speciale di Wfa ha un livello di rischio più elevato rispetto ai certificati di godimento e alle partecipazioni tacite. Anche per quanto riguarda la funzione di copertura, la riserva speciale di Wfa può essere comparata nel suo rischio alle perpetual preferred shares. Tuttavia, secondo le perizie, data la limitata possibilità di un fallimento di WestLB, tale rischio può di fatto essere trascurato ed un investitore fisserà i relativi costi di rischio ad un livello molto basso.
(130)
I pagamenti degli interessi vengono effettuati, nel caso del patrimonio di Wfa, a partire dagli utili distribuibili ed hanno la priorità sui dividendi. Se il profitto non è sufficiente, non viene versata una remunerazione. Questa situazione corrisponde in linea di principio a quella delle perpetual preferred shares. I certificati di godimento sono meno rischiosi in quanto i mancati pagamenti di interessi non ottenuti verrebbero rinviati e versati cumulativamente in anni successivi. Anche per le partecipazioni tacite sono possibili rimborsi cumulativi. Tuttavia, nel caso delle riserve speciali di Wfa, il rischio di non pagamento è limitato al premio di rischio (a causa dei problemi relativi alla liquidità, cfr. infra), mentre nel caso degli altri due strumenti ciò riguarda l’intero coupon (vale a dire, il rendimento privo di rischio più il margine di rischio). Quindi, per quanto riguarda il pagamento degli interessi, complessivamente il rischio della riserva speciale di Wfa è leggermente inferiore a quello degli altri tre strumenti.
(131)
Le perizie concludono che in sostanza il premio di rischio per la riserva speciale di Wfa dovrebbe essere inferiore non solo a quello dei certificati di godimento e delle partecipazioni tacite, ma anche a quello delle perpetual preferred shares. Per il primo strumento viene citato un tasso storico al lordo delle imposte dall’1 all’1,2 %, per il secondo dall’1 all’1,5 % e per il terzo dall’1,5 al 2,0 % (35). Per la riserva speciale di Wfa è calcolata una remunerazione dell’1,1 % per gli anni dal 1993 al 1996 (36). Per il 1992 è indicato un tasso del 255 % (37). Inoltre, gli effetti di sinergia dovrebbero essere tenuti presenti. Le perizie concludono che la remunerazione pagata da WestLB era troppo elevata nell’anno 1992 ed adeguata per gli anni dal 1993 al 1996.
b) I PROBLEMI SOTTO IL PROFILO DELLA LIQUIDITÀ
(132)
Secondo quanto sostenuto dalla Germania, un apporto di capitale liquido aumenta i fondi propri e fornisce liquidità. Tale liquidità può essere reinvestita e ottiene degli interessi per cui l’investitore chiederebbe una remunerazione. Il trasferimento di Wfa aumenta i fondi propri di WestLB ma non fornisce liquidità. Il capitale di Wfa è bloccato nell’attività di promozione edilizia residenziale. Contrariamente a quanto avviene per un apporto di capitale liquido, WestLB può non reinvestire la liquidità ma deve raccogliere, per ottenere lo stesso risultato, la liquidità sul mercato dei capitali. Ciò porta ad ulteriori spese per interessi. A causa della mancanza di liquidità il Land può, come sostenuto nelle perizie degli esperti, chiedere solo una remunerazione pari al premio di rischio, vale a dire la differenza tra il rendimento totale di un investimento e il rendimento di un titolo del governo federale tedesco corrispondente.
(133)
Inoltre, viene dichiarato che praticamente tutte le attività di un ente creditizio collegate ad un rischio richiedono una certa liquidità, anche i contratti di swap, i contratti forward e i derivati. Solo le garanzie e le fideiussioni non richiedono una liquidità, ma non figurano neanche nel bilancio dell’istituto di credito.
(134)
I costi di rifinanziamento di cui bisogna tener conto dovrebbero basarsi sul rendimento dei titoli del governo federale tedesco a lungo termine esenti da rischio (10 anni). Il tasso del mercato secondario di tali titoli a fine 1991 era dell’8,26 %. I costi di rifinanziamento medi effettivi di WestLB nel novembre 1991 si aggiravano sul 9,28 %.
c) CAPITALE UTILIZZATO COME BASE PER IL CALCOLO DELLA REMUNERAZIONE
(135)
La Germania sostiene che, secondo un addendum all’accordo di copertura, la remunerazione dovrebbe essere versata sulla parte della riserva speciale di Wfa che viene utilizzata da WestLB per sostenere le proprie attività. Il primo pagamento dovrebbe avvenire nel 1993. Tuttavia, di fatto WestLB paga la retribuzione non sull’importo utilizzato, ma sull’importo utilizzabile, vale a dire sulla parte delle riserve speciali non necessaria per sostenere le attività di Wfa.
(136)
La «quota eccedente» del capitale, ossia la parte delle riserve speciali utilizzata per le attività di Wfa, e i 1,9 miliardi di DEM (970 milioni di EUR), che figurano come fondi propri di base nel bilancio di WestLB, ma che non sono stati riconosciuti dal BAKred, non avrebbe alcun valore economico per WestLB in quanto non potrebbe sostenere le attività di rischio addizionali. L’importo di 1,9 miliardi di DEM (970 milioni di EUR) indicato in bilancio sarebbe solo il risultato di una differenza nella valutazione. Dato che le agenzie di rating e gli investitori sperimentati guardano solo all’importo riconosciuto, la somma di 1,9 miliardi di DEM (970 milioni di EUR) non ha alcuna importanza economica per WestLB. Un investitore privato non potrebbe chiedere una remunerazione sul mercato in quanto la banca avrebbe sempre delle possibilità alternative di raccogliere sul mercato capitale proprio che verrebbe riconosciuto come fondi propri di base (ad esempio normali apporti di capitale liquido).
(137)
L’attivo e il passivo di Wfa verrebbero scontati ogni anno per essere registrati nel bilancio di WestLB al loro valore attuale. Dato che i rimborsi e gli interessi verrebbero concessi come prestiti alla costruzione a lungo termine ed a basso tasso di interesse, sarebbe possibile che l’importo nominale del patrimonio di Wfa aumenti, mentre il valore scontato, nonché l’importo ponderato per il rischio diminuisca.
d) EFFETTI DI SINERGIA
(138)
Secondo le autorità tedesche il Land si aspettava dal trasferimento di Wfa sinergie che erano stati stimate a più di 30 milioni di DEM (15 milioni di EUR) su base annua a lungo termine. Tale cifra proviene dalla semplificazione della procedura di promozione che risulta ad esempio nella soppressione delle doppie attività del passato, da una comunicazione più facile e più veloce e da minori esigenze di coordinamento. Wfa ha bisogno dopo il trasferimento di personale meno numeroso e risparmia il pagamento della compensazione per il lavoro effettuato nel passato dalla divisione di promozione dell’edilizia residenziale di WestLB per conto di Wfa. Le autorità tedesche sostengono che le aspettative del Land sono state effettivamente soddisfatte e afferma che la fusione di Wfa con WestLB era da un punto di vista manageriale l’unico modo per raggiungere tali effetti di sinergia. Inoltre, il modo in cui le sinergie sono raggiunte rientra nella libertà imprenditoriale del Land, tutelata dall’articolo 295 del trattato.
(139)
La Germania sostiene inoltre che WestLB ha pagato nel 1992 un importo di 33 milioni di DEM (17 milioni di EUR) per coprire i diritti pensionistici esistenti e futuri dei dipendenti di Wfa, il che ha ridotto i costi futuri della stessa. Questi pagamenti vengono dedotti nei conti di WestLB su un periodo di 15 anni, con un importo di 1,6 milioni di DEM (0,8 milioni di EUR) su base annua.
3. ESENZIONI FISCALI
(140)
L’esenzione di Wfa dall’imposta sul patrimonio, dall’imposta sul capitale di esercizio e dall’imposta sul reddito delle società corrisponde al sistema fiscale tedesco. Wfa ed altre imprese di diritto pubblico sono esentate in quanto non competono con istituzioni finanziarie soggetti di imposta, ma perseguono come strumenti dello Stato obiettivi di promozione. Grazie agli importi risparmiati a seguito dell’esenzione fiscale, lo Stato deve fornire meno fondi per le attività di Wfa. WestLB è tassata pienamente sui suoi redditi (quindi anche per quelli ottenuti attraverso le attività in regime di concorrenza sostenute dal capitale di Wfa) e non riceve alcun vantaggio finanziario dalle esenzioni fiscali di Wfa in quanto l’importo riconosciuto come fondi propri di base non è aumentato di conseguenza. Anche se le esenzioni fiscali portassero ad un aumento del capitale riconosciuto, WestLB non sarebbe favorita in quanto dovrebbe pagare una remunerazione adeguata su tale importo addizionale.
(141)
Per quanto riguarda l’imposta sul patrimonio e l’imposta sul capitale di esercizio, un attivo può costituire soltanto una volta la base di tale imposizione e viene tassato dove è usato direttamente. Dato che gli attivi di Wfa sono esenti per quanto riguarda il loro uso immediato, vale a dire l’attività di promozione dell’edilizia residenziale, essi non possono costituire la base per l’imposizione quando vengono utilizzati per un uso secondario. Ciò sarebbe contrario alla legislazione fiscale tedesca. Lo stesso si applicherebbe all’integrazione di un ente privato esente dalle imposte in una banca privata. Inoltre, dato che queste esenzioni non forniscono a WestLB un vantaggio gratuito, esse non costituiscono un aiuto di Stato. Le imposte sul capitale di esercizio e sul patrimonio non sono state riscosse, rispettivamente, dal 1997 e dal 1998 in quanto la Corte costituzionale federale incostituzionali.
4. CANCELLAZIONE DELLE PASSIVITÀ
(142)
Secondo le autorità tedesche, la cancellazione dell’obbligo di garanzia evita che il Landeswohnungsbauförderungsvermögen venga costantemente ridotto a causa del passivo che si determina annualmente. La rinuncia non riduce il patrimonio del Land in quanto, in caso di liquidazione di Wfa, il Land riceverebbe un Landeswohnungsbauförderungsvermögen di dimensioni corrispondentemente maggiori. Dato che le passività annullate di Wfa sarebbero esigibili solo nel caso di liquidazione, tale cancellazione non cambia la posizione economica complessiva del Land. Di fatto, il Land cancella solo una pretesa nei propri confronti.
(143)
È stato tenuto conto della cancellazione per la valutazione del capitale di garanzia di Wfa da parte del BAKred sulla cui base WestLB paga una remunerazione adeguata. WestLB non ha ottenuto pertanto alcun vantaggio finanziario dalla soppressione dell’obbligo di garanzia.
5. COMMENTI SULLE OSSERVAZIONI DELLE PARTI INTERESSATE
(144)
Per quanto riguarda i pareri espressi dalle due associazioni bancarie, le autorità tedesche osservano che le accuse generiche presentate non sono sostanziate da fatti o da denunce concrete di istituti di credito contro l’attività di WestLB sui mercati. Il problema dell’Anstaltslast e della Gewährträgerhaftung sollevati in una delle due osservazioni non è collegato al presente caso e deve essere considerato separatamente.
(145)
Per quanto riguarda il parere del BdB, il governo tedesco sottolinea che il trasferimento di Wfa non è una soluzione ad hoc ma il risultato di considerazioni strategiche di lungo termine, in particolare l’aumento dell’efficienza di Wfa. Nella giurisprudenza della Corte non esistono casi in cui l’investimento dello Stato in un’impresa redditizia e sana sia stato considerato come aiuto di Stato. Il caso a cui fa riferimento BdB riguarda società che erano in perdita. Dato che WestLB fin dalla sua costituzione è stata un’impresa redditizia, il principio dell’investitore in un’economia di mercato non è applicabile. Questo, a parere delle autorità tedesche, è confermato dalla giurisprudenza della Corte che non ha mai applicato questo principio ad imprese sane e redditizie. Anche un investitore privato non si basa solo sul rendimento atteso, ma tiene conto anche di altre considerazioni di ordine strategico. Nel caso di aiuti al salvataggio e alla ristrutturazione devono essere fatte altre considerazioni rispetto al caso di un aumento di capitale in un’impresa redditizia. Gli investimenti dello Stato non possono essere valutati solo considerando la redditività media di un settore. L’investimento dello Stato in una banca che registra un rendimento inferiore alla media del suo settore sarebbe altrimenti considerato un aiuto di Stato, mentre al tempo stesso investitori privati, di fatto, investono nella stessa impresa. Un investitore si orienta basandosi sulle prospettive di rendimento e non sulla media del settore.
(146)
Le regole sugli aiuti di Stato consentono un esame delle condizioni del trasferimento ma non un esame delle particolarità del patrimonio di Wfa, che sono protette dall’articolo 295 del trattato. Dato che il carattere speciale del patrimonio di Wfa è protetto da tale articolo, il capitale trasferito non può essere paragonato ad un normale apporto di capitale liquido. Anche una fondazione di diritto privato potrebbe essere utilizzata allo stesso modo di Wfa, senza per questo pregiudicare la destinazione vincolata dei profitti.
(147)
Per quanto riguarda il profilo di rischio del capitale di Wfa, bisogna distinguere fra il ruolo del Land Renania settentrionale-Vestfalia come proprietario di WestLB e come investitore della riserva speciale di Wfa. Come investitore di Wfa, il Land ha un rischio più modesto in conseguenza dell’accordo tra gli azionisti di WestLB che prevede che la riserva speciale costituisca a livello interno solo una garanzia subordinata. Il rischio del Land come investitore di Wfa è limitato agli attivi trasferiti e non è più elevato, come sostenuto dal BdB.
(148)
Le autorità tedesche sostengono che i calcoli sul rendimento forniti dal BdB (e provenienti dalla perizia di un esperto indipendente) non sono corretti e appoggia questa tesi con una controperizia, commissionata da WestLB. Secondo questo documento, i principali errori sono un metodo di calcolo sbagliato (metodo della media aritmetica invece che della media geometrica, la «Compound annual growth rate») ed l’uso di periodi di investimento non pertinenti. Dopo la correzione, il rendimento delle grandi banche private in Germania (16,86 % al lordo delle imposte) scende al 7,0 %. Inoltre, le cinque banche tedesche private utilizzate, dato il diverso tipo di attività, non possono essere paragonate a WestLB. In base al calcolo effettuato prendendo come riferimento due banche equivalenti, il rendimento del capitale scende addirittura al 5,8 %. Inoltre, la perizia realizzata per il BdB usa un periodo di osservazione non rappresentativo, dal 1982 al 1992, che comprende due periodi di rialzo dei mercati di borsa. Abbreviando il periodo di osservazione, si ridurrebbero ulteriormente le cifre sul rendimento.
(149)
Le autorità tedesche contestano l’affermazione del BdB secondo la quale che non insorgerebbero costi di rifinanziamento per mancanza di liquidità in quanto con l’attualizzazione del valore nominale del patrimonio di Wfa si è già tenuto conto dei problemi relativi alla liquidità. Tale attualizzazione non sarebbe a loro avviso connessa all’aspetto della liquidità, ma è il risultato del fatto che il patrimonio di Wfa è composto fondamentalmente da attività e passività a lungo termine a basso tasso di interesse o a tasso zero. La Germania respinge anche l’argomento del BdB secondo il quale, anche se si ipotizzano costi di rifinanziamento, si giustificherebbe solo una modesta riduzione del rendimento del 2,7 % al lordo delle imposte. Il parere di un esperto presentato dal BdB a questo riguardo è considerato errato in quanto confonderebbe in modo inammissibile i redditi della banca dall’attività bancaria con i redditi di un investitore esterno. Inoltre, la perizia del BdB paragona redditi lordi mentre si dovrebbe fare il raffronto tra i redditi netti. Le autorità tedesche hanno presentato una perizia propria, redatta da una ditta di consulenza esterna.
(150)
Le sinergie sarebbero solo all’interno di Wfa e non all’interno di WestLB a grazie della soppressione delle divisioni doppie (trasferimento dell’ex divisione edilizia residenziale di WestLB) e di altre sovrapposizioni. Pertanto, esse sono indipendenti dalla separazione economica, organizzativa e di personale tra Wfa e WestLB; determinano una riduzione dei necessari apporti di capitale del Land a Wfa e sono il diretto risultato del trasferimento di Wfa a WestLB.
(151)
La differenza tra l’importo di capitale della riserva speciale Wfa iscritto a bilancio e l’importo riconosciuto a fini di vigilanza dal BAKred è stato chiaramente comunicato ai terzi. Secondo le autorità tedesche, i creditori non assegnano una funzione di garanzia alla parte non riconosciuta. Dato che solo la parte che può essere utilizzata da WestLB per sostenere le proprie attività avrebbe un’utilità economica per la banca, il Land non può chiedere una remunerazione sulla quota eccedente.
(152)
La cancellazione delle passività è stata presa in considerazione nella valutazione del patrimonio di Wfa da parte del BAKred, sulla cui base WestLB paga la remunerazione. Inoltre, la posizione economica globale del Land non è di fatto cambiata dopo la cancellazione dell’obbligo di garanzia. Secondo le autorità tedesche, infine, l’esenzione fiscale non va a favore di WestLB.
V. ACCORDO TRA IL BDB, IL LAND RENANIA SETTENTRIONALE-VESTFALIA E WESTLB
(153)
Il 13 ottobre 2004 il denunciante (il BdB), il Land Renania settentrionale-Vestfalia e WestLB AG hanno notificato alla Commissione un accordo in relazione al procedimento riguardante gli aiuti a WestLB. Sebbene le loro tesi giuridiche di base siano rimaste invariate, le parti hanno trovato un accordo su quelli che considerano dei parametri adeguati per determinare una remunerazione adeguata nonché sulla remunerazione che essi considerano adeguata. Esse hanno chiesto alla Commissione di tenere conto dell’accordo nella propria decisione.
(154)
Le parti hanno innanzitutto determinato, sulla base del «Capital Asset Pricing Modell» (CAPM), la remunerazione minima attesa per un investimento ipotetico nel capitale sociale di WestLB al momento del trasferimento. Secondo il modello, la remunerazione minima adeguata per la parte del capitale di Wfa riconosciuta dal BAKred come fondi propri di base e non utilizzata da Wfa per il sostegno delle proprie attività di promozione dell’edilizia residenziale ammonta al 10,19 % annuo.
(155)
Per il calcolo di questa remunerazione minima, le parti hanno utilizzato i tassi d’interesse privi di rischio a lungo termine determinati dalle Landesbanken sulla base del REX 10 Performance Index della Deutsche Börse AG e i fattori beta, quali stimati da una perizia di KPMG del 26 maggio 2004, commissionata dalle Landesbanken. In concreto ne è risultato che per WestLB al momento del trasferimento il tasso d’interesse base privo di rischio era pari al %. Sulla base dello studio di KPMG si è applicato un fattore beta dello 0,76 % per il momento del trasferimento. È stato fissato un premio di rischio di mercato del 4 %.
(156)
Il tasso di interesse di partenza del 10,16 % (1o gennaio 1991) è stato calcolato come segue: tasso d’interesse privo di rischio del 7,15 % + (premio di rischio generale di mercato del 4,0 % x fattore beta di 0,76).
(157)
In seguito è stata applicata una riduzione a causa della mancanza di liquidità del patrimonio a destinazione vincolata. Il tasso d’interesse privo di rischio del 7,15 % è stato utilizzato come base forfettaria per i costi di rifinanziamento lordi. Per determinare i costi di rifinanziamento netti rilevanti, l’onere fiscale di WestLB al momento del trasferimento è stato fissato ad una percentuale forfettaria del 50 %, dal quale è derivata una riduzione del 3,57 %.
(158)
Infine è stata applicata una maggiorazione dello 0,3 %, per tenere conto della mancata concessione di diritti di voto.
(159)
In conclusione, per il patrimonio a destinazione vincolata si è considerata appropriata una remunerazione pari al 6,92 % l’anno, al netto delle imposte, per la parte del capitale di Wfa riconosciuta dal BAKred come fondi propri di base e non utilizzata da Wfa per il sostegno delle proprie attività di promozione dell’edilizia residenziale.
(160)
Le parti concordano sul fatto che, con l’applicazione del modello società madre-società figlia al 1o gennaio 2002, la situazione di concessione di aiuti di Stato derivante dal trasferimento del capitale di Wfa è cessata.
VI. VALUTAZIONE DELLA MISURA
(161)
Il primo passo per la valutazione della misura a norma delle norme previste dal trattato in materia di aiuti di Stato è di valutare se tale misura configuri un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE.
1. RISORSE STATALI E TRATTAMENTO FAVOREVOLE DI UNA DETERMINATA IMPRESA
(162)
Wfa era un istituto di diritto pubblico, di proprietà totale del Land Renania settentrionale-Vestfalia e diretto alla promozione dell’edilizia residenziale attraverso la concessione di prestiti a basso tasso di interesse o a tasso zero. Il Land ne garantiva l’intero passivo attraverso l’Anstaltslast e la Gewährträgerhaftung. La fonte di finanziamento principale di Wfa, ossia il fondo per la promozione dell’edilizia residenziale del Land (Landeswohnungsbauvermögen), è stata creata attraverso apporti di capitale annuali provenienti dal bilancio del Land ed attraverso gli interessi provenienti dai prestiti alla costruzione.
(163)
Se un patrimonio statale di questo tipo, con un valore commerciale, viene trasferito ad un’impresa senza una remunerazione sufficiente, è chiaro che sono coinvolte risorse statali ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato.
(164)
Allo scopo di accertare se il trasferimento di risorse statali ad un’impresa pubblica favorisca tale impresa e possa costituire quindi un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato, la Commissione applica il cosiddetto «principio dell’investitore operante in un’economia di mercato». Tale principio è stato accolto e sviluppato dalla Corte di giustizia in una serie di decisioni. La valutazione alla luce di tale principio verrà effettuata al punto 3 seguente. Se l’aiuto di Stato è presente, ciò favorisce evidentemente WestLB, vale a dire una determinata impresa ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE.
2. DISTORSIONE DELLA CONCORRENZA ED INCIDENZA SUGLI SCAMBI TRA GLI STATI MEMBRI
(165)
La liberalizzazione dei servizi finanziari e l’integrazione dei mercati finanziari hanno reso l’attività bancaria all’interno della Comunità sempre più sensibile alle distorsioni della concorrenza. Tale sviluppo si intensifica ulteriormente con l’Unione economica e monetaria, che elimina i residui ostacoli alla concorrenza sui mercati dei servizi finanziari.
(166)
Secondo la relazione delle attività per il 1997 di WestLB, essa si definisce come una banca commerciale universale che opera a livello internazionale, nonché come banca centrale per le casse di risparmio e banca statale e comunale. Essa si definisce un gruppo bancario europeo al servizio di grandi clienti con attività in importanti piazze finanziarie ed economiche mondiali. È presente soprattutto in Europa dove ha filiali, agenzie ed uffici di rappresentanza in tutti i paesi importanti. Complessivamente, WestLB è rappresentata da propri uffici in più di 35 paesi.
(167)
Quindi, nonostante il nome, la tradizione e i compiti che le vengono attribuiti dalla legge, WestLB non è affatto soltanto una banca locale o regionale. La sua presenza in Europa e sui mercati internazionali è già stata dimostrata al punto II.1. L’attività estera del gruppo ha contribuito nel 1997 per il 48 % dei redditi non consolidati. Secondo la relazione delle attività per il 1997, la crescita della banca in tale anno può principalmente essere attribuita all’estensione dell’attività estera.
(168)
È chiaro pertanto che WestLB offre i propri servizi bancari in concorrenza con altre banche europee fuori dalla Germania e - dato che le banche di altri paesi europei operano in Germania - anche all’interno della Germania. Ciò è stato confermato dalle affermazioni delle associazioni bancarie di due Stati membri. È ovvio pertanto che l’aiuto concesso a WestLB determina distorsioni della concorrenza e incide sugli scambi tra gli Stati membri.
(169)
Va inoltre ricordato che vi è un legame molto stretto tra i fondi propri di un istituto di credito e le sue attività bancarie. Solo sulla base di sufficienti fondi propri riconosciuti una banca può operare ed espandere le proprie attività commerciali. Dato che la misura statale ha fornito a WestLB fondi propri utili per rispettare i requisiti di solvibilità, essa ha direttamente influenzato le possibilità operative della banca.
3. IL PRINCIPIO DELL’INVESTITORE OPERANTE IN UN’ECONOMIA DI MERCATO
(170)
Per giudicare se una misura finanziaria adottata da un ente pubblico azionista di un’impresa contenga elementi di aiuto di Stato, la Commissione applica il principio dell’«investitore operante in un’economia di mercato». Tale principio è stato applicato dalla Commissione in molti casi ed è stato accolto ed ulteriormente sviluppato dalla Corte di giustizia in diverse decisioni (38). Esso consente alla Commissione di tener conto delle circostanze particolari di ciascun caso, di tener conto ad esempio di determinate strategie di una holding o di un gruppo di imprese o di distinguere tra gli interessi a breve e a lungo termine di un investitore. Tale principio trova applicazione anche nel caso in esame.
(171)
Secondo il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato, non sussiste aiuto di Stato quando vengono assegnati fondi a «condizioni alle quali un investitore privato, operante secondo la logica di un investitore in condizioni normali di economia di mercato, avrebbe accettato di finanziare un’impresa privata» (39). In particolare, un intervento finanziario va considerato inaccettabile per un investitore operante in un’economia di mercato quando la situazione finanziaria dell’impresa non lascia prevedere un rendimento normale (sotto forma di dividendi o di incremento di valore) entro un lasso di tempo ragionevole (40).
(172)
È ovvio che la Commissione deve fondare la sua valutazione di un caso sui dati disponibili per l’investitore al momento in cui ha preso la decisione di procedere all’intervento finanziario in questione. Il trasferimento di Wfa è stato deciso dalle competenti autorità pubbliche nel 1991. Di conseguenza, la Commissione deve valutare l’operazione sulla base dei dati allora disponibili e delle condizioni economiche e di mercato esistenti in quel momento. I dati citati nella presente decisione e che si riferiscono ad anni successivi sono utilizzati unicamente per illustrare gli effetti del trasferimento sulla situazione di WestLB ed in nessun caso possono servire a giustificare o mettere in discussione l’operazione a posteriori.
(173)
Le autorità tedesche hanno ricordato alla Commissione di esaminare il caso unicamente in base alla situazione esistente al momento della decisione di trasferimento, vale a dire a fine 1991, e di non tener conto dei successivi sviluppi. Tale parere potrebbe implicare che la Commissione non dovrebbe tener conto né del fatto che sono stati riconosciuti dal BAKred solo 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) di fondi propri di base invece dei 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) richiesti, né del fatto che nel 1993 è stata concordata una remunerazione dello 0,6 %. Tuttavia, al momento del trasferimento, sebbene il valore di Wfa deciso dal Land e WestLB fosse di 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR), non è stato convenuto alcun livello di remunerazione. La Commissione quindi ritiene appropriato, al momento di valutare l’operazione, di tener conto anche della situazione prevalente quando le parti hanno finalmente stabilito la remunerazione.
(174)
La Commissione non condivide il parere della Germania e di WestLB che il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato non sia applicabile ad imprese sane e redditizie e che ciò emerga dalla giurisprudenza della Corte di giustizia. Il fatto che il principio sia stato finora applicato principalmente ad imprese in difficoltà, non limita in alcun modo la sua applicazione a questa categoria di imprese.
(175)
L’aiuto alla ristrutturazione di imprese può essere concesso solo nei casi in cui un piano di ristrutturazione ripristini l’efficienza della società, vale a dire porti ad un rendimento «normale», in base al quale la società oggetto dell’aiuto può continuare con le proprie forze, in quanto questo «normale» rendimento di mercato può essere accettabile per un investitore operante in un’economia di mercato. Nei casi in cui tali decisioni sono state impugnate davanti alla Corte, essa non ha mai messo in questione il fatto che la Commissione chiedesse non solo un rendimento in pareggio o simbolico, ma un tasso «normale» di mercato vero e proprio.
(176)
Non esiste alcuna regola in base alla quale il fatto che una società sia redditizia escluda a priori la possibilità che l’apporto di capitale possa contenere un elemento di aiuto di Stato. Anche se una società è redditizia, un investitore operante in un’economia di mercato potrebbe astenersi dall’apportare nuovo capitale quando non può sperare in un rendimento adeguato dal capitale investito in termini di dividendi o di un aumento del valore dell’investimento. Se la società non consentisse il rendimento appropriato atteso al momento dell’investimento, l’investitore in un’economia di mercato chiederebbe misure per aumentare tale rendimento. Pertanto, il principio dell’investitore operante in un’economia di mercato è applicabile egualmente a tutte le imprese pubbliche, indipendentemente dal fatto che siano redditizie od operino in perdita.
(177)
L’adeguatezza del probabile rendimento del capitale dipende a sua volta da quello che un investitore operante in un’economia di mercato può aspettarsi da investimenti simili che comportano rischi simili. È evidente che un’impresa costantemente in crisi senza segnali di recupero non può sopravvivere nel lungo periodo. I nuovi investitori rifiuterebbero di soddisfare la richiesta della società di nuovo capitale e gli investitori esistenti finirebbero per disinvestire - anche accettando, se necessario, di subire una perdita - allo scopo di riposizionare il loro capitale in investimenti più redditizi. Pertanto, in una comunicazione agli Stati membri sull’applicazione delle norme degli aiuti di Stato alle imprese pubbliche, la Commissione ha specificato che valuterà la situazione finanziaria di un’impresa al momento in cui viene proposto l’apporto di nuovo capitale, raffrontando il comportamento dello Stato e quello di un investitore operante in un’economia di mercato, «in particolare nel caso di un’impresa non in perdita» (41).
(178)
Inoltre, va osservato che un’«impresa sana e redditizia» non può essere equiparata ad un’impresa che non subisce perdite. Un’impresa che registra solo modesti profitti o non registra né profitti né perdite, di fatto, non può essere considerata un’impresa sana e redditizia. È certamente vero che è difficile stabilire una «redditività media» in quanto questa dipende da una serie di fattori, come ad esempio il rischio del settore economico nella quale l’impresa opera. Tuttavia, le imprese che generano nell’arco di un certo periodo un profitto al di sotto del livello generato dalle imprese con una struttura di rischio simile, come detto sopra, verrebbero eliminate dal mercato nel lungo termine. Il parere della Germania e di WestLB porterebbe ad una situazione in cui lo Stato, senza riguardo delle regole sugli aiuti di Stato del trattato CE, potrebbe investire in imprese che realizzano un utile annuo di 1 EUR.
(179)
Certamente non è compito della Commissione avviare sistematicamente ed immediatamente un procedimento quando un’impresa pubblica registra una redditività al di sotto della media. Anche le imprese private mostrano di tanto in tanto redditività inferiori alla media (è logico che esistano deviazioni da un valore medio in entrambe le direzioni). Tuttavia, un’impresa normale sul mercato in tal caso cercherebbe di aumentare la propria redditività, di operare ristrutturazioni e di prendere altre misure allo scopo di porre fine a questa situazione ed impedire che divenga cronica. Gli investitori sul mercato si aspettano in realtà interventi adeguati a questo riguardo.
(180)
Inoltre, come già indicato sopra, bisogna distinguere tra investimenti esistenti ed investimenti nuovi in quanto i punti di partenza - ma non i principi di base - per le decisioni di investimento sono diversi. Nel caso di un investimento esistente, l’investitore può mostrare maggiore disponibilità ad accettare un rendimento più basso (o addirittura negativo) nel breve termine se prevede un miglioramento della situazione. Certamente, un investitore potrebbe anche aumentare il suo investimento in una società con una redditività modesta; tuttavia, egli non lo farebbe se non si aspettasse un miglioramento della situazione ed un rendimento adeguato a lungo termine. Se, d’altro canto, egli prevede che la combinazione di rischio e rendimento sia più modesta rispetto ad imprese raffrontabili, egli valuterà l’opportunità di porre termine al suo investimento. Nel caso di un nuovo investimento, l’investitore mostrerà probabilmente meno disponibilità ad accettare una redditività modesta fin dall’inizio (42). Tuttavia, come già affermato, i principi sono gli stessi per tutte le decisioni: il rendimento atteso nel lungo termine dell’investimento (tenendo conto del rischio e di altri fattori) deve alla fine essere almeno uguale a quello di investimenti comparabili. La società non sarà altrimenti in grado di trovare i fondi necessari e quindi non potrà sopravvivere nel lungo termine.
(181)
WestLB sostiene che la questione se la banca abbia generato o meno i profitti medi negli anni prima del trasferimento può in linea di principio restare senza risposta se viene convenuta una remunerazione fissa appropriata e se la redditività sembra sufficiente a mantenere tale remunerazione nel lungo termine. Su questa posizione si può convenire in linea di principio. Tuttavia, bisogna anche tener presente che la redditività nel lungo termine è collegata al raggiungimento da parte della società di un tasso medio di rendimento sul suo capitale.
(182)
Con riguardo al probabile comportamento di un investitore operante in un’economia di mercato, non ha importanza che anche altre banche abbiano dovuto raccogliere capitale addizionale in conseguenza delle disposizioni più severe della direttiva sul coefficiente di solvibilità. La direttiva non impone alle banche l’obbligo di raccogliere capitale addizionale. Essa stabilisce semplicemente una quota minima di capitale per gli attivi ponderati per il rischio, vale a dire una presunzione giuridica di quello che è necessario per la redditività di una banca. Di conseguenza, un investitore operante in un’economia di mercato avrebbe indotto la sua banca a ristrutturare i propri rischi allo scopo di soddisfare le nuove regole di solvibilità anziché aumentare il capitale della banca. Tale iniziativa ridurrebbe direttamente il volume di attività della banca e di conseguenza la sua presenza sui mercati.
(183)
Se un azionista pubblico decide che un apporto di capitale è un modo appropriato perché la banca possa rispettare i requisiti patrimoniali, la questione è se le circostanze particolari nelle quali il capitale viene fornito potrebbero essere accettabili per un investitore privato operante in un’economia di mercato. Se una misura finanziaria è necessaria per il rispetto dei requisiti di solvibilità, un investitore privato potrebbe essere disposto ad applicare questa misura allo scopo di conservare il valore dell’investimento già effettuato. Egli esigerebbe tuttavia un rendimento adeguato sul nuovo apporto di capitale. È probabile che un investitore operante in un’economia di mercato si attenderebbe un rendimento più elevato su un investimento di capitale in una banca le cui riserve di capitale siano esaurite e che abbia un bisogno urgente di nuovo capitale in quanto tale circostanza lo espone ad un rischio più elevato.
(184)
Alla luce del principio di un investitore operante in un’economia di mercato la questione cruciale è se nelle stesse condizioni tale investitore avrebbe fornito a WestLB un capitale con le stesse specificità del patrimonio di Wfa, in particolare tenendo conto dei rendimenti probabili dell’investimento. Tale questione verrà esaminata in appresso.
a) ARTICOLO 295 DEL TRATTATO CE
(185)
La Germania sostiene che il Land Renania settentrionale-Vestfalia non era obbligato a prendere in considerazione una privatizzazione di WestLB allo scopo di aumentarne la base di capitale, che il Land era in linea di principio libero di trasferire Wfa a WestLB allo scopo di realizzare sinergie e che il Land, a norma del diritto comunitario, non era obbligato a prendere in considerazione un trasferimento di Wfa ad un istituto di credito privato. Questo punto di vista può essere condiviso. Le autorità tedesche affermano inoltre che le finalità pubbliche di Wfa costituiscono una funzione di interesse economico generale e che Wfa, ai sensi dell’articolo 295, non è soggetta al controllo della Commissione.
(186)
Finché gli enti pubblici svolgono esclusivamente funzioni di pubblica utilità e non sono in posizione di concorrenza con imprese commerciali le regole della concorrenza non si applicano ad essi. La situazione cambia quando si hanno effetti sulla concorrenza. L’articolo 86, paragrafo 2 del trattato serve per affrontare situazioni dove potrebbe essere necessario deviare dalle norme sulla concorrenza per assicurare la prestazione di servizi di interesse economico generale. Il punto V.6 tratta in particolare questo articolo. D’altro canto, l’articolo 295 del trattato stabilisce che il regime di proprietà esistente negli Stati membri resta impregiudicato, il che non giustifica una violazione delle regole di concorrenza previste dal trattato stesso.
(187)
Le autorità tedesche e WestLB sostengono che, data la destinazione vincolata del patrimonio di Wfa, stabilita nella legge sulla promozione dell’edilizia residenziale, queste risorse non potevano essere utilizzate in maniera redditizia altrimenti che con il trasferimento ad un analogo istituto di diritto pubblico. Quindi, il trasferimento effettuato rappresenterebbe l’utilizzo commercialmente più sensato del patrimonio in questione. Pertanto, sostengono, qualsiasi remunerazione corrisposta per il trasferimento, vale a dire qualsiasi rendimento aggiuntivo del capitale di Wfa, sarebbe sufficiente a giustificare il trasferimento dal punto di vista del principio dell’investitore operante in un’economia di mercato. Questa argomentazione non può essere accolta. È possibile che il trasferimento di Wfa in WestLB e la conseguente possibilità per WestLB di utilizzare una parte del capitale di Wfa a fini di solvibilità sia l’uso commercialmente più sensato. Gli Stati membri sono liberi di utilizzare i fondi pubblici per scopi pubblici e sovrani, accettando in questo contesto profitti ridotti o addirittura nulli. La Commissione non rimette in questione il diritto degli Stati membri di creare fondi speciali allo scopo di soddisfare compiti di interesse economico generale. Tuttavia, quando fondi pubblici ed altri attivi vengono utilizzati per attività commerciali in regime di concorrenza, devono essere applicate le normali regole di mercato. Questo significa che quando lo Stato decide di utilizzare patrimonio destinato a finalità pubbliche (anche) per finalità commerciali, dovrebbe richiedere una remunerazione corrispondente alle condizioni del mercato.
b) NATURA SPECIFICA DELLA MISURA
(188)
Con l’operazione di trasferimento descritta sopra, in risposta all’esigenza di WestLB di aumentare i suoi fondi propri di base, le autorità del Land hanno scelto un metodo per aumentare il capitale con caratteristiche molto specifiche. L’idea generale era di fondere un istituto di credito di pubblica utilità che persegue un obiettivo particolare (Wfa) con una normale banca commerciale che opera alle condizioni di concorrenza generale, allo scopo di utilizzare eccedenze di capitale (da un punto di vista delle regole di solvibilità) nell’ambito dell’istituto di pubblica utilità, per le finalità dell’ente che opera in regime di concorrenza. Contemporaneamente, gli attivi trasferiti restavano destinati alla loro finalità originale. Di conseguenza, è stata scelta l’impostazione di un «ente all’interno di un ente», con il patrimonio di Wfa che formava un ciclo indipendente e «chiuso» nel quale gli utili generati da Wfa vengono attribuiti e rimangono soltanto a tale istituzione.
(189)
La Commissione non è al corrente di eventuali precedenti di un aumento di capitale che implichi una «tale fusione imperfetta» in quanto potrebbe essere importante da un punto di vista delle regole sugli aiuti di Stato. Tuttavia, la Commissione è del parere che, se una struttura come quella in questione viene scelta da uno Stato membro, è necessario procedere ad un’approfondita analisi del suo impatto finanziario ed economico sulla parte dell’ente che opera in regime di concorrenza allo scopo di evitare che strutture non trasparenti vengano utilizzate per aggirare le regole sugli aiuti di Stato del trattato. È necessario valutare in che misura l’operazione effettuata sia economicamente vantaggiosa per i comparti di WestLB che operano in regime di concorrenza nonostante la creazione di «circuiti chiusi».
(190)
In questo contesto va osservato che la complessità del caso e la mancanza di operazioni direttamente comparabili sul mercato rendono il giudizio alquanto difficile. Pertanto, la Commissione ha dedicato un tempo notevole alla raccolta di informazioni ed all’analisi del caso. Inoltre, la Commissione ha incaricato un esperto esterno di emettere un parere sulla transazione e sulla remunerazione che può essere considerata corrispondente alle condizioni di mercato. Solo sulla base di tutti i dati disponibili, dopo un attento esame, la Commissione ha tratto le sue conclusioni ed è giunta alla presente decisione.
c) MANTENIMENTO DELL’ASSETTO PROPRIETARIO
(191)
Quando apporta capitale proprio in una banca, l’investitore operante in un’economia di mercato chiede una quota appropriata dei profitti di tale banca. Un modo per assicurarsi tale partecipazione ai profitti è una corrispondente ridistribuzione delle partecipazioni. Ciò gli consente di accedere ad una quota adeguata dei dividendi della banca e ad un eventuale aumento del valore dichiarato e non dichiarato in conseguenza delle maggiori capacità di guadagno. Un modo per assicurare un rendimento adeguato del capitale fornito sarebbe pertanto stato quello di aumentare in misura adeguata la partecipazione del Land in WestLB, a condizione che la redditività globale della banca corrispondesse al tasso normale di rendimento che un investitore operante in economia di mercato si attenderebbe dal proprio investimento. Ciò avrebbe evitato la discussione circa l’adeguatezza del tasso della remunerazione dello 0,6 %. Tuttavia, questa impostazione non è stata adottata dal Land.
(192)
Secondo le autorità tedesche, una ridistribuzione delle quote in WestLB non sarebbe stata possibile per il particolare carattere dell’operazione, a causa soprattutto dell’impostazione a circuito chiuso e del diritto esclusivo del Land (valido solo sul piano interno) a disporre del patrimonio netto di Wfa in caso di liquidazione di WestLB, diritto che era stato accettato dai proprietari di WestLB.
(193)
In questo caso il Land avrebbe dovuto tuttavia esigere, in base al principio di un investitore operante in un’economia di mercato, di ricevere una remunerazione adeguata per il trasferimento sotto un’altra forma. Se il Land rinuncia ad una remunerazione consueta sul mercato, non si comporta come un investitore operante in un’economia di mercato e quindi concede un vantaggio a WestLB che costituisce un aiuto di Stato.
d) CAPITALE UTILIZZATO COME BASE PER IL CALCOLO DELLA REMUNERAZIONE
(194)
La Germania e WestLB sostengono che solo la parte dei fondi propri di base riconosciuti che può essere utilizzata da WestLB per sostenere le proprie attività commerciali avrebbe un valore economico per la banca e che quindi il Land potrebbe chiedere una remunerazione solo per questa parte. Il BdB sostiene invece che l’intero ammontare di 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) è a rischio e quindi dovrebbe essere versata una remunerazione su tale importo. Il livello di tale remunerazione dovrebbe essere diverso per i fondi propri di base riconosciuti di 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) e per il residuo di 1,9 miliardi di DEM (970 milioni di EUR).
(195)
I consulenti della Commissione hanno basato la loro valutazione sull’ipotesi che al momento del trasferimento il valore di Wfa fosse stato stabilito a 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) dal Land e da WestLB e che un investitore operante in un’economia di mercato avrebbe quindi in linea di principio chiesto una remunerazione su tale valore, indipendentemente da eventuali successivi sviluppi, come il riconoscimento del capitale (o solo parte di esso) come fondi propri di base da parte del BAKred. Decisive per la fissazione di una remunerazione per un investimento di capitale sono solo le circostanze al momento della decisione di investimento e non quanto avviene in un secondo tempo. Tuttavia, i consulenti della Commissione riconoscono anche che l’operazione avrebbe avuto un corso diverso nelle normali condizioni di mercato.
(196)
A parere della Commissione, la sequenza delle fasi del trasferimento potrebbe effettivamente indicare una remunerazione uguale per l’intero capitale indicato nel bilancio di WestLB. Il trasferimento è stato deciso ed eseguito; in seguito è stato chiesto al BAKred di riconoscere la riserva speciale Wfa come fondi propri di base e solo due anni dopo la decisione di trasferimento è stata stabilita la remunerazione. Tuttavia, in condizioni normali di mercato, nessuna banca avrebbe accettato di iscrivere Wfa per un importo di 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) nel proprio bilancio e di versare una remunerazione uniforme su tale importo prima di poter verificare se esso sarebbe stato accettato come fondi propri di base dall’autorità di vigilanza. Inoltre, come è stato sottolineato anche dagli esperti esterni della Commissione, un investitore razionale certamente non si sarebbe comportato in questo modo, vale a dire consentire ad un importante apporto di capitale senza prima concludere un accordo su un metodo per il calcolo della remunerazione adeguata. Tuttavia, a parere della Commissione, la successione degli eventi può essere spiegata dalle circostanze speciali del caso. Il Land aveva relazioni finanziarie di lungo termine con la banca ed era il suo proprietario principale. Esisteva solo un ristretto numero di azionisti (tutti pubblici), il che significa in pratica meno necessità di trasparenza ed apertura rispetto al caso di un’impresa con un gran numero di azionisti («esterni») o con una quotazione in borsa. Queste circostanze speciali hanno reso possibile decidere il trasferimento pur lasciando aperta la questione della determinazione della remunerazione definitiva fino a quando fosse stabilita l’effettiva utilizzabilità del capitale di Wfa per l’attività bancaria in regime di concorrenza.
(197)
Per fissare una remunerazione adeguata dovrebbe essere effettuata una distinzione tra le parti della riserva speciale di Wfa a seconda dell’uso che ne può essere fatto da parte di WestLB. 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) sono stati registrati come fondi propri nel bilancio di WestLB e 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) sono stati riconosciuti dal BAKred come fondi propri di base. Solo 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR) di questi fondi propri consentono a WestLB di espandere le proprie attività e dovrebbero essere la base primaria di una remunerazione per il Land. I residui fondi propri di base riconosciuti, pari a 1,5 miliardi di DEM (770 milioni di EUR), figurano nel bilancio, ma sono necessari per sostenere le attività di promozione dell’edilizia residenziale di Wfa. 1,9 miliardi di DEM (970 milioni di EUR) figurano nel bilancio, ma non sono riconosciuti come fondi propri a fini di solvibilità. Quindi l’importo indicato nel bilancio di WestLB, ma non utilizzabile da WestLB per espandere le proprie attività commerciali, ammonta a 3,4 miliardi di DEM (1,74 miliardi di EUR).
(198)
Tuttavia, i fondi propri sono importanti non solo sotto il profilo della vigilanza. L’importo dei fondi propri indicato in bilancio costituisce infatti anche un’indicazione della solidità della banca per i suoi prestatori e influisce sulle condizioni alle quali la banca è in grado di raccogliere fondi esterni. Contrariamente all’argomentazione della Germania e di WestLB, i creditori e le agenzie di rating non guardano solo ai fondi propri riconosciuti, ma alla situazione economica globale della banca. I fondi propri riconosciuti formano solo una parte di questa analisi del merito di credito della banca. L’importo di 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) è stato stabilito dal Land e WestLB come valore probabile che potrebbe essere ottenuto nel caso di vendita di Wfa ad un terzo. Se questa valutazione non fosse stata adeguata, i revisori di WestLB non avrebbero acconsentito che fosse mantenuta nel bilancio. L’importo di 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) riconosciuto dal BAKred è dovuto ad una valutazione molto prudente da parte dell’ente di vigilanza. Va ricordato che anche la valutazione effettuata per conto del BAKred dà uno spread da 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) a 5,4 miliardi di DEM (2,76 miliardi di EUR). Pertanto, l’importo totale di 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) verrà considerato da un creditore potenziale come garanzia per il suo investimento ed aumenterà l’affidabilità di WestLB. Questo effetto positivo del trasferimento sul merito di credito della banca è stato constatato anche nella valutazione di Wfa fatta per WestLB nel 1992. Dato che l’importo di 3,4 miliardi di DEM (1,74 miliardi di EUR) non può essere utilizzato per espandere l’attività, ma piuttosto migliora la situazione della banca agli occhi dei creditori, la sua funzione economica può, anche se figura come fondi propri nel bilancio, a tale riguardo essere paragonata almeno a quella di una garanzia.
(199)
Poiché anche l’importo di 3,4 miliardi di DEM (1,74 miliardi di EUR) ha un’utilità economica per WestLB, l’investitore operante in un’economia di mercato avrebbe chiesto una remunerazione. Certamente tale remunerazione sarà inferiore a quella prevista per la parte di 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR), che è più utile per WestLB in quanto può essere utilizzata come base di fondi propri, secondo le regole di solvibilità, per ampliare l’attività svolta in regime di concorrenza.
e) REMUNERAZIONE ADEGUATA DEL CAPITALE
(200)
Gli investimenti di diversa qualità economica richiedono rendimenti diversi. Nell’analizzare l’accettabilità dell’investimento per un investitore che agisce in condizioni normali di mercato, è quindi importante tener presente la natura economica particolare della misura finanziaria in questione ed il valore del capitale messo a disposizione di WestLB.
(201)
Il denunciante in origine sosteneva che l’operazione costituiva una garanzia di Stato del Land Renania settentrionale-Vestfalia per le passività di WestLB. WestLB indica tuttavia il capitale trasferito come fondi propri nel proprio bilancio e il BAKred ha riconosciuto l’importo di 4,0 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) come fondi propri di base ai sensi della direttiva sui fondi propri, di cui 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR) possono essere utilizzati da WestLB per sostenere le proprie attività svolte in regime di concorrenza. Di conseguenza, una valutazione coerente della misura finanziaria alla luce dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato presuppone che essa venga classificata come apporto di capitale e che venga richiesta una corrispondente remunerazione. La stessa misura finanziaria non può essere considerata un aumento di capitale secondo le regole della vigilanza bancaria ed una garanzia secondo le regole sugli aiuti di Stato del trattato. Questa classificazione in linea di principio non impedisce tuttavia che la Commissione paragoni ad una garanzia la parte del capitale che non può essere utilizzata da WestLB nello stesso modo del capitale «normale», sia a causa delle sue particolarità che per calcolarne la remunerazione adeguata.
i) Raffronto con altri strumenti rappresentativi di capitale proprio
(202)
La Germania sostiene che, dato che non è possibile alcun confronto diretto con altre operazioni, la remunerazione adeguata del patrimonio messo a disposizione dovrebbe essere stabilita raffrontando il trasferimento ai vari strumenti rappresentativi di capitale proprio presenti sul mercato. Per questo le autorità tedesche hanno presentato degli studi esterni i cui risultati sono già stati descritti sopra e che giungono alla conclusione che gli strumenti più simili al capitale di Wfa sono i certificati di godimento, le perpetual preferred shares e le partecipazioni tacite.
(203)
A parere della Commissione è difficile raffrontare il trasferimento di Wfa, data la sua specificità, a qualsiasi strumento disponibile all’epoca sul mercato. Sebbene sotto alcuni aspetti l’operazione possa presentare analogie con determinati strumenti, vi sono per ogni strumento talmente tante differenze che questo tipo di raffronto presenta un valore limitato. Inoltre, le perizie presentate dalle autorità tedesche non sono effettivamente esaurienti in quanto non vengono presi in considerazione alcuni strumenti importanti, ad esempio le azioni senza diritto di voto.
(204)
Va tenuto presente che gli strumenti utilizzati per il raffronto dalla Germania di solito forniscono ad una banca solo una quota molto limitata dei suoi fondi propri. Si tratta di strumenti addizionali, che integrano il «capitale proprio di base», che consiste principalmente di capitale sociale e riserve ufficiali. Il patrimonio di Wfa ha invece fatto salire i fondi propri di WestLB, considerati a fini di solvibilità, da 5,09 miliardi di DEM (2,6 miliardi di EUR) a 9,09 miliardi di DEM (4,65 miliardi di EUR), vale a dire dell’80 %. Anche se si tiene conto solo dell’aumento di 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR), utilizzabili da WestLB per sostenere le proprie attività commerciali, questo significa pur sempre un aumento dei fondi propri del 50 %. All’epoca si faceva solitamente ricorso agli strumenti ibridi fino ad un massimo del 20 %. Non sarebbe stato possibile aumentare il capitale di WestLB allo stesso modo - e su base durevole - con uno degli strumenti oggetto del raffronto (43).
(205)
Va inoltre osservato che da parte delle agenzie di rating è stata fatta pressione, mediante un esame particolarmente attento in materia, affinché vi fosse una specie di «restrizione volontaria» per quanto riguarda la quota di fondi propri relativa a questi strumenti.
(206)
A questo riguardo va sottolineato che la gamma relativamente ampia di strumenti di capitale ibridi di fondi propri di base e di fondi propri supplementari, ora disponibili per gli istituti di credito in diversi paesi, non esisteva in Germania nel 1991 quando venne deciso il trasferimento di Wfa e nel 1993 quando WestLB doveva soddisfare i requisiti patrimoniali più severi allora entrati in vigore. Alcuni sono stati sviluppati nel frattempo, altri già esistevano ma non erano riconosciuti in Germania. Sul piano pratico, all’epoca erano disponibili e venivano utilizzati principalmente i diritti di godimento e i prestiti subordinati (entrambi fondi propri supplementari, i secondi riconosciuti solo a partire dal 1993). Pertanto, il raffronto del capitale di Wfa con tali strumenti ibridi, che furono sviluppati per lo più solo in seguito e in parte sono disponibili soltanto in altri paesi, non è convincente. Esso è di fatto respinto (indirettamente) anche dalla Germania quando sostiene che la Commissione deve esaminare il caso sulla base della situazione esistente al momento della decisione, ovvero alla fine del 1991.
(207)
Nelle perizie presentate dalle autorità tedesche si afferma che nel caso di WestLB la probabilità di un fallimento è così minima che di fatto potrebbe essere trascurata. Tuttavia, se ci si basasse in modo conseguente su questa argomentazione, ciò significherebbe che un investitore non dovrebbe chiedere un premio di rischio rispetto al rendimento dei titoli di Stato esenti da rischio per investire in imprese che vengono considerate sicure. Questo certamente non corrisponde alla realtà del mercato. Anche se il rischio di fallimento può essere molto modesto nel caso di un investimento particolare, esso viene tenuto presente da un investitore che opera in un’economia di mercato. Questi chiederà una maggiorazione chiara per un investimento di questo tipo in una banca come per qualsiasi altra partecipazione «sicura».
(208)
Per quanto riguarda i due strumenti rappresentativi di capitale proprio (le perpetual preferred shares e i diritti di godimento) che nel raffronto operato delle autorità tedesche hanno un ruolo centrale come modello di paragone, vanno sottolineati alcuni punti specifici. Le perpetual preferred shares costituiscono fondi propri di base in alcuni paesi, ma non erano né sono riconosciute come tali in Germania. I diritti di godimento costituiscono solo dei fondi propri supplementari, mentre il capitale di Wfa ha le caratteristiche dei fondi propri di base. Pertanto, quest’ultimo è molto più utile a WestLB in quanto, sulla sua base, essa può raccogliere un quantitativo corrispondente di fondi propri supplementari (ad esempio diritti di godimento) in modo da allargare la base di fondi propri. Inoltre, qualora dopo anni di perdite venissero registrati nuovamente profitti, il valore nominale dei diritti di godimento verrebbe ripristinato prima di quello del capitale di Wfa. Inoltre, il capitale di Wfa è disponibile per WestLB senza limitazioni nel tempo, mentre i diritti di godimento sono emessi solitamente per un periodo di 10 anni. Inoltre va nuovamente ricordato che le dimensioni enormi dell’aumento di capitale sono atipiche e che l’ordine di ricorso alle garanzie in caso di perdite deve essere considerato in relazione a questo aspetto. Dato che la quota del patrimonio di Wfa è relativamente elevata, essa verrà utilizzata piuttosto velocemente in caso di perdite importanti.
(209)
Per tutte queste ragioni, la Commissione è del parere che, viste le peculiarità del capitale di Wfa, il raffronto operato dalla Germania con strumenti ibridi rappresentativi di capitale proprio non sia la base appropriata per stabilire la remunerazione adeguata per detto capitale (44).
(210)
Per quanto riguarda il rapporto tra il capitale di Wfa ed altri strumenti di capitale proprio, il BdB sostiene che l’accordo di subordinazione interna contenuto nell’accordo di copertura fra gli azionisti di WestLB è nullo in quanto va a danno di terzi perché dichiara che la riserva speciale di Wfa - nel caso di perdite di WestLB - potrà essere utilizzata unicamente subordinatamente ai restanti fondi propri di WestLB. Tuttavia, l’argomentazione della Germania e di WestLB può essere condivisa in quanto questo accordo si riferisce solo al rapporto tra la riserva speciale di Wfa e gli altri fondi propri di base forniti dagli azionisti, vale a dire in concreto capitale sociale e riserve, ma non intende subordinare il capitale di Wfa ai fondi propri supplementari come i diritti di godimento e i prestiti subordinati.
ii) I problemi sotto il profilo della liquidità
(211)
L’argomentazione delle autorità tedesche e di WestLB per quanto riguarda i problemi legati alla mancanza di liquidità può essere in linea di principio condivisa. Un apporto di capitale «normale» in una banca rifornisce la banca sia di liquidità che di una base di fondi propri necessari per ragioni di vigilanza all’espansione delle sue attività. Per utilizzare pienamente il capitale, ossia per espandere del fattore 12,5 (100 diviso per il coefficiente di solvibilità dell’8 %) le attività ponderate per il rischio al 100 %, la banca deve rifinanziarsi 11,5 volte sui mercati finanziari. In termini più semplici, la differenza tra l’interesse ricevuto moltiplicato per 12,5 e l’interesse corrisposto moltiplicato per 11,5 meno altri eventuali costi sostenuti dalla banca (ad esempio spese amministrative) corrisponde al rendimento del capitale proprio (45). Dato che il capitale di Wfa non fornisce inizialmente liquidità a WestLB, in quanto il patrimonio trasferito e tutti i ricavi di Wfa continuano ad essere destinati per legge alla promozione dell’edilizia residenziale, WestLB affronta costi di finanziamento addizionali per raccogliere i fondi necessari sui mercati finanziari, allo scopo di sfruttare pienamente le possibilità commerciali che si aprono con i fondi propri aggiuntivi, vale a dire di espandere le attività ponderate per il rischio di 12,5 volte l’importo del capitale (o di mantenere gli attivi al livello esistente) (46). A causa di questi costi extra che non sorgono nel caso di capitale proprio normale, la remunerazione adeguata deve essere ridotta di conseguenza. Un investitore operante in un’economia di mercato non potrebbe attendersi di ricevere la stessa remunerazione prevista nel caso di un’iniezione di contante.
(212)
Tuttavia, a differenza delle autorità tedesche e di WestLB, la Commissione è dell’avviso che non debba essere preso in considerazione l’intero tasso d’interesse di rifinanziamento. I costi di rifinanziamento costituiscono spese operative e riducono quindi il reddito imponibile. Ciò significa che il risultato netto della banca non viene ridotto dell’importo delle spese addizionali sostenute per gli interessi. Una parte di queste spese viene infatti compensata dalla riduzione dell’imposta sul reddito delle società. Solo i costi netti vanno presi in considerazione come onere addizionale per WestLB a causa della natura speciale del capitale trasferito. In sostanza, questo significa che la Commissione riconosce che per WestLB sorgono dei «costi di liquidità» addizionali per un importo pari ai «costi di rifinanziamento meno le imposte».
iii) Remunerazione adeguata per l’importo di 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR)
(213)
Esistono certamente diversi modi per calcolare la remunerazione appropriata dell’importo di 2,5 miliardi di DEM. Tuttavia, come indicato in seguito, tutti i metodi per calcolare la remunerazione del capitale sociale messo a disposizione seguono gli stessi principi di base. Sulla base di questi principi, la Commissione effettua il calcolo in due fasi: in primo luogo calcola la remunerazione minima che un investitore si attenderebbe da un investimento (ipotetico) nel capitale sociale di WestLB. In seguito esamina se, alla luce delle specificità dell’operazione in questione, il mercato avrebbe previsto una maggiorazione o una riduzione ed in tal caso se sia possibile procedere ad una quantificazione metodologicamente solida dell’entità di tale aggiustamento.
(214)
Il rendimento atteso ed il rischio di un investimento sono elementi determinanti nella decisione di investire da parte di in investitore operante in un’economia di mercato. Per determinare il loro livello, l’investitore incorpora nel suo calcolo tutte le informazioni disponibili riguardanti l’impresa e il mercato. In questo ambito si basa su rendimenti storici medi, che in generale sono un termine di riferimento anche per l’efficienza futura di un’impresa, nonché su un’analisi del modello aziendale dell’impresa per il periodo di investimento in questione, della strategia e della qualità della direzione dell’impresa o delle prospettive relative del settore in questione.
(215)
Un investitore operante in un’economia di mercato procederà ad un investimento solo se esso produce un rendimento superiore o presenta un rischio inferiore rispetto al migliore uso alternativo del capitale. Analogamente, non investirà in un’impresa il cui rendimento atteso è inferiore al rendimento medio previsto per altre imprese con un profilo di rischio analogo. In questo caso si può presumere che vi siano sufficienti alternative al progetto di investimento considerato che promettono un rendimento più elevato pur in presenza dello stesso grado di rischio.
(216)
Per determinare la remunerazione minima appropriata esistono vari metodi, che spaziano dalle diverse varianti dell’approccio del costo di finanziamento al metodo CAPM. Per descrivere i diversi approcci, occorre innanzitutto distinguere tra due componenti, un rendimento privo di rischio ed un premio di rischio specifico per il progetto di investimento:
il rendimento minimo appropriato per un investimento rischioso
=
tasso base privo di rischio + premio di rischio per l’investimento rischioso
Di conseguenza il rendimento minimo appropriato di un investimento rischioso può essere descritto come la somma del tasso di rendimento privo di rischio e del premio di rischio aggiuntivo per l’assunzione del rischio specifico dell’investimento.
(217)
La base per la determinazione del rendimento è pertanto l’esistenza di una forma di investimento priva di rischio di insolvenza con un rendimento che si presume privo di rischio. Per determinare il tasso di base privo di rischio viene utilizzato di norma il rendimento previsto sui titoli di Stato a interesse fisso (o eventualmente un indice basato su tali titoli), in quanto questi ultimi costituiscono forme di investimento con un rischio relativamente contenuto. I vari metodi divergono invece quando si tratta di determinare il premio di rischio:
-
Approccio del costo di finanziamento: il previsto rendimento dei fondi propri di un investitore rappresenta i costi futuri di finanziamento per la banca che utilizza tale capitale. Nell’ambito di questo approccio vengono innanzitutto determinati i costi storici del capitale proprio registrati da banche comparabili. La media aritmetica dei costi storici del capitale viene equiparata ai previsti costi futuri del capitale proprio e pertanto ai rendimenti attesi dall’investitore.
-
Approccio del costo di finanziamento con Compound Annual Growth Rate: è basato sull’uso della media geometrica anziché della media aritmetica (Compound annual growth rate).
-
Capital Asset Pricing Model (CAPM): il CAPM è il modello della finanza moderna più noto e più frequentemente testato che consente di determinare il rendimento atteso da un investitore tramite la seguente formula:
rendimento minimo
=
tasso base privo di rischio + (premio di rischio di mercato × beta)
Il premio di rischio per l’investimento in fondi propri si ottiene moltiplicando il premio di rischio del mercato per il fattore beta (premio di rischio del mercato per beta). Il fattore beta viene utilizzato per quantificare il rischio di un’impresa in rapporto al rischio complessivo di tutte le imprese.
(218)
Il CAPM è il metodo predominante per calcolare i rendimenti degli investimenti per quanto riguarda le grandi imprese quotate. Non essendo WestLB un’impresa quotata, non è tuttavia possibile derivare direttamente il valore del suo beta. Pertanto il CAPM può essere utilizzato solo sulla base di una stima del fattore beta.
(219)
La Commissione dispone di sei perizie di esperti nelle quali il premio di rischio e il rendimento complessivo dell’investimento vengono calcolati secondo metodi diversi; in tutte le perizie il premio di rischio per l’integrazione di Wfa in WestLB non viene determinato in modo diretto ma su base di un investimento (ipotetico) in capitale sociale in WestLB.
-
Pareri di Ernst&Young dell’11 settembre 1995 e 28 agosto 1997: Ernst&Young (1995), che segue l’approccio del costo di finanziamento, nel periodo compreso tra il 1982 e il 1992 calcola i costi di capitale effettivi in base alle variazioni dei prezzi rilevate l’ultimo giorno di contrattazione del mese (aumenti e diminuzioni) e dei dividendi versati (rendimento dei dividendi). La media aritmetica di tali costi storici viene quindi equiparata ai rendimenti attesi dall’investitore.
-
Parere di Associés en Finance (ottobre 1999): su incarico di WestLB e sulla base dei cosiddetti Securities Market Line Models, Associés en Finance ha calcolato una remunerazione minima compresa tra il 10 e l’11 % per un investimento simile a quello nel capitale sociale in WestLB al momento del trasferimento in oggetto.
-
Parere del BdB del 14 gennaio 1999: il BdB, in base all’approccio del costo di finanziamento con Compound annual growth rate con il complesso di dati di Ernst&Young, ha determinato per tutti i possibili periodi di investimento tra il 1982 e il 1992 le medie geometriche dei costi dei fondi propri per le quattro grandi banche commerciali tedesche Deutsche Bank, Dresdner Bank, Commerzbank e Bayerische Vereinsbank. I costi medi dei fondi propri di queste banche di riferimento, pari al 12,54 %, corrispondono al rendimento atteso dall’investitore.
-
Perizia di Lehman Brothers dell’8 luglio 1997 (su incarico di WestLB), parere del professor Schulte-Mattler del 14 gennaio 1999 (su incarico del BdB), parere di First Consulting del 18 giugno 1999 (su incarico della Commissione): questi pareri, che utilizzano tutti il CAPM, hanno innanzi tutto stabilito un premio di rischio di mercato generale per il mercato azionario tedesco alla fine del 1991, giungendo in media ad un premio del 4-5 % (Lehman Brothers 4 %, professor Schulte-Mattler 5 % e First Consulting 4-5 %). Nell’accordo trasmesso alla Commissione il 13 ottobre 2004 anche il Land Renania settentrionale-Vestfalia, WestLB e il denunciante BdB hanno utilizzato come base un premio di rischio del 4 %. Gli esperti hanno stimato successivamente il valore beta di WestLB, ossia hanno determinato il premio di rischio individuale di WestLB. Con tale valore il premio di rischio generale del mercato è stato adeguato a WestLB. Poiché alla fine del 1991 WestLB non era una società per azioni quotata in borsa, il suo valore beta non poteva essere stimato statisticamente. Per questo motivo gli esperti hanno presupposto che il valore beta di WestLB sia lo stesso delle banche comparabili quotate in borsa. Il professor Schulte-Mattler, utilizzando i dati della Bundesbank, ha stabilito un fattore beta per le banche commerciali private (le cosiddette «Kreditbanken») in Germania alla fine del 1991 pari a 1,25 (in base a dati annuali) e a 1,1 (in base a dati mensili). Gli esperti incaricati da WestLB (Lehman Brothers) non hanno invece utilizzato come base i fattori beta di tutti gli istituti di credito tedeschi ma di IKB Deutsche Industriebank e di BHF-Bank (0,765). Lehman Brothers è dunque pervenuta ad un premio di rischio nel complesso più basso per WestLB. Anche il denunciante BdB, nell’accordo trasmesso il 13 ottobre 2004, ha accettato come appropriato un fattore beta pari a 0,76 pervenendo dunque, contrariamente alla propria dichiarazione del 14 gennaio 1999, ad una remunerazione minima del 10,19 %.
(220)
Nel grafico che segue vengono riassunti i risultati delle varie perizie. Utilizzando i metodi sopra descritti per stabilire il rendimento atteso di un investimento a rischio si perviene ai valori seguenti di rendimento minimo per un investimento nel capitale sociale di WestLB:
(221)
Le perizie e i pareri presentati permettono di concludere che il rendimento minimo per un (ipotetico) investimento nel capitale sociale di WestLB al momento del trasferimento in oggetto è compreso tra il 10 % e il 13 % (47). Solo due perizie partono da un rendimento minimo decisamente più alto. Nelle riunioni tra il denunciante BdB, il Land Renania settentrionale-Vestfalia e WestLB AG nel luglio 2004 un tasso del 10,19 % è stato considerato la remunerazione adeguata. Questa cifra rientra nella fascia di mercato succitata. La Commissione ha pertanto deciso, a differenza di quanto fatto per la prima decisione WestLB del 1999, nella quale si è basata su un rendimento minimo del 12 % l’anno, di considerare il valore stabilito delle parti (10,19 % annuo) la retribuzione normale alle condizioni di mercato per un investimento simile a quello nel capitale sociale in WestLB al 31 dicembre 1991. Di conseguenza, la Commissione fissa la remunerazione minima adeguata per il trasferimento del patrimonio di Wfa al 10,19 % l’anno (al netto dell’imposta sulle società e al lordo dell’imposta a carico degli investitori).
(222)
Nel corso del procedimento WestLB ha inizialmente dichiarato che i suoi costi di rifinanziamento, al momento del trasferimento del patrimonio e in base alla sua struttura finanziaria, erano pari al 9,2 %. Nell’ambito del procedimento WestLB e la Germania hanno menzionato varie volte, per iscritto e verbalmente, tassi di rifinanziamento compresi tra il 7,0 % e il 7,5 % (48). Nel loro accordo le parti hanno utilizzato, in conformità al tasso base privo di rischio a lungo termine da esse determinato al 31 dicembre 1991, un tasso del 7,15 %. Le parti hanno inoltre concordato di ipotizzare un’aliquota fiscale forfettaria del 50 %. Di conseguenza le parti arrivano ad un tasso di rifinanziamento netto del 3,57 % per il capitale di Wfa messo a disposizione per la copertura dell’attività esercitata in regime di concorrenza e ad una corrispondente riduzione per mancanza di liquidità.
(223)
Sulla base del fatto che gli importi in questione sono all’interno della forchetta già indicata in precedenza dalla Germania, la Commissione ritiene che non vi sia alcuna ragione di considerare tali importi come inadeguati e li utilizza come base per determinare l’elemento di aiuto. La Commissione, nella prima decisione WestLB, aveva accettato il tasso a lungo termine dei titoli del governo federale tedesco a dieci anni, pari all’8,26 % alla fine del 1991, come costi minimi lordi di rifinanziamento. Si tratta tuttavia di un tasso determinato per un giorno preciso che non tiene conto del fatto che il patrimonio di Wfa doveva essere messo stabilmente a disposizione di WestLB. Nell’ambito delle loro discussioni sul tasso di base privo di rischio a lungo termine, le parti hanno pertanto evitato di utilizzare un tasso di rendimento privo di rischio per un periodo fisso osservato sul mercato al momento del conferimento del patrimonio, in quanto non terrebbe conto del rischio di reinvestimento, ovvero del rischio di non riuscire ad investire nuovamente allo stesso tasso privo di rischio alla scadenza del periodo d’investimento. Secondo le parti il modo migliore per tenere conto del rischio di investimento sarebbe quello di ricorrere ad un «Total Return Index» (indice di rendimento globale). Pertanto le parti hanno utilizzato il REX10 Performance Index della Borsa tedesca, che riproduce il rendimento di un investimento in titoli della Repubblica federale di Germania a 10 anni) di durata esattamente pari a dieci anni. La serie dell’indice utilizzata contiene i valori di fine anno del REX10 Performance Index a partire dal 1970. Le parti hanno quindi calcolato il rendimento annuo che rispecchia il trend corrispondente all’andamento del REX10 Performance Index nel periodo tra il 1970 e il 1991 e sono giunte al tasso base privo di rischio del 7,15 % (31 dicembre 1991).
(224)
Considerato che il capitale doveva essere messo stabilmente a disposizione di WestLB, la procedura adottata per determinare i tassi base privi di rischio in questo caso particolare appare appropriata. Il REX10 Performance Index costituisce inoltre una fonte di dati generalmente riconosciuta. I tassi di base privi di rischio così determinati sembrano pertanto adeguati.
(225)
Anche per questo motivo la Commissione ha deciso di basarsi sul tasso privo di rischio a lungo termine, stabilito dalle parti, del 7,15 % al 31 dicembre 1991 per i costi lordi minimi di rifinanziamento. Considerando un’aliquota fiscale forfettaria del 50 % (49) al momento del trasferimento, anche la Commissione arriva ad un tasso netto di rifinanziamento e dunque ad una riduzione per mancanza di liquidità del 3,75 % annuo per il capitale di Wfa messo a disposizione per la copertura dell’attività esercitata in regime di concorrenza.
(226)
In pratica, quando viene determinata una remunerazione, le circostanze atipiche per via delle quali un investimento si distingue da un investimento normale nel capitale sociale dell’impresa interessata danno origine in genere a riduzioni o maggiorazioni. Occorre pertanto esaminare se le particolarità, ed in particolare il profilo di rischio specifico del trasferimento del patrimonio di Wfa, costituiscano ragioni sufficienti per aggiustare la remunerazione minima del 10,19 % determinata secondo le modalità sovra indicate, che un investitore privato si attenderebbe per un investimento (ipotetico) nel capitale sociale di WestLB e se la Commissione possa produrre una quantificazione metodologicamente solida di tale aggiustamento. Sotto questo profilo devono essere considerati tre aspetti: in primo luogo, la mancata emissione di nuove quote della società con i diritti di voto associati, in secondo luogo, il volume straordinario del patrimonio trasferito ed in terzo luogo la mancanza di fungibilità dell’investimento.
(227)
Il trasferimento di Wfa non ha fornito al Land diritti di voto supplementari. Rinunciando ai diritti di voto, l’investitore rinuncia alla possibilità di influenzare la direzione della banca nel processo decisionale. Se i diritti di voto del Land fossero stati aumentati, il Land avrebbe posseduto più del 70 % dei diritti di voto. Questo significa che il Land, da proprietario di minoranza (con una partecipazione del 42 %), sarebbe divenuto il proprietario di maggioranza. Per compensare lo squilibrio derivante dall’accettazione di un rischio più elevato di perdite senza un aumento corrispondente di influenza sull’impresa, un investitore operante in economia di mercato avrebbe chiesto una remunerazione più elevata (anche se il rischio potenziale è attenuato da accordi interni con gli altri comproprietari). Questo risulta evidente in caso di azioni privilegiate prive di diritto di voto. In caso della rinuncia al diritto di voto viene offerto un tasso superiore nonché diritti di priorità. Sulla base di una remunerazione più elevata per le azioni privilegiate rispetto alle azioni ordinarie e in accordo con il denunciante BdB, il Land Renania settentrionale-Vestfalia e WestLB AG che, a seguito dei loro colloqui del luglio 2004, ritengono adeguato un tasso dello 0,3 % l’anno (al netto delle imposte), la Commissione considera appropriata una maggiorazione di almeno lo 0,3 % l’anno (al netto dell’imposta sulle società).
(228)
Il volume del patrimonio trasferito e gli effetti derivanti per WestLB sotto il profilo della direttiva relativa al coefficiente di solvibilità sono già stati menzionati in precedenza. Con il trasferimento di Wfa, i fondi propri di base di WestLB sono raddoppiati, senza costi di acquisizione e amministrazione. Nel caso di specie, l’ingente volume del patrimonio di Wfa è stato considerato un indizio dell’analogia con il capitale sociale dell’operazione, anche se non l’unico fattore determinante. In questo senso, l’applicazione di una maggiorazione collegata al volume del patrimonio di Wfa significherebbe prendere in considerazione questo aspetto due volte, il che non è ammissibile. Nel caso di specie e a differenza della prima decisione WestLB, la Commissione si astiene pertanto dall’applicare una maggiorazione collegata al volume del patrimonio trasferito.
(229)
Infine occorre attirare l’attenzione sulla mancanza di fungibilità dell’investimento, ovvero sull’impossibilità di ritirare in qualunque momento dall’impresa il capitale investito. Normalmente, un investitore può vendere a terzi sul mercato uno strumento rappresentativo di capitale proprio e quindi porre fine al suo investimento. Più precisamente, un normale apporto di capitale sociale ha luogo come segue: l’investitore apporta il patrimonio (in contante o in natura) che viene registrato sul lato attività dello stato patrimoniale. Di norma, vi corrisponde sul lato passività una quota di partecipazione negoziabile dell’investitore, ad esempio azioni nel caso di una società per azioni. L’investitore può vendere queste azioni a terzi. Non può ritirare il corrispettivo del patrimonio apportato in origine in quanto esso costituisce parte del patrimonio di vigilanza della società e non è pertanto più a sua disposizione. Vendendo le azioni, può tuttavia realizzare il loro controvalore economico. Il suo investimento è quindi fungibile. Le circostanze specifiche del trasferimento del patrimonio di Wfa non danno al Land tale possibilità. Tuttavia la Commissione, a differenza della prima decisione WestLB, non vede alcuna ragione per un’ulteriore maggiorazione. Sebbene non avesse la possibilità di realizzare il controvalore economico in virtù della negoziabilità dell’investimento, il Land era libero, in linea di principio, di riprendere per legge il patrimonio di Wfa da WestLB e di realizzare rendimenti eventualmente più elevati reinvestendolo in altre istituzioni.
(230)
Nel complesso la Commissione è dell’avviso che una maggiorazione di rendimento di almeno lo 0,3 % l’anno (al netto delle imposte) sia appropriata per la rinuncia a diritti di voto aggiuntivi (50).
(231)
Nel caso delle azioni la remunerazione dipende direttamente dai risultati dell’impresa e si traduce principalmente in dividendi ed in una partecipazione all’aumento di valore dell'impresa (espresso ad esempio in incrementi delle quotazioni azionarie). Il Land riceve una remunerazione fissa, il cui livello dovrebbe rispecchiare entrambi questi elementi propri della remunerazione di apporti di capitale «normali». Si può argomentare che il fatto che il Land riceva una remunerazione forfettaria anziché una direttamente connessa all’andamento di WestLB costituisca un vantaggio che giustifica una riduzione del tasso della remunerazione. Se tale remunerazione fissa costituisca effettivamente un vantaggio rispetto ad una remunerazione variabile, collegata ai profitti dell’impresa, dipende dai risultati futuri dell’impresa stessa. Se i risultati peggiorano, il tasso forfettario è vantaggioso per l’investitore, mentre se migliorano, lo svantaggia. Tuttavia l’andamento effettivo non può essere preso in considerazione a posteriori ai fini della valutazione della decisione di investimento. Nel caso di specie, va inoltre considerato che, in caso di perdite, non viene versata alcuna remunerazione ed è lasciata alla discrezione di WestLB la decisione di effettuare pagamenti posticipati cumulativi. Il carattere forfettario della remunerazione non rappresenta pertanto per l’investitore un vantaggio tale da portarlo ad acconsentire ad una riduzione della remunerazione. Alla luce di quanto precede, la Commissione è del parere che l’accordo su un importo forfettario non dovrebbe determinare alcuna riduzione del tasso di remunerazione.
(232)
Va inoltre menzionato che normalmente la remunerazione del capitale apportato è una questione che deve essere concordata tra l’impresa e l’investitore. Tuttavia, nel caso in questione, l’importo della remunerazione da versare da parte di WestLB è stato chiaramente convenuto tra gli azionisti di WestLB, il che sembra insolito. Il livello della remunerazione non dovrebbe basarsi su quello che gli altri azionisti sono disposti ad accettare, ma sul rischio per il Land e l’utilizzabilità per WestLB. La Germania non ha inoltre fornito documenti sulle trattative relative alla remunerazione e sul modo in cui ne è stato calcolato l’ammontare. Va sicuramente condivisa l’affermazione delle autorità tedesche, secondo le quali per la valutazione della Commissione alla luce delle regole sugli aiuti di Stato conta solo il risultato, ossia il livello della remunerazione e non il modo in cui tale risultato è stato raggiunto. Tuttavia, a parere della Commissione, il modo in cui la remunerazione è stata fissata e le considerazioni fatte a questo riguardo possono indicare in che misura il Land si sia comportato come un investitore operante in un’economia di mercato.
(233)
Inoltre, è stato deciso fra gli azionisti di WestLB che la remunerazione sarebbe stata fissata soltanto quando fossero disponibili i risultati finanziari di WestLB per gli esercizi a partire dal 1992. A parere della Commissione, i risultati finanziari della banca non avrebbero tuttavia dovuto avere importanza per stabilire l’ammontare della remunerazione forfettaria. Tale remunerazione non dovrebbe basarsi sui profitti effettivamente generati da WestLB, ma sul rischio per il Land e sul beneficio potenziale derivante per la banca dal trasferimento. Un investitore operante in un’economia di mercato non sarebbe stato disposto ad accettare una remunerazione forfettaria inferiore a causa dei cattivi risultati dell’impresa in questione. Questo accordo non indica pertanto un comportamento corrispondente a quello di un investitore opera in un’economia di mercato.
(234)
Nella fase delle indagini preliminari della Commissione, si sono svolti delle trattative fra il denunciante e WestLB allo scopo di trovare una soluzione, ossia una base comune di remunerazione considerata adeguata al mercato, senza proseguire il procedimento ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 2 del trattato CE. Questi colloqui non hanno portato ad alcun risultato. Tuttavia, nell’ambito di queste trattative WestLB ha proposto di concedere al Land, oltre alla remunerazione forfettaria già esistente dello 0,6 %, in caso di liquidazione di WestLB, il diritto ad un risarcimento adeguato per l’aumento di valore di WestLB dovuto all’ampliamento delle attività reso possibile dal trasferimento del patrimonio di Wfa, vale a dire un’ulteriore quota delle riserve palesi e tacite di WestLB. Questa circostanza indica che per WestLB il valore del capitale trasferito superava in effetti quello della remunerazione convenuta. Una quota sul valore di liquidazione di questo tipo non è stata tuttavia concordata. Un investitore operante in un’economia di mercato, inoltre, non avrebbe accettato questa «remunerazione» ipotetica in quanto nel caso di un’impresa costituita a lungo termine come WestLB non sarebbe mai stato in grado di incassarla ed essa non avrebbe pertanto avuto per lui alcun valore.
(235)
Sulla base delle considerazioni sopra esposte, la Commissione, in accordo con il denunciante BdB, il Land Renania settentrionale-Vestfalia e WestLB AG, è giunta alla conclusione che una remunerazione adeguata per l’investimento in questione ammonterebbe al 6,92 % (al netto delle imposte sulle società), vale a dire: 10,19 % (al netto delle imposte sulle società) di rendimento normale sull’investimento in questione, più un premio dello 0,3 % per le particolarità dell’operazione, meno un 3,75 % (al netto delle imposte sulle società) per le spese di finanziamento che WestLB deve sostenere per la mancanza di liquidità del patrimonio trasferito.
iv) Remunerazione adeguata per l’importo di 3,4 miliardi di DEM (1,74 miliardi di EUR)
(236)
Come già indicato, anche la quota di fondi propri di 3,4 milioni di DEM (1,74 miliardi di EUR) rappresenta un valore materiale per WestLB e la sua funzione economica può essere paragonata a quella di una garanzia o di una copertura. Per esporsi ad un rischio di questo tipo, un investitore operante in un’economia di mercato richiederebbe una remunerazione appropriata.
(237)
Nella decisione di avviare il procedimento di cui all’articolo 88, paragrafo 2 del trattato CE, la Commissione si è basata su un tasso dello 0,3 %, che è stato indicato dalle autorità tedesche come la remunerazione adeguata su una garanzia per una banca come WestLB. Tuttavia, devono essere presi in considerazione in particolare due fattori a questo riguardo. Anzitutto, l’importo di 3,4 miliardi di DEM (1,74 miliardi di EUR) è superiore a quello che viene di norma coperto mediante simili garanzie bancarie. In secondo luogo, le garanzie bancarie sono solitamente associate ad operazioni specifiche ed hanno una durata determinata. La riserva speciale Wfa è invece a disposizione di WestLB senza limitazioni nel tempo. Questi due fattori richiedono un aumento della remunerazione a circa lo 0,5-0,6 %. Poiché questi premi di garanzia rappresentano solitamente spese di esercizio e quindi riducono il reddito imponibile, ma la remunerazione del Land per il capitale di Wfa viene versata partendo dagli utili al netto delle imposte, la percentuale va adeguata di conseguenza. In considerazione di quanto sopra esposto, la Commissione ritiene che un tasso dello 0,3 % al netto delle imposte costituisca una remunerazione adeguata per questo tipo di capitale.
v) Effetti di sinergia
(238)
Le autorità tedesche sostengono che il trasferimento sarebbe stato in realtà finalizzato a cogliere i potenziali effetti di sinergia e non ad aumentare i fondi propri di WestLB. È senz’altro possibile che le discussioni sull’efficienza della promozione dell’edilizia residenziale fossero già iniziate negli anni ‘70. Tuttavia, nonostante questo lungo dibattito, il trasferimento è stato effettuato solo nel 1991, quando le necessità di capitale di WestLB hanno costretto i suoi azionisti pubblici ad agire in questo senso. Dalla documentazione - in particolare dai documenti attinenti alla legge sul trasferimento, come la motivazione della legge o i verbali dei dibattiti del Landtag - risulta chiaramente che la finalità effettiva del trasferimento era quella di fornire a WestLB la base di fondi propri necessaria per rispettare le nuove norme sulla solvibilità. In quel momento gli effetti di sinergia erano visti come un effetto (secondario) positivo, ma certamente non come la motivazione principale dell’operazione.
(239)
Le autorità tedesche e WestLB sostengono che il Land non solo aveva ricevuto una remunerazione dello 0,6 % sull’importo di 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR), ma che beneficiava anche degli effetti di sinergia di circa 30 milioni di DEM (15 milioni di EUR) l’anno dovuti al trasferimento e all’integrazione di Wfa e all’assunzione degli obblighi pensionistici di Wfa da parte di WestLB per 33 milioni di DEM (17 milioni di EUR). I risparmi permessi dalle sinergie derivano dalla fusione di Wfa con l’ex divisione di WestLB per la promozione dell’edilizia residenziale, che ha portato ad un miglioramento organizzativo delle attività di promozione dell’edilizia residenziale del Land e ad una riduzione del personale.
(240)
Gli effetti di sinergia sono conseguenze normali di una fusione. Tuttavia, non è chiaro come tali sinergie sono conciliabili con l’impostazione a circuito chiuso dichiarata dal Land e con la neutralità sotto il profilo concorrenziale di Wfa. Nella misura in cui tali sinergie erano possibili dopo il trasferimento pur mantenendo una separazione tra le due entità ed erano dovute alla fusione di Wfa con la divisione per la promozione dell’edilizia residenziale di WestLB - che già in passato operava esclusivamente per Wfa - è difficile capire perché non avrebbe dovuto essere possibile ottenerle anche senza il trasferimento.
(241)
Inoltre, per Wfa l’eventuale realizzazione di sinergie e di risparmi con la corrispondente riduzione dei costi rappresenterebbe un vantaggio per la promozione dell’edilizia residenziale (e quindi per il Land), ma non può essere considerata come una remunerazione versata da WestLB per l’apporto di fondi propri di base. Dato che queste sinergie non riducono per WestLB l’utilizzabilità del capitale trasferito né aumentano i costi che il trasferimento comporta per WestLB, esse non dovrebbero influire sul livello della remunerazione appropriata che può essere chiesta alla banca per il capitale proprio fornito da un investitore operante in economia di mercato. Anche se le sinergie producessero un beneficio oggettivo per il Land, ogni operatore in regime di concorrenza sarebbe stato obbligato, a causa della concorrenza, a «pagare» al Land per lo strumento finanziario (Wfa), oltre ad una remunerazione adeguata per il capitale proprio messo a disposizione, anche una «remunerazione» in forma di tali benefici.
(242)
Del resto gli effetti di sinergia come risultato di un’operazione di fusione sorgono normalmente in entrambe le imprese riunite. È difficile capire perché WestLB non dovrebbe trarre gli stessi vantaggi.
(243)
Qualora WestLB abbia effettuato pagamenti per gli obblighi pensionistici di Wfa riducendo i costi annuali di Wfa, tali pagamenti non possono essere considerati come sinergie derivanti dalla fusione. Nondimeno, essi possono essere considerati come una remunerazione indiretta per il Land versata da WestLB. Questi benefici dovrebbero sorgere nell’ambito dell’attività di promozione dell’edilizia residenziale e quindi aumentare i fondi disponibili in tale contesto.
(244)
La Commissione non ritiene pertanto che gli effetti di sinergia dichiarati siano da considerarsi una remunerazione versata da WestLB per il trasferimento di Wfa, ma riconosce l’importo di 33 milioni di DEM (17 milioni di EUR) pagato da WestLB nel 1992 per costi pensionistici di Wfa come parte della remunerazione versata da WestLB per il trasferimento.
f) PRESA IN CONSIDERAZIONE DELL’ESERCIZIO 2002
(245)
La Commissione, contrariamente a quanto ritenuto dalle parti dell’accordo, è inoltre giunta alla conclusione che anche l’esercizio 2002 vada preso in considerazione per il calcolo dell’elemento di aiuto e precisamente pro rata fino al 1o agosto 2002. La Germania ha ripetutamente sostenuto che, a causa degli effetti retroattivi sul bilancio e sul conto profitti e perdite della fusione di Wfa con Landesbank Nordrhein-Westfalen, fissata per legge al 1o gennaio 2002, la situazione relativa agli aiuti di Stato è da ritenersi cessata il 1o gennaio 2002. A prescindere dagli effetti retroattivi a livello di bilancio, il capitale di Wfa era tuttavia effettivamente a disposizione di WestLB fino al 1o agosto 2002 a sostegno delle attività svolte in regime di concorrenza. Per la questione da esaminare in questa sede questo è l’aspetto decisivo.
(246)
In particolare non è convincente l’obiezione secondo la quale non soltanto i redditi di Wfa e dei settori oggetto di promozione, ma anche quelli di tutte le operazioni pubbliche relative ai Pfandbriefe sarebbero stati trasferiti, nell’ambito della riorganizzazione, al 1o gennaio 2002 alla Landesbank e dunque tutte le perdite di WestLB da considerarsi direttamente connesse alla soluzione per il futuro di Wfa siano state sensibilmente superiori alla retribuzione adeguata per il capitale di Wfa, il che andrebbe riconosciuto come compensazione adeguata. La Commissione è giunta alla conclusione che lo svantaggio derivante dalla separazione dei settori oggetto di promozione e delle operazioni pubbliche relative ai Pfandbriefe non rappresentino una remunerazione per l’utilizzo del capitale di Wfa avvenuto fino al 1o agosto 2002.2 Il capitale di Wfa non è stato infatti utilizzato soltanto a sostegno dei settori succitati ma precisamente di tutte le attività di WestLB svolte in regime di concorrenza. WestLB deve pertanto pagare una remunerazione del 6,92 % pro rata fino al 1o agosto 2002.
g) L’ELEMENTO DI AIUTO
(247)
Sulla base dei calcoli sopra riportati, la Commissione ritiene conforme alle condizioni di mercato una remunerazione del 6,92 % l’anno al netto delle imposte per la parte del capitale che poteva essere utilizzata da WestLB per sostenere le sue attività commerciali, vale a dire 2,5 miliardi di DEM (1,28 miliardi di EUR) a fine 1993, e dello 0,3 % al netto delle imposte per la differenza tra questa parte e l’importo di 5,9 miliardi di DEM (3,02 miliardi di EUR) indicato come fondi propri nel bilancio di WestLB, vale a dire 3,4 milioni di DEM (1,74 miliardi di EUR) a fine 1993.
(248)
WestLB ha versato una remunerazione dello 0,6 % solo sull’importo che poteva utilizzare per sostenere le sue attività commerciali. Tale remunerazione è stata versata per la prima volta nel 1993. Oltre a questa remunerazione, la Commissione accetta, come spiegato sopra, il pagamento di WestLB nel 1992 per diritti pensionistici di Wfa come ulteriore remunerazione del Land per il capitale trasferito.
(249)
L’elemento di aiuto può essere calcolato come la differenza tra i pagamenti effettivi e i pagamenti che corrisponderebbero alle condizioni di mercato.
(250)
Tabella 5: Calcolo dell’elemento di aiuto
(importi in milioni di DEM)
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
1.
Parte della riserva speciale disponibile per WestLB
13
2 510
2 819
3 048
3 108
3 112
3 113
[...]
[...]
[...]
[...]
2.
Importo residuo (differenza rispetto ai 5,900 milioni di DEM, 2002 pro rata al 7/12)
5 887
3 390
3 081
2 852
2 792
2 788
2 787
[...]
[...]
[...]
[...]
Remunerazione del 6,92 % (al netto delle imposte) per il punto 1.
0,9
173,7
195,1
210,9
215,1
215,4
215,4
[...]
[...]
[...]
[...]
Remunerazione del 0,3 % (al netto delle imposte) per il punto 2.
17,7
10,2
9,2
8,6
8,4
8,4
8,4
[...]
[...]
[...]
[...]
Importo totale della remunerazione conforme alle condizioni di mercato
18,6
183,9
204,3
219,5
223,5
223,8
223,8
[...]
[...]
[...]
[...]
Remunerazione effettiva (al netto delle imposte
33,1
15,1
16,9
18,3
18,6
18,7
18,7
[...]
[...]
[...]
[...] (51)
Elemento di aiuto
-14,5
168,8
187,4
201,2
204,9
205,1
205,1
208,6
209,3
209,3
128,6
(Somma: 1 913,80 milioni di DEM = 978,51 milioni di EUR)
4. ESENZIONI FISCALI
(251)
Come dichiarato nella decisione della Commissione di avviare il procedimento ai sensi dell’articolo 88, paragrafo 2 del trattato, si può configurare un aiuto di Stato se una determinata impresa è esonerata da imposte, mentre i suoi concorrenti sono soggetti ad un’imposizione fiscale normale. Se la costruzione di «un ente all’interno di un ente» comporta un ente di utilità pubblica, esonerato dalle imposte, devono essere adottate misure per assicurare che gli effetti economici delle agevolazioni fiscali siano strettamente limitati a detto ente di utilità pubblica e non incidano sull’impresa operante in regime di concorrenza.
(252)
WestLB non era soggetta né all’imposta sul patrimonio né all’imposta sul capitale di esercizio per il capitale trasferito. Inoltre, le attività commerciali di Wfa rimanevano esonerate dall’imposta sul reddito delle società anche dopo il trasferimento. Secondo le autorità tedesche queste disposizioni fiscali non sono dirette a privilegiare WestLB rispetto ad altri soggetti di imposta né hanno consentito un tale privilegio.
(253)
Gli utili realizzati nell’ambito dell’attività svolta da WestLB in regime di concorrenza in conseguenza dell’uso del capitale di Wfa per ragioni di solvibilità vengono tassati secondo le regole normali. Soltanto gli utili relativi all’attività di promozione dell’edilizia residenziale sono esenti dalle imposte. Allo stesso modo, le esenzioni dalle imposte sul patrimonio e sul capitale di esercizio erano limitate all’attività di promozione dell’edilizia residenziale. Non è compito della Commissione stabilire se sia stata violata la normativa fiscale tedesca concernente le esenzioni fiscali a favore degli organismi di utilità pubblica; essa deve valutare la misura unicamente alla luce delle regole sugli aiuti di Stato del trattato CE.
(254)
Grazie all’esenzione per Wfa all’interno di WestLB dalle imposte sul patrimonio, sul capitale di esercizio e sul reddito delle società gli utili di Wfa sono aumentati (e/o le perdite sono diminuite), la necessità potenziale per il Land di apportare ulteriore capitale per la promozione dell’edilizia residenziale si è ridotta e di conseguenza il patrimonio netto di Wfa è potuto crescere. Dato che Wfa aveva bisogno solo di una certa parte di questa base (ampliata) di capitale proprio come fondi propri di base per la sua attività, la parte disponibile per WestLB per sostenere le sue attività poteva ugualmente aumentare con il tempo. Tuttavia, se questa quota fosse aumentata, anche la base per la remunerazione che doveva essere versata al Land sarebbe aumentata. Se questa remunerazione viene fissata ad un livello adeguata, l’esenzione fiscale dell’attività di promozione dell’edilizia residenziale non determina alcuna distorsione della concorrenza a favore di WestLB . Tale remunerazione adeguata, secondo i calcoli sopra esposti, è del 6,92 % l’anno e del 0,3 % l’anno al netto delle imposte sulle imprese.
5. CANCELLAZIONE DELLE PASSIVITÀ
(255)
Le autorità tedesche sostengono che la cancellazione dell’obbligo di garanzia non incideva negativamente sulla posizione finanziaria del Land e non costituiva un vantaggio concorrenziale per Wfa o WestLB. Il fatto che il patrimonio di Wfa (il Landeswohnungsbauvermögen), in seguito al trasferimento, non venisse ridotto ogni anno a causa di queste passività, avrebbe portato a ricavi più elevati nel caso di scioglimento di Wfa venisse sciolta e tali ricavi più elevati sarebbero andati al Land. D’altro canto, le autorità tedesche precisano che senza tale cancellazione il BAKred non avrebbe riconosciuto 4 miliardi di DEM (2,05 miliardi di EUR) come fondi propri di base di Wfa.
(256)
La rinuncia alla garanzia ha certamente aumentato il valore di Wfa. Tuttavia, poiché che la remunerazione che WestLB doveva versare si basava sulla valutazione di Wfa successiva alla rinuncia, vale a dire tenendo conto di questo aumento di valore, la rinuncia non costituiva un vantaggio per WestLB se la remunerazione fosse stata conforme alle condizioni di mercato.
6. COMPATIBILITÀ DELLA MISURA CON IL TRATTATO CE
(257)
Sulla base delle considerazioni che precedono, si può affermare che vengono soddisfatti tutti i criteri dell’articolo 87, paragrafo 1 del trattato e che il trasferimento di Wfa comporta di conseguenza un aiuto di Stato ai sensi di tale articolo. Su questa base si deve esaminare se tale aiuto possa essere considerato compatibile con il mercato comune. Tuttavia, va osservato che la Germania non ha invocato nessuna delle deroghe del trattato per eventuali elementi di aiuti di Stato presenti nell’ambito del trasferimento di Wfa.
(258)
Non è applicabile nessuna delle deroghe di cui all’articolo 87, paragrafo 2, del trattato CE. L’aiuto non ha carattere sociale, non è concesso a singoli consumatori, non è destinato ad ovviare ad un danno arrecato da calamità naturali o da eventi eccezionali, né a compensare svantaggi economici provocati dalla divisione della Germania.
(259)
Dato che l’aiuto non ha un obiettivo regionale - non è destinato né a favorire lo sviluppo economico di regioni dove il tenore di vita sia anormalmente basso oppure in cui si abbia una grave forma di sottooccupazione né ad agevolare lo sviluppo di talune regioni economiche - non sono applicabili né l’articolo 87, paragrafo 3, lettera a) né l’articolo 87, paragrafo 3, lettera c) del trattato CE, per quanto riguarda la dimensione regionale di quest’ultimo. L’aiuto non è destinato neanche a promuovere la realizzazione di un importante progetto di comune interesse europeo. Chiaramente, l’aiuto non è diretto neppure a promuovere la cultura o la conservazione del patrimonio.
(260)
Dato che quando la misura è stata decisa non era in gioco la sopravvivenza economica di WestLB, non si pone la questione se il fallimento di un unico grande ente creditizio come WestLB avrebbe potuto causare una crisi generale del settore bancario tedesco, il che avrebbe potuto eventualmente giustificare, ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera b), del trattato CE, un aiuto volto a porre rimedio ad un grave turbamento dell’economia tedesca.
(261)
Ai sensi dell’articolo 87, paragrafo 3, lettera c) del trattato CE, l’aiuto può essere considerato compatibile se agevola lo sviluppo di talune attività economiche. Ciò potrebbe in linea di principio applicarsi anche agli aiuti alla ristrutturazione nel settore bancario. Tuttavia, nel caso di specie, non sono soddisfatte le condizioni per l’applicazione di questa disposizione di deroga. WestLB non è considerata un’impresa in difficoltà, la cui efficienza economica debba essere ripristinata anche con l’ausilio di aiuti di Stato.
(262)
L’articolo 86, paragrafo 2 del trattato, che in determinate condizioni consente deroghe alle disposizioni del trattato sugli aiuti di Stato, è in linea di principio applicabile anche al settore dei servizi finanziari. Ciò è stato confermato dalla Commissione nella sua relazione sui servizi di interesse economico generale nel settore bancario (52). È tuttavia è chiaro che il trasferimento è stato effettuato per consentire a WestLB di soddisfare i nuovi requisiti in materia di fondi propri, senza alcun riferimento a servizi di interesse economico generale. Inoltre, il governo tedesco non ha sostenuto che il trasferimento di Wfa era diretto ad indennizzare WestLB per la fornitura di taluni servizi di interesse economico generale. Pertanto, anche questa disposizione di esenzione non si applica nella fattispecie.
(263)
Dato che non trova applicazione nessuna delle deroghe al divieto fondamentale degli aiuti di Stato di cui all’articolo 87, paragrafo 1 del trattato CE, l’aiuto in questione non può essere considerato compatibile con il trattato.
VII. CONCLUSIONE
(264)
La Commissione constata che la Germania ha dato esecuzione illegalmente all’aiuto in questione in violazione dell’articolo 88, paragrafo 3 del trattato CE. Tale aiuto è pertanto illegale.
(265)
L’aiuto non può essere considerato compatibile con il mercato comune né ai sensi dell’articolo 87 paragrafo 2 o 3, né a norma di qualsiasi altra disposizione del trattato CE. Pertanto, l’aiuto è dichiarato incompatibile con il trattato, deve essere soppresso e l’elemento di aiuto della misura illegalmente attuata deve essere recuperato dal governo tedesco,
HA ADOTTATO LA SEGUENTE DECISIONE:
Articolo 1
L’aiuto di Stato al quale la Germania ha dato esecuzione in favore della Westdeutsche Landesbank - Girozentrale (ora WestLB AG), per un importo totale di 978,51 EUR nel periodo dal 1o gennaio 1992 al 1o agosto 2002, è incompatibile con il mercato comune.
Articolo 2
La Repubblica federale di Germania prende tutti i provvedimenti necessari per recuperare dall’impresa beneficiaria l’aiuto di cui all’articolo 1, già posto illegalmente a sua disposizione.
Articolo 3
Il recupero viene eseguito senza indugio e secondo le procedure del diritto interno a condizione che queste consentano l’esecuzione immediata ed effettiva della presente decisione.
L’aiuto da recuperare comprende gli interessi, che decorrono dalla data in cui l’aiuto è divenuto disponibile per l’impresa beneficiaria fino alla data del recupero.
Gli interessi sono calcolati conformemente alle disposizioni del capo V del regolamento (CE) n. 794/2004 della Commissione (53).
Articolo 4
Entro due mesi dalla notificazione della presente decisione, la Germania informa la Commissione circa i provvedimenti presi per conformarvisi, utilizzando il modulo riportato in allegato.
Articolo 5
La Repubblica federale di Germania è destinataria della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, il 20 ottobre 2004.