NAŘÍZENÍ KOMISE V PŘENESENÉ PRAVOMOCI (EU) č. 1187/2014
ze dne 2. října 2014,
kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013, pokud jde o regulační technické normy pro určování celkové expozice vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů v případě transakcí s podkladovými aktivy
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 (1), a zejména na čl. 390 odst. 8 třetí pododstavec uvedeného nařízení,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
S cílem určit celkovou expozici vůči určitému dlužníkovi, která vyplývá z expozic instituce vůči určité transakci s podkladovými aktivy, by měly být nejprve určeny hodnoty expozice pro každou z těchto expozic odděleně. Celková hodnota expozice by poté měla být určena jako souhrn těchto expozic, neměla by však být vyšší než hodnota expozice vzniklé ze samotného podkladového aktiva.
(2)
Pokud jsou expozice ostatních investorů rovnocenné expozici instituce, měla by hodnota expozice instituce vůči podkladovému aktivu odrážet poměrné rozdělení ztrát mezi rovnocenné expozice. To vyplývá ze skutečnosti, že pokud dojde u podkladového aktiva k selhání, ztráty jsou mezi rovnocenné expozice vždy rozděleny podle poměrného podílu každé z těchto expozic, a maximální výše ztráty, kterou instituce utrpí v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva, je tak omezena na podíl odpovídající poměru expozice instituce k celkové hodnotě všech rovnocenných expozic.
(3)
Je třeba rozlišovat mezi transakcemi, v nichž mají všichni investoři rovnocenné postavení, jako je tomu u subjektů kolektivního investování, a jinými transakcemi, jako jsou například sekuritizace, které mohou zahrnovat rozdělení do tranší, v nichž mohou mít expozice různou senioritu. V prvním případě výsledná expozice vůči podkladovému aktivu závisí výlučně na poměrném podílu expozice investora ve vztahu k expozicím všech investorů. Ve druhém případě jsou ztráty nejprve přiděleny určitým tranším v závislosti na jejich senioritě a následně, pokud do stejné tranše investoval více než jeden investor, poměrným dílem investorům. Se všemi tranšemi v sekuritizaci by se mělo zacházet stejným způsobem, jelikož v případě pesimistického scénáře mohou podřízené tranše velmi rychle zaniknout. Zejména by se měla zaúčtovat maximální výše ztráty, kterou v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva utrpí všichni investoři v určité tranši, jelikož z podřízených tranší by nemělo být zaúčtováno žádné snížení. Expozice instituce vůči podkladovému aktivu určité transakce by neměla překročit celkovou hodnotu expozice této tranše (jelikož ztráta investora z dané tranše, způsobená selháním podkladového aktiva, nemůže být nikdy vyšší než celková hodnota expozice tranše) a hodnotu expozice tvořené podkladovým aktivem (jelikož instituce nemůže nikdy ztratit více než hodnotu podkladového aktiva). Toto omezení maximální ztráty by mělo být zohledněno použitím nižší z obou hodnot expozice a následným uplatněním postupu pro účtování poměrného rozdělení ztrát mezi veškeré expozice, jež mají v této tranši rovnocenné postavení, v případě, že má tato tranše více než jednoho investora.
(4)
Ačkoli se předpokládá, že instituce identifikují všechny dlužníky podkladových aktiv transakcí, do nichž investují, mohou se vyskytnout případy, kdy by to pro instituce znamenalo neúnosné náklady nebo kdy okolnosti brání instituci v identifikaci určitých dlužníků. V takových případech, je-li expozice vůči podkladovému aktivu dostatečně malá, aby k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů přispívala pouze nevýznamně, mělo by být dostatečné přiřadit tuto expozici k transakci jako samostatného klienta. Celkový objem takových expozic vůči podkladovým aktivům stejné transakce by měl poté být stále omezen limitem velkých expozic pro tuto transakci. Příspěvek podkladového aktiva k celkové expozici by měl být považován za nevýznamný, je-li k dosažení limitu 25 % způsobilého kapitálu instituce třeba nejméně 100 expozic vůči podkladovým aktivům transakce. To by vyžadovalo, aby hodnota expozice nepřekročila 0,25 % způsobilého kapitálu instituce.
(5)
S cílem zamezit neomezené celkové expozici vzniklé nedostatkem informací je třeba přiřadit expozice, jejichž hodnota přesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a u nichž chybí informace o dlužníkovi, hypotetickému klientovi (neznámý klient), na něhož by se měl vztahovat 25 % limit velkých expozic.
(6)
Pokud instituce není schopna rozlišit objem jednotlivých podkladových aktiv v rámci transakce, existuje riziko, že se podkladová aktiva transakce vztahují ke stejnému dlužníkovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů. V takovém případě by instituce měla mít za účelem zmírnění tohoto rizika povinnost posoudit význam celkové hodnoty svých expozic v rámci transakce, než bude schopna přiřadit ji transakci jako samostatného klienta namísto „neznámého klienta“.
(7)
Struktura transakce by neměla představovat dodatečnou expozici, zajišťují-li okolnosti transakce, že ke ztrátám z expozice vůči této transakci může dojít pouze v důsledku selhání podkladových aktiv. Dodatečná expozice by se měla vykázat, pokud se transakce týká platební povinnosti určité osoby navíc k peněžním tokům (nebo přinejmenším před peněžními toky) z podkladových aktiv, vzhledem k tomu, že investorům by mohly v důsledku selhání této osoby vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedojde. Dodatečná expozice by se rovněž měla vykázat, pokud okolnosti transakce umožňují přesměrování peněžních toků na osobu, která nemá nárok je obdržet, jelikož by investorům mohly vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedošlo. Dodatečná expozice by se neměla vykazovat u subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (2), jelikož peněžní toky nelze přesměrovat na osoby, které podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet. Stejný předpoklad by se měl uplatnit i u subjektů, na které se vztahují rovnocenné požadavky legislativních aktů Unie nebo třetí země.
(8)
Existence a hodnota expozic vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů vyplývající z expozic vůči transakcím nezávisí na tom, zda jsou expozice vůči transakcím přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu. Podmínky a metodiky pro stanovení expozic vůči transakcím s podkladovými aktivy by proto měly být stejné bez ohledu na to, zda jsou tyto expozice přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu instituce.
(9)
Toto nařízení vychází z návrhů regulačních technických norem, které Komisi předložil Evropský orgán pro bankovnictví (EBA).
(10)
EBA uskutečnil otevřené veřejné konzultace o návrzích regulačních technických norem, z nichž toto nařízení vychází, analyzoval potenciální související náklady a přínosy a požádal o stanovisko skupinu subjektů působících v bankovnictví zřízenou podle článku 37 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 (3),
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
Předmět
Toto nařízení stanoví podmínky a metodiky pro stanovení celkové expozice instituce vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů ve vztahu k expozicím prostřednictvím transakcí s podkladovými aktivy a podmínky, za kterých struktura transakcí s podkladovými aktivy nepředstavuje dodatečnou expozici.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se použijí tyto definice:
a)
„transakcemi“ se rozumí transakce uvedené v čl. 112 písm. m) a o) nařízení (EU) č. 575/2013 a jiné transakce, u nichž existuje expozice vůči podkladovým aktivům;
b)
„neznámým klientem“ se rozumí jeden hypotetický klient, jemuž instituce přiřazuje všechny expozice, u nichž nebyl identifikován dlužník, pokud se nepoužije čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) a čl. 6 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení.
Článek 3
Identifikace expozic vzniklých z transakcí
1. Instituce stanoví příspěvek k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, jenž vznikne z určité transakce, v souladu s metodikou uvedenou v článcích 4, 5 a 6.
Instituce určí pro každé z podkladových aktiv samostatně svou expozici vůči tomuto podkladovému aktivu v souladu s článkem 5.
2. Instituce posoudí, zda určitá transakce představuje dodatečnou expozici, v souladu s článkem 7.
Článek 4
Podkladové expozice vůči transakcím, jež mají samy podkladová aktiva
1. Při posuzování podkladových expozic transakce (transakce A), jež má sama podkladovou expozici vůči jiné transakci (transakce B), pro účely článků 5 a 6 přistupuje instituce k expozici vůči transakci B, jako by byla nahrazena podkladovými expozicemi transakce B.
2. Odstavec 1 se použije, pokud jsou podkladové expozice expozicemi vůči transakcím s podkladovými aktivy.
Článek 5
Výpočet hodnoty expozice
1. Expozicí instituce vůči podkladovému aktivu transakce je nižší z těchto hodnot:
a)
hodnota expozice vyplývající z podkladového aktiva;
b)
celková hodnota expozic instituce vůči podkladovému aktivu vyplývající ze všech expozic instituce vůči transakci.
2. Pro každou expozici instituce vůči transakci se hodnota výsledné expozice vůči podkladovému aktivu stanoví takto:
a)
pokud jsou expozice všech investorů v této transakci rovnocenné, představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený hodnotou expozice tvořené podkladovým aktivem;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený nižší z těchto hodnot:
i)
hodnota expozice tvořené podkladovým aktivem,
ii)
celková hodnota expozice dané instituce vůči transakci spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
3. Poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci představuje hodnota expozice dané instituce dělená celkovou hodnotou expozice dané instituce spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
Článek 6
Postup pro stanovení příspěvku podkladových expozic k celkovým expozicím
1. Pro každou expozici vůči úvěrovému riziku, u níž je identifikován dlužník, instituce zahrne hodnotu své expozice vůči příslušnému podkladovému aktivu do výpočtu celkové expozice vůči tomuto dlužníkovi jako individuálnímu klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, k níž tento dlužník náleží.
2. Pokud instituce neidentifikovala dlužníka podkladové expozice vůči úvěrovému riziku nebo pokud instituce není schopna potvrdit, že podkladová expozice nepředstavuje expozici vůči úvěrovému riziku, přiřadí instituce tuto expozici následujícím způsobem:
a)
pokud hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
pokud je hodnota expozice nejméně 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a instituce je schopna prostřednictvím mandátu transakce zajistit, že podkladové expozice transakce nejsou spojeny s žádnými jinými expozicemi v jejím portfoliu, včetně podkladových expozic z jiných transakcí, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
c)
v jiných případech než uvedených v písmenech a) a b) přiřadí tuto expozici neznámému klientovi.
3. Pokud instituce není schopna rozlišit podkladové expozice určité transakce, přiřadí celkovou hodnotu svých expozic vůči transakci takto:
a)
pokud tato celková hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice neznámému klientovi.
4. Pro účely odstavců 1 a 2 instituce pravidelně alespoň jednou měsíčně monitorují uvedené transakce s cílem zjistit možné změny složení a relativního podílu podkladových expozic.
Článek 7
Dodatečná expozice představovaná strukturou transakce
1. Struktura transakce nepředstavuje dodatečnou expozici, pokud transakce splňuje obě tyto podmínky:
a)
právní a operační struktura transakce je navržena tak, aby správci transakce nebo třetí straně zabránila v přesměrování jakýchkoli peněžních toků, jež jsou výsledkem transakce, na osoby, které jinak podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet;
b)
od emitenta ani žádné jiné osoby nelze podle podmínek transakce požadovat, aby ve prospěch instituce provedli platbu navíc k peněžním tokům z podkladových aktiv nebo jako zálohu na tyto peněžní toky.
2. Podmínka v odst. 1 písm. a) se považuje za splněnou, jedná-li se o jednu z těchto transakcí:
a)
SKIPCP ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2009/65/ES;
b)
subjekt usazený ve třetí zemi vykonávající činnosti podobné těm, jež vykonávají SKIPCP, který podléhá dohledu na základě legislativního aktu Unie nebo právních předpisů třetí země, která uplatňuje požadavky v oblasti dohledu a regulace, jež jsou přinejmenším rovnocenné požadavkům, které jsou v Unii uplatňovány vůči SKIPCP.
Článek 8
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 2. října 2014.
REGOLAMENTO DELEGATO (UE) N. 1187/2014 DELLA COMMISSIONE
del 2 ottobre 2014
che integra il regolamento (UE) n. 575/2013 del Parlamento europeo e del Consiglio per quanto riguarda le norme tecniche di regolamentazione intese a determinare l’esposizione complessiva verso un cliente o un gruppo di clienti connessi per quanto concerne le operazioni su attività sottostanti
(Testo rilevante ai fini del SEE)
LA COMMISSIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea,
visto il regolamento (UE) n. 575/2013 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 26 giugno 2013, relativo ai requisiti prudenziali per gli enti creditizi e le imprese di investimento e che modifica il regolamento (UE) n. 648/2012 (1), in particolare l’articolo 390, paragrafo 8, terzo comma,
considerando quanto segue:
(1)
Per calcolare l’esposizione complessiva verso un dato debitore risultante dalle esposizioni dell’ente verso un’operazione su attività sottostanti, è opportuno stabilire preliminarmente il singolo valore di ciascuna di tali esposizioni per poi calcolare il valore complessivo dell’aggregato delle esposizioni, che tuttavia non può essere superiore al valore dell’esposizione costituita dall’attività sottostante.
(2)
Laddove le esposizioni degli altri investitori abbiano pari rango dell’esposizione dell’ente, il valore dell’esposizione dell’ente verso l’attività sottostante dovrebbe rispecchiare la distribuzione proporzionale delle perdite fra le esposizioni che hanno pari rango, perché, in caso di default dell’attività sottostante, le perdite sono sempre distribuite tra le esposizioni di pari rango in misura proporzionale a ciascuna di esse e perché, in caso di perdita totale sull’attività sottostante, l’ente subirebbe al massimo una perdita limitata al volume risultante dalla percentuale della sua esposizione sul totale delle esposizioni di pari rango.
(3)
È opportuno distinguere tra le operazioni in cui tutti gli investitori hanno pari rango, come gli organismi d’investimento collettivo, e le altre operazioni, quali le cartolarizzazioni, che possono implicare una segmentazione delle esposizioni in ranghi (seniority) diversi. Per le prime, l’esposizione di ciascun investitore a una data attività sottostante dipende esclusivamente dalla quota proporzionale che detiene nel complesso delle esposizioni di tutti gli investitori. Per le seconde, le perdite sono attribuite dapprima a determinati segmenti, in funzione del rango, e poi, se uno stesso segmento comprende più di un investitore, sono proporzionalmente ripartite tra gli investitori nel segmento. È opportuno prevedere la parità di trattamento per tutti i segmenti della cartolarizzazione perché, nell’ipotesi più sfavorevole, è possibile che i segmenti subordinati svaniscano molto rapidamente. È in particolare opportuno rilevare la perdita massima che tutti gli investitori in un dato segmento subirebbero in caso di perdita totale sull’attività sottostante, perché non si dovrebbero riconoscere effetti di attenuazione dai segmenti subordinati. L’esposizione dell’ente verso l’attività sottostante di un’operazione non dovrebbe superare il valore complessivo dell’esposizione per il segmento (perché la perdita subita dall’investitore nel segmento derivante dal default dell’attività sottostante non può mai essere superiore al valore complessivo dell’esposizione del segmento) né il valore dell’esposizione costituita dall’attività sottostante (perché l’ente non può mai subire una perdita superiore all’ammontare dell’attività sottostante). È opportuno rispettare la limitazione della perdita massima considerando il più basso dei due valori dell’esposizione e applicando quindi, qualora il segmento conti più di un investitore, la procedura di rilevazione della distribuzione proporzionale delle perdite fra tutte le esposizioni del segmento che hanno pari rango.
(4)
Sebbene ci si attenda che l’ente conosca l’identità di tutti debitori delle attività sottostanti delle operazioni in cui investe, è in alcuni casi possibile che l’identificazione generi costi sproporzionati per l’ente oppure che determinate circostanze gli impediscano di identificare taluni debitori. Pertanto, se l’esposizione all’attività sottostante è così contenuta da concorrere solo in proporzione trascurabile all’esposizione complessiva verso un dato cliente o gruppo di clienti connessi, dovrebbe essere sufficiente assegnare l’esposizione all’operazione come cliente distinto. Il totale di tali esposizioni alle attività sottostanti di una stessa operazione dovrebbe comunque restare entro il limite delle grandi esposizioni per l’operazione in questione. L’incidenza dell’attività sottostante sull’esposizione complessiva dovrebbe essere considerata trascurabile quando sono necessarie almeno 100 esposizioni alle attività sottostanti dell’operazione per raggiungere il limite del 25 % del capitale ammissibile dell’ente; quindi, il valore dell’esposizione non dovrebbe superare lo 0,25 % del capitale ammissibile dell’ente.
(5)
Per evitare che una carenza d’informazioni determini un’esposizione complessiva illimitata, occorrerebbe assegnare a un cliente ipotetico («cliente ignoto»), cui dovrebbe applicarsi il limite del 25 % per le grandi esposizioni, le esposizioni di valore superiore allo 0,25 % del capitale ammissibile dell’ente per le quali mancano informazioni sul debitore.
(6)
Laddove l’ente non sia in grado di distinguere, in termini di importo, tra le attività sottostanti dell’operazione, vi è il rischio che tali attività facciano capo allo stesso debitore o gruppo di clienti connessi. In tal caso, per attenuare il rischio l’ente dovrebbe essere tenuto ad accertare l’entità del valore complessivo delle sue esposizioni all’operazione prima di poterlo assegnare all’operazione come cliente distinto anziché come «cliente ignoto».
(7)
La struttura dell’operazione non dovrebbe costituire un’esposizione aggiuntiva quando è certo, alla luce delle circostanze, che l’esposizione a tale operazione può generare perdite soltanto nell’ipotesi di default delle attività sottostanti. È opportuno rilevare un’esposizione aggiuntiva quando l’operazione implica un’obbligazione di pagamento di una data persona che si aggiunge ai flussi di cassa derivanti dalle attività sottostanti, o che perlomeno li anticipa, dato che il default di tale persona potrebbe causare perdite supplementari agli investitori anche in assenza di default dell’attività sottostante. Dovrebbe essere rilevata un’esposizione aggiuntiva anche quando le circostanze dell’operazione permettono di ridirigere i flussi di cassa verso una persona che non ha diritto a riceverli, perché potrebbero derivarne perdite supplementari per gli investitori anche in assenza di default dell’attività sottostante. Nessun’esposizione aggiuntiva dovrebbe essere rilevata per gli organismi d’investimento collettivo in valori mobiliari (OICVM) di cui alla direttiva 2009/65/CE del Parlamento europeo e del Consiglio (2), perché non è possibile ridirigere i flussi di cassa verso una persona che, in base all’operazione, non ha diritto a riceverli. Lo stesso assunto dovrebbe valere per i soggetti sottoposti a obblighi equivalenti a norma di atti legislativi dell’Unione o della normativa di un paese terzo.
(8)
L’esposizione verso un cliente o un gruppo di clienti connessi risultante da esposizioni ad operazioni esiste e ha un valore a prescindere dal fatto che le esposizioni alle operazioni siano assegnate al portafoglio di negoziazione o ne siano esterne. Per individuare le esposizioni alle operazioni su attività sottostanti, è pertanto opportuno utilizzare le stesse condizioni e metodologie, siano le esposizioni all’operazione assegnate al portafoglio di negoziazione dell’ente o ne siano esterne.
(9)
Il presente regolamento si basa sui progetti di norme tecniche di regolamentazione che l’Autorità bancaria europea (ABE) ha presentato alla Commissione.
(10)
L’ABE ha svolto consultazioni pubbliche aperte sui progetti di norme tecniche di regolamentazione su cui si basa il presente regolamento, ne ha analizzato i potenziali costi e benefici e ha richiesto il parere del gruppo delle parti interessate nel settore bancario, istituito ai sensi dell’articolo 37 del regolamento (UE) n. 1093/2010 del Parlamento europeo e del Consiglio (3),
HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
Articolo 1
Oggetto
Il presente regolamento specifica le condizioni e le metodologie utilizzate per determinare l’esposizione complessiva dell’ente verso un cliente o un gruppo di clienti connessi per quanto concerne le esposizioni risultanti da operazioni su attività sottostanti e precisa a quali condizioni la struttura dell’operazione su attività sottostanti non costituisce un’esposizione aggiuntiva.
Articolo 2
Definizioni
Ai fini del presente regolamento si intende per:
a) «operazioni»: le operazioni di cui all’articolo 112, lettere m) e o), del regolamento (UE) n. 575/2013 e le altre operazioni in cui esiste un’esposizione verso le attività sottostanti;
b) «cliente ignoto»: un unico cliente ipotetico cui l’ente assegna tutte le esposizioni del cui debitore ignora l’identità, sempre che non siano applicabili l’articolo 6, paragrafo 2, lettere a) e b), e l’articolo 6, paragrafo 3, lettera a).
Articolo 3
Determinazione delle esposizioni risultanti da operazioni
1. L’ente calcola l’incidenza dell’operazione sull’esposizione complessiva verso un dato cliente o gruppo di clienti connessi secondo la metodologia illustrata negli articoli 4, 5 e 6.
L’ente calcola la propria esposizione a ciascuna singola attività sottostante a norma dell’articolo 5.
2. L’ente stabilisce se l’operazione costituisce un’esposizione aggiuntiva a norma dell’articolo 7.
Articolo 4
Esposizioni sottostanti verso operazioni aventi a loro volta attività sottostanti
1. Nell’accertare le esposizioni sottostanti di una data operazione (operazione A) che presenta a sua volta un’esposizione sottostante verso un’altra operazione (operazione B) ai fini degli articoli 5 e 6, l’ente considera che l’esposizione all’operazione B sia sostituita dalle esposizioni a essa sottostanti.
2. Il paragrafo 1 si applica quando le esposizioni sottostanti sono esposizioni verso operazioni aventi a loro volta attività sottostanti.
Articolo 5
Determinazione del valore dell’esposizione
1. L’esposizione dell’ente all’attività sottostante dell’operazione corrisponde al valore più basso tra:
a)
il valore dell’esposizione risultante dall’attività sottostante;
b)
il valore complessivo delle esposizioni dell’ente verso l’attività sottostante risultante da tutte le sue esposizioni all’operazione.
2. Per ciascuna esposizione dell’ente all’operazione, il valore della risultante esposizione all’attività sottostante è così calcolato:
a)
se le esposizioni di tutti gli investitori nell’operazione hanno pari rango, il valore della risultante esposizione all’attività sottostante è la quota proporzionale rappresentata dall’esposizione dell’ente all’operazione moltiplicata per il valore dell’esposizione costituita dall’attività sottostante;
b)
nei casi non contemplati alla lettera a), il valore della risultante esposizione all’attività sottostante è la quota proporzionale rappresentata dall’esposizione dell’ente all’operazione moltiplicata per il valore più basso tra:
i)
il valore dell’esposizione costituita dall’attività sottostante;
ii)
il totale tra il valore dell’esposizione dell’ente all’operazione e il valore di tutte le altre esposizioni all’operazione di pari rango.
3. La quota proporzionale rappresentata dall’esposizione dell’ente all’operazione corrisponde al valore dell’esposizione dell’ente diviso per il totale tra il valore dell’esposizione dell’ente e il valore di tutte le altre esposizioni all’operazione di pari rango.
Articolo 6
Procedura di calcolo dell’incidenza delle esposizioni sottostanti sulle esposizioni complessive
1. Per ciascuna esposizione al rischio di credito di cui è nota l’identità del debitore l’ente include il valore della sua esposizione all’attività sottostante nel calcolo dell’esposizione complessiva verso tale debitore quale singolo cliente o verso il gruppo di clienti connessi di cui il debitore fa parte.
2. L’ente che ignora l’identità del debitore dell’esposizione sottostante al rischio di credito, o che non è in grado di confermare che l’esposizione sottostante non è un’esposizione al rischio di credito, assegna l’esposizione come segue:
a)
se il valore non supera lo 0,25 % del suo capitale ammissibile, l’esposizione è assegnata all’operazione come cliente distinto;
b)
se il valore è uguale o superiore allo 0,25 % del suo capitale ammissibile e l’ente è in grado di assicurare, tramite il mandato dell’operazione, che le relative esposizioni sottostanti non sono collegate a nessun’altra esposizione che ha in portafoglio, comprese le esposizioni sottostanti derivanti da altre operazioni, l’esposizione è assegnata all’operazione come cliente distinto;
c)
nei casi non contemplati alla lettera a) o b), l’esposizione è assegnata al cliente ignoto.
3. L’ente che non è in grado di distinguere le esposizioni sottostanti dell’operazione assegna il valore complessivo delle sue esposizioni all’operazione come segue:
a)
se il valore complessivo non supera lo 0,25 % del suo capitale ammissibile, il valore complessivo dell’esposizione è assegnato all’operazione come cliente distinto;
b)
nei casi non contemplati alla lettera a), il valore complessivo dell’esposizione è assegnato al cliente ignoto.
4. Ai fini dei paragrafi 1 e 2, l’ente controlla dette operazioni periodicamente, a cadenza almeno mensile, per verificare se le esposizioni sottostanti abbiano subito variazioni nella composizione e nella percentuale relativa.
Articolo 7
Struttura dell’operazione come esposizione aggiuntiva
1. Non costituisce fonte di esposizione aggiuntiva la struttura dell’operazione che soddisfa entrambe le condizioni seguenti:
a)
la struttura legale e operativa dell’operazione è costruita in modo da impedire al gestore dell’operazione o al terzo di ridirigere i flussi di cassa da essa derivanti verso persone che, in base ai termini dell’operazione, non hanno diritto a riceverli;
b)
i termini dell’operazione non impongono all’emittente, né a chiunque altro, di corrispondere all’ente un pagamento che si aggiunge ai flussi di cassa derivanti dalle attività sottostanti o li anticipa.
2. È considerata soddisfatta la condizione del paragrafo 1, lettera a), quando l’operazione ha una delle forme seguenti:
a)
OICVM di cui all’articolo 1, paragrafo 2, della direttiva 2009/65/CE;
b)
organismo stabilito in un paese terzo che conduce attività analoghe a quelle di un OICVM ed è soggetto a vigilanza a norma di atti legislativi dell’Unione o della normativa di un paese terzo nel quale si applicano una legislazione e un sistema di vigilanza almeno equivalenti a quelli vigenti nell’Unione per gli OICVM.
Articolo 8
Entrata in vigore
Il presente regolamento entra in vigore il ventesimo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
Fatto a Bruxelles, il 2 ottobre 2014