ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 16. října 2013
o státní podpoře SA.18211 (C 25/2005) (ex NN 21/2005) poskytnuté Slovenskou republikou ve prospěch společnosti Frucona Košice, a. s.
(oznámeno pod číslem C(2013) 6261)
(Pouze slovenské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2014/342/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy (1),
po výzvě, aby zúčastněné strany předložily své připomínky v souladu s uvedenými ustanoveními (2), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
1. ŘÍZENÍ PŘED KOMISÍ
(1)
Dopisem ze dne 15. října 2004, zaevidovaným 25. října 2004, obdržela Komise stížnost týkající se údajné nezákonné státní podpory ve prospěch společnosti Frucona Košice, a. s. Stěžovatel zaslal doplňující informace dne 3. února 2005. Setkání se stěžovatelem se uskutečnilo dne 24. května 2005.
(2)
Komise na základě informací poskytnutých stěžovatelem požádala Slovensko dopisem ze dne 6. prosince 2004, aby ji o sporném opatření informovalo. Slovensko odpovědělo dopisem ze dne 4. ledna 2005, zaevidovaným dne 17. ledna 2005, ve kterém informovalo Komisi o možné nezákonné podpoře poskytnuté ve prospěch společnosti Frucona Košice, a. s., v souvislosti s vyrovnáním s věřiteli a požádalo Komisi o schválení této podpory jako podpory na záchranu společnosti ve finančních obtížích. Slovensko předložilo doplňující informace v dopise ze dne 24. ledna 2005 zaevidovaném dne 28. ledna 2005. Komise požádala o doplňující informace dopisem ze dne 9. února 2005, na který obdržela odpověď v dopise ze dne 4. března 2005, zaevidovaném dne 10. března 2005. Setkání se slovenskými orgány se uskutečnilo dne 12. května 2005.
(3)
Dopisem ze dne 5. července 2005 Komise informovala Slovensko, že se ve věci výše uvedené podpory rozhodla zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU.
(4)
Rozhodnutí Komise zahájit řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (3). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby předložily připomínky k opatření.
(5)
Slovenské orgány předložily připomínky dopisem ze dne 10. října 2005, zaevidovaným 17. října 2005. Komise obdržela připomínky od jedné zúčastněné strany (od příjemce) v dopise ze dne 24. října 2005, zaevidovaném dne 25. října 2005. Postoupila je Slovensku, které dostalo příležitost reagovat; připomínky Slovenska byly zaslány v dopise ze dne 16. prosince 2005, zaevidovaném dne 20. prosince 2005. Setkání s příjemcem, na kterém dostal příležitost se k záležitosti vyjádřit, se uskutečnilo dne 28. března 2006. Slovensko předložilo doplňující informace v dopise ze dne 5. května 2006, zaevidovaném dne 8.května 2006.
(6)
Komise přijala dne 7. června 2006 rozhodnutí (4), kterým nařídila navrácení podpory. Od tohoto data a v rámci kontaktů Komise se slovenskými orgány v souvislosti s provedením uvedeného rozhodnutí byl Komisi oznámen výsledek vnitrostátního soudního řízení týkajícího se výše dluhu, na niž se má vztahovat vyrovnání s věřiteli. V tomto rozhodnutí by se tyto informace měly zohlednit.
2. ŘÍZENÍ PŘED TRIBUNÁLEM
(7)
Společnost Frucona Košice, a.s., se dne 12. ledna 2007 proti rozhodnutí odvolala k Tribunálu. Mimo jiné napadla tvrzení, že odpis daňového dluhu představuje státní podporu, přičemž argumentovala, že uvedené odepsání je v souladu se zásadou věřitele v tržním hospodářství. Rozsudkem ze dne 7. prosince 2010 (věc T-11/07) Tribunál zamítl argumenty žadatele a potvrdil rozhodnutí Komise s odůvodněním, že konkurzní řízení by bylo pro stát výhodnější než vyrovnání s věřiteli.
3. ŘÍZENÍ PŘED SOUDNÍM DVOREM
(8)
Společnost Frucona Košice, a.s., se odvolala proti rozsudku Tribunálu k Soudnímu dvoru, přičemž argumentovala zejména tím, že Tribunál správně neposoudil, jakým způsobem Komise použila kritérium soukromého věřitele, a že se Tribunál nepřípustně snažil vydávat své vlastní odůvodnění, pokud jde o kritérium soukromého věřitele (věc C-73/11 P), za odůvodnění Komise.
(9)
Soudní dvůr dne 24. ledna 2013 rozsudek Tribunálu zrušil. Soudní dvůr dospěl k závěru, že Komise se tím, že v rámci svého posouzení kritéria soukromého věřitele nezohlednila délku trvání konkurzního řízení, dopustila zjevně nesprávného posouzení, nebo pokud Komise tuto okolnost zohlednila, své rozhodnutí dostatečně nezdůvodnila. Věc se vrátila Tribunálu, aby rozhodl o důvodech žaloby společnosti týkajících se daňové exekuce, které před ním byly v řízení vzneseny a o nichž nerozhodl.
4. ZRUŠENÍ
(10)
S ohledem na rozsudek Soudního dvora a s cílem napravit jím zjištěné nedostatky Komise proto považuje za vhodné zrušit původní rozhodnutí ze dne 7. června 2006 a nahradit ho tímto rozhodnutím.
II. PODROBNÝ POPIS PODPORY
1. PŘÍSLUŠNÝ PODNIK
(11)
Příjemcem finanční podpory je společnost Frucona Košice, a. s. (dále jen „příjemce“), která v době předmětných událostí působila v oblasti výroby lihu a lihovin, nealkoholických nápojů, konzervovaného ovoce a zeleniny a octa. Po ztrátě licence příjemce líh ani lihoviny již nevyráběl. Nadále však působil v oblasti velkoobchodu s lihem a lihovinami. Společnost se nachází v regionu způsobilém pro poskytnutí regionální podpory podle čl 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(12)
Příjemce v době předmětných událostí zaměstnával přibližně 200 osob. Příjemce ve svých připomínkách k rozhodnutí o zahájení řízení ve věci formálního šetření poskytl Komisi údaje o obratu (včetně spotřebních daní a DPH), které jsou uvedeny v následující tabulce.
Tabulka 1
Obrat v různých odvětvích výroby včetně spotřebních daní a DPH (SKK)
2002
2003
2004
Ocet
28 029 500
27 605 100
11 513 600
Ovocná a zeleninová výroba
37 112 500
32 584 500
22 696 400
Zelí
2 878 340
503 030
201 310
Sycené nealkoholické nápoje
9 373 800
17 601 600
17 560 100
Nesycené nealkoholické nápoje
2 877 700
6 420 420
7 920 010
Džusy - 100 %
51 654 900
43 421 600
22 706 600
Lihoviny
696 193 500
743 962 700
728 837 400
Jablečné víno
1 495 640
106 360
0
Sirup
5 928 100
6 502 920
5 199 540
Jiné výrobky/služby
59 476 000
99 635 000
63 680 000
CELKEM
895 019 980
978 343 230
880 314 960 (5)
(13)
Tyto údaje se velmi liší od údajů, které Komise obdržela od slovenských orgánů a které byly uvedeny v rozhodnutí o zahájení řízení ve věci formálního šetření (6). Slovenské orgány v reakci na připomínky příjemce po zahájení řízení ve věci formálního šetření nevyslovily námitky proti přesnosti výše uvedených údajů. Podle slovenských orgánů příjemce splňuje kritéria pro střední podnik.
2. UPLATNITELNÉ VNITROSTÁTNÍ PRÁVNÍ PŘEDPISY
(14)
Sporným opatřením je odpis daňového dluhu Daňovým úřadem Košice IV (dále jen „daňový úřad“) v rámci takzvaného vyrovnání s věřiteli. Tuto činnost upravuje zákon č. 328/91 Z. z. o konkurzu a vyrovnání (dále jen „zákon o konkurzu“).
(15)
Vyrovnání s věřiteli (dále jen „vyrovnání“ nebo „vyrovnací řízení“) je řízení za dohledu soudu, jehož cílem je, podobně jako v případě konkurzního řízení, urovnat finanční situaci společností v úpadku (7). V konkurzním řízení společnost zanikne a její aktiva se buď prodají novému vlastníkovi, nebo se společnost zlikviduje. Na rozdíl od toho ve vyrovnacím řízení společnost v úpadku pokračuje v činnosti beze změny vlastníka.
(16)
Vyrovnací řízení iniciuje společnost v úpadku. Cílem tohoto řízení je dosáhnout dohody s věřiteli (dále jen „vyrovnání s věřiteli“) v tom smyslu, že společnost v úpadku uhradí část svého dluhu a zbytek se odepíše. Tuto dohodu musí schválit soud vykonávající dohled.
(17)
Věřitelé, jejichž pohledávky jsou zajištěné, například zástavním právem, vystupují jako oddělení věřitelé. Aby byl návrh na vyrovnání přijat, musí všichni oddělení věřitelé hlasovat v jeho prospěch, zatímco v případě ostatních věřitelů stačí kvalifikovaná většina. Jinými slovy, oddělení věřitelé hlasují jednotlivě a mají právo návrh vetovat.
(18)
Oddělení věřitelé mají privilegovanou pozici i v konkurzním řízení. Pohledávky oddělených věřitelů je možné uspokojit kdykoliv během konkurzního řízení a výnosy z prodeje zajištěných aktiv v konkurzním řízení by měly být použity výhradně na splacení pohledávek oddělených věřitelů. Pokud není možné z tohoto prodeje pokrýt veškeré pohledávky oddělených věřitelů, zbývající části se zařadí do druhé skupiny k pohledávkám ostatních věřitelů. V druhé skupině se věřitelé uspokojují poměrným způsobem.
(19)
Podle zákona o konkurzu musí společnost, která žádá o vyrovnání s věřiteli, soudu předložit seznam opatření týkajících se reorganizace společnosti a průběžného financování činnosti společnosti po tomto vyrovnání.
(20)
Podle zákona č. 511/92. Z. z. o správě daní a poplatků a o změnách v soustavě územních finančních orgánů (dále jen „zákon o správě daní“) má společnost možnost požádat daňové orgány o odklad platby daní. Z odložené částky se účtuje úrok a odložený dluh musí být zajištěný.
(21)
Zákon o správě daní upravuje i daňovou exekuci, jejíž cílem je uspokojit daňové pohledávky státu prodejem nemovitého majetku, movitého majetku nebo podniku jako celku.
3. SKUTKOVÝ STAV
(22)
Příjemce od listopadu 2002 do listopadu 2003 využil možnost odkladu svého závazku zaplatit spotřební daň z lihu, kterou umožňuje zákon o správě daní (8). Odložený dluh celkem dosáhl částky 477 015 759 SKK (12,6 milionu EUR). Než daňový úřad souhlasil s odkladem těchto plateb, zajistil v souladu se zákonem všechny své pohledávky aktivy příjemce. Slovenské orgány uvádějí, že hodnota tohoto zajištění na základě účetní evidence příjemce činila 397 476 726 SKK (10,5 milionu EUR). Příjemce však tvrdí, že hodnota tohoto zajištění představovala podle odhadu znalců z konce roku 2003 částku 193 940 000 SKK (5 milionů EUR). Taková je podle příjemce hodnota zajištěných aktiv (movitého majetku, nemovitostí a pohledávek) vyjádřená v takzvaných znaleckých cenách.
(23)
Od 1. ledna 2004 změněný a doplněný zákon o správě daní omezil možnost žádat o odklad daně na jedenkrát ročně. Příjemce využil této možnosti v případě spotřební daně za prosinec 2003, jež byla splatná v lednu 2004. Nebyl však schopen uhradit nebo odložit spotřební daň za leden 2004, splatnou 25. února 2004. V důsledku toho se příjemce stal společností v úpadku ve smyslu zákona o konkurzu. Příjemce tak přišel o licenci na výrobu a zpracování lihu.
(24)
Dne 8. března 2004 se příjemce obrátil na příslušný krajský soud s návrhem na vyrovnání. Krajský soud povolil vyrovnací řízení usnesením z 29. dubna 2004 poté, co zjistil, že jsou splněny všechny zákonné podmínky potřebné pro tato řízení. Na slyšení dne 9. července 2004 věřitelé hlasovali ve prospěch vyrovnání navrhnutého příjemcem. Vyrovnání bylo potvrzeno dne 14. července 2004 usnesením krajského soudu vykonávajícího dohled.
(25)
V srpnu 2004 se daňový úřad proti tomuto potvrzujícímu usnesení soudu odvolal. Nejvyšší soud usnesením z 25. října 2004 rozhodl, že odvolání není možné, a prohlásil usnesení krajského soudu, kterým krajský soud potvrdil vyrovnání, za právoplatné a vykonatelné ode dne 23. července 2004. Později generální prokurátor proti usnesení krajského soudu podal návrh na zahájení mimořádného dovolacího řízení.
(26)
Věřitelé včetně daňového úřadu se dohodli s příjemcem na tomto vyrovnání: 35 % dluhu zaplatí příjemce do jednoho měsíce od nabytí platnosti dohody s věřiteli a zbývajících 65 % dluhu věřitelé odpustí. Se všemi věřiteli se proto nakládalo stejně. Konkrétní částky pro jednotlivé věřitele jsou uvedeny v následující tabulce.
Tabulka 2
Stav dluhů příjemce před vyrovnacím řízením a po něm (SKK)
Věřitel
Dluh před
vyrovnáním
Dluh po
vyrovnání (9)
Odepsaná částka
Veřejný
Daňový úřad
640 793 831
224 277 841
416 515 990
Soukromý
Tetra Pak, a. s.
1 004 208
351 498
652 710
MTM-obaly, s. r. o.
317 934
111 277
206 657
Merkant, družstvo
332 808
116 483
216 325
Vetropack, s. r. o.
2 142 658
749 930
1 392 728
CELKEM
644 591 439 (10)
225 607 029
418 984 410
(27)
Pohledávky daňového úřadu, které byly zahrnuty do vyrovnacího řízení, představovaly 640 793 831 SKK (16,86 milionu EUR) a tvořily je především neuhrazená spotřební daň za období od května 2003 do března 2004, DPH za období od ledna do dubna 2004 a připočtené pokuty a úroky. Pohledávky odpuštěné daňovým úřadem činily 416 515 990 SKK (11 milionů EUR). Vyrovnání daňovému úřadu přineslo 224 277 841 SKK (5,86 milionu EUR).
(28)
Daňový úřad vystupoval ve vyrovnacím řízení jako oddělený věřitel a jako takový hlasoval samostatně. Aby mohlo dojít k vyrovnání, daňový úřad musel proto hlasovat v jeho prospěch. Privilegované postavení daňového úřadu bylo způsobeno tím, že některé jeho pohledávky byly zajištěné v souvislosti s odkladem daňového dluhu příjemce v letech 2002 a 2003 (viz 17. bod odůvodnění). Všichni ostatní věřitelé hlasovali ve prospěch navrhovaného vyrovnání. Jejich pohledávky byly běžné nezajištěné obchodní pohledávky.
(29)
Příjemce ve svém návrhu na vyrovnání popsal v souladu s požadavky zákona o konkurzu reorganizační opatření týkající se výroby, distribuce a pracovních sil (včetně propuštění přebytečných zaměstnanců).
(30)
V organizační oblasti a v oblasti pracovních sil příjemce plánoval tato opatření: vytvoření univerzální výrobní skupiny pro všechny výrobní činnosti, reorganizaci svých dopravních prostředků vyřazením vozidel s nejnižší zůstatkovou hodnotou a reorganizaci obchodních činností. K těmto opatřením se mělo připojit propuštění 50 zaměstnanců v období od března do května 2004. Dalších 50 zaměstnanců mělo v tomtéž období pracovat s 60 % měsíční sazbou.
(31)
Pokud jde o výrobní a technickou oblast, příjemce uvedl, že jelikož společnost přišla o licenci na výrobu lihu, příslušné výrobní zařízení od dubna 2004 pronajme. Příjemce plánoval snížení nebo ukončení výroby některých nerentabilních nealkoholických nápojů a uvedl, že jakémukoli zavedení nového výrobku v této kategorii bude předcházet analýza ziskovosti jeho výroby.
(32)
Příjemce dále uvádí následující opatření: restrukturalizace nákladů, která by měla být důsledkem nižších výrobních nákladů, protože byla ukončena výroba lihu, a zrušení části vlastní dopravy společnosti; prodej starých zařízení do šrotu.
(33)
Příjemce plánoval i prodej administrativní budovy, prodejny a rekreační budovy a uvedl možnost prodat nebo pronajmout výrobní zařízení na výrobu octa. Slovenské orgány v připomínkách k rozhodnutí zahájit řízení ve věci formálního šetření potvrdily, že prodej administrativní budovy, prodejny a rekreační budovy se neuskutečnil.
(34)
Příjemce plánoval intenzívní prodej svých zásob hotových výrobků (11).
(35)
Podle tohoto návrhu měl příjemce financovat vyrovnání z vlastních zdrojů (prodej zásob) ve výši 110 milionů SKK a prostřednictvím externího financování ve formě úvěru z obchodní banky ve výši 100 milionů SKK. Podle informací předložených příjemcem v reakci na zahájení řízení ve věci formálního šetření byl splatný dluh nakonec pokryt příjmy z emise nových akcií (21 milionů SKK; 0,56 milionu EUR), příjmy z prodeje zásob (110 milionů SKK; 2,9 milionu EUR) a díky dodavatelskému úvěru od společnosti Old Herold, s. r. o. (100 milionů SKK; 2,6 milionu EUR). Splatnost faktur Old Herold, s. r. o., činila 40 dní, což podle příjemce byla vzhledem k jeho kritické situaci dlouhá doba. Tato delší splatnost umožnila příjemci shromáždit potřebnou hotovost.
(36)
Slovenské orgány Komisi informovaly po zahájení řízení ve věci formálního šetření, že na základě dohody s věřiteli byla dne 17. prosince 2004 daňovému úřadu uhrazena částka ve výši 224 277 841 SKK. Slovenské orgány potvrdily, že do ukončení řízení před Evropskou komisí pozastavily odepsání dluhu schválené ve vyrovnacím řízení.
(37)
V rámci kontaktů v souvislosti s provedením rozhodnutí Komise, jímž bylo nařízeno navrácení podpory, slovenské orgány informovaly Komisi o výsledku mimořádného dovolacího řízení uvedeného ve 25. bodě odůvodnění: Nejvyšší soud Slovenské republiky rozhodnutím ze dne 27. dubna 2006 částečně zrušil rozhodnutí příslušného krajského soudu ze dne 14. července 2004, jímž byla potvrzena dohoda s věřiteli, s odůvodněním, že do vyrovnání byly chybně zahrnuty nedoplatky silniční daně ve výši 424 490 SKK Ve zbývající části Nejvyšší soud dovolání zamítl. Rozhodnutím ze dne 18. srpna 2006 příslušný krajský soud rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 27. dubna 2006 vykonal a stanovil, že opravená částka dluhu splatná daňovému úřadu činí 640 369 341,4 SKK (z čehož 35 % činí částka 224 129 269,1 SKK).
III. ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ PODLE ČL. 108 ODST. 2 SFEU
(38)
Komise ve svém rozhodnutí zahájit řízení ve věci formálního šetření vyslovila pochybnosti o tom, že sporné odepsání daně nepředstavuje státní podporu. Komise dospěla k závěru, že postup daňového úřadu v rámci vyrovnacího řízení nesplňuje kritérium věřitele v tržním hospodářství. Komise zejména usoudila, že daňový úřad byl v porovnání s ostatními věřiteli v právně odlišné situaci, jelikož vlastnil zajištěné pohledávky a měl možnost iniciovat daňovou exekuci. Komise vyslovila pochybnost, že vyrovnací řízení, v porovnání s konkurzním řízením nebo daňovou exekucí, vedlo pro stát k nejlepšímu možnému výsledku.
(39)
Komise dále vyslovila pochybnosti o slučitelnosti sporné podpory s vnitřním trhem. Nejprve vyslovila pochybnosti, že podporu je možno považovat za slučitelnou jako podporu na záchranu, jak tvrdily slovenské orgány. Podporou na záchranu může být jen podpora likvidity ve formě úvěrových záruk nebo úvěrů. Sporné opatření je však odepsáním dluhu, což odpovídá nenávratnému grantu. Toto opatření navíc bylo provedeno bez příslibu, že do šesti měsíců od schválení opatření na záchranu příjemce předloží plán restrukturalizace nebo plán likvidace, nebo podporu v celé výši splatí.
(40)
Komise dále zkoumala slučitelnost sporného opatření jakožto pomoci na restrukturalizaci a vyslovila pochybnosti o splnění dvou hlavních podmínek: existence plánu restrukturalizace, který v přiměřené době zajišťuje návrat k dlouhodobé životaschopnosti, a omezení podpory na nezbytné minimum.
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(41)
Příjemce kromě informací o skutkovém stavu uvedených v části II předložil následující připomínky.
(42)
Příjemce tvrdí, že důvodem jeho finančních těžkostí na začátku roku 2004 byla změna zákona o správě daní, která omezila možnost požádat o odklad daní pouze na jedenkrát za rok. To byla pro příjemce významná změna, protože se podle svého vyjádření v předchozích letech na tento mechanismus spoléhal.
(43)
Pokud jde o samotný případ, příjemce za prvé tvrdil, že Komise nemá pravomoc zkoumat sporné opatření, neboť toto opatření nabylo účinnosti před datem přistoupení a nebylo po přistoupení uplatitelné. Opatření údajně nabylo účinnosti před přistoupením, protože vyrovnací řízení bylo zahájeno 8. března 2004, a jak tvrdí příjemce, bylo schváleno soudem 29. dubna 2004, tedy před vstupem Slovenské republiky do Evropské unie. Daňové úřady dále údajně v rámci jednání před zahájením vyrovnacího řízení daly najevo souhlas s navrhovaným vyrovnáním. V prosinci 2003 se uskutečnilo setkání s Daňovým ředitelstvím Slovenské republiky a daňový úřad zaslal dne 3. února 2004 příjemci dopis, v němž údajně potvrdil možnost postupu formou vyrovnání.
(44)
Příjemce dále tvrdil, že v případě, že Komise zastává názor, že má pravomoc jednat, nepředstavuje sporné opatření státní podporu, neboť je splněna zásada věřitele v tržním hospodářství.
(45)
Za prvé, příjemce tvrdí, že srovnání vyrovnacího řízení s daňovou exekucí je zavádějící, neboť zahájení prvního vylučuje nebo pozastavuje druhé. Daňový úřad proto nemohl zvolit daňovou exekuci. Příjemce dále tvrdí, že pokud by dobrovolně neinicioval vyrovnací řízení, měl by podle právních předpisů o platební neschopnosti za několik týdnů nebo měsíců zákonnou povinnost zahájit konkurzní nebo vyrovnací řízení.
(46)
Za druhé, příjemce tvrdí, že rozhodnutí státu vyhnout se konkurzu a namísto toho hledat řešení prostřednictvím vyrovnacího řízení bylo splněním kritéria věřitele v tržním hospodářství. Příjemce jako důkaz předkládá potvrzení dvou auditorů a jednoho konkurzního správce, že daňový úřad získá více a rychleji prostřednictvím vyrovnacího řízení, než pokud by se rozhodl pro konkurzní řízení. Příjemce předkládá i další materiály a statistiky, které mají potvrdit, že konkurzní řízení na Slovensku trvá průměrně 3 roky až 7 let a přináší jen velmi omezený výnos z prodeje aktiv (12).
(47)
Příjemce svou analýzu opírá o zprávu auditorské společnosti EKORDA ze dne 7. července 2004, kterou měl daňový úřad údajně k dispozici před hlasováním věřitelů dne 9. července 2004. Nebyl však předložen žádný důkaz, který by to potvrzoval.
(48)
Podle zprávy společnosti EKORDA by příjmy z prodeje aktiv v případě konkurzu činily nanejvýš 204 milionů SKK (5,3 milionu EUR) a po odečtení různých poplatků ve výši 45 milionů SKK pouze 159 milionů SKK (4,2 milionu EUR). Příjemce sám opravil částku poplatků, které by bylo třeba odečíst (36 milionů SKK) a dospěl k částce 168 milionů SKK (4,4 milionu EUR). I kdyby daňový úřad jako jediný oddělený věřitel a jako největší věřitel získal z těchto příjmů většinu, stále by to bylo méně než to, co daňový úřad získal po vyrovnání.
(49)
Společnost EKORDA použila jako základ účetní hodnotu - k 31. březnu 2004 - základního majetku, zásob, hotovosti a upravených krátkodobých pohledávek, přičemž zohlednila jejich nedobytnost a nízkou bonitu. Společnost EKORDA upravila nominální hodnotu aktiv příjemce takzvaným koeficientem zpeněžení pro každou složku aktiv v případě prodeje v rámci konkurzního řízení (45 % u základního jmění, 20 % u zásob a krátkodobých pohledávek a 100 % u hotovosti).
(50)
Společnost EKORDA uvádí budoucí daňové příjmy z činnosti příjemce (13), ale i rozvoj zaměstnanosti v regionu a rozvoj potravinářského průmyslu na Slovensku jako velmi významné faktory ovlivňující rozhodnutí zachovat existenci příjemce.
(51)
Příjemce uvádí ještě další dvě zprávy. Auditorka Marta Kochová dospěla k závěru, že maximální příjem z prodeje aktiv, která však nebyla oceněná, by činil 100 milionů SKK (2,6 milionu EUR), respektive po odečtení poplatků ve výši 22 milionů SKK pouze 78 milionů SKK (2 miliony EUR). Konkurzní správkyně paní Holovačová údajně uvádí, že podle jejího názoru je vyrovnací řízení pro věřitele obecně výhodnější než konkurz. Jedním z aspektů je skutečnost, že věřitel má zájem na tom, aby dlužník pokračoval v hospodářské činnosti (budoucí příjmy z obchodu a z daní).
(52)
Za třetí, příjemce tvrdí, že by se měly zohlednit dlouhodobé aspekty, například budoucí daňové příjmy. Judikatura vylučující společensko-politické aspekty z kritéria věřitele v tržním hospodářství (14) se údajně neuplatňuje, když veřejný orgán zohledňuje výpočet budoucích daňových příjmů. Podle příjemce je tu situace veřejného orgánu analogická se situací věřitele v tržním hospodářství, který je dodavatelem, který má zájem na přežití klienta. Příjemce poté poukazuje na judikaturu týkající se zásady investora v tržním hospodářství.
(53)
Příjemce dospěl k závěru, že kritérium věřitele v tržním hospodářství bylo splněno a sporné opatření nepředstavuje státní podporu.
(54)
Pokud by však Komise dospěla k jinému závěru, příjemce tvrdí, že sporné opatření je slučitelné jako podpora na restrukturalizaci. Tvrdí, že daňový úřad před souhlasem s vyrovnáním prověřil způsobilost obchodního plánu příjemce z hlediska obnovy dlouhodobé životaschopnosti. Absence formálního plánu restrukturalizace je podle vyjádření příjemce v situaci, kdy Komise posuzuje případ ex post, irelevantní, neboť Komise se již může přesvědčit, zda se příjemce skutečně stal životaschopným. Příjemce však též usuzuje, že v situaci posouzení ex ante je podrobný plán restrukturalizace nevyhnutelný. Příjemce dále krátce popisuje přijatá restrukturalizační opatření: zvýšení vlastního kapitálu, propuštění zaměstnanců, prodej zásob. Příjemce zastává názor, že zastavení výroby lihu a lihovin a pronájem výrobních aktiv společnosti Old Herold, s. r. o., vlastně představují restrukturalizační opatření. I když zastavení bylo původně zapříčiněno ztrátou licence, příjemce po vyrovnání nepožádal o novou licenci.
(55)
Podle příjemce byl splněn i požadavek významnosti jeho příspěvku na restrukturalizaci.
(56)
Příjemce dále tvrdí, že skutečnost, že podniká v podporovaném regionu a je jedním z největších regionálních zaměstnavatelů, by se při uplatňování usměrnění vztahujících se na podporu na restrukturalizaci měla rovněž zohlednit.
V. PŘIPOMÍNKY SLOVENSKÉ REPUBLIKY
(57)
Slovenské orgány v reakci na zahájení řízení ve věci formálního šetření vyslovily některé připomínky ke skutkovému stavu, které již byly uvedeny v části II.
(58)
Slovenské orgány potvrdily, že daňový úřad v době hlasování po vyrovnacím řízení nezohlednil aspekt státní podpory. Daňový úřad nepovažoval vyrovnání za formu státní podpory, a proto od příjemce nebylo požadováno předložení plánu restrukturalizace, který je odlišný od obchodního plánu předloženého soudu podle právních předpisů upravujících platební neschopnost.
(59)
V reakci na připomínky předložené příjemcem uvedly slovenské orgány následující připomínky.
(60)
Slovenské orgány by připomínky příjemce o průměrné délce konkurzního řízení a průměrném výnosu z prodeje aktiv v konkurzním řízení nevztahovaly na tento případ. Podle nich, vzhledem k malému počtu věřitelů a existenci majetku s kladnou likvidační hodnotou, která převyšuje sumu uhrazenou státu po vyrovnání, by se konkurzní řízení uskutečnilo v kratší než průměrné lhůtě a výnos daňového úřadu by byl vyšší než v případě vyrovnání. Místní daňový úřad provedl šetření ve společnosti dne 21. června 2004 a zjistil, že k 17. červnu 2004 měl příjemce hotovost ve výši 161,3 milionu SKK, pohledávky ve výši 62,8 milionu SKK, zásoby lihu a lihovin v hodnotě 84 milionů SKK a neoběžný majetek s účetní hodnotou 200 milionů SKK.
(61)
Slovenské orgány zastávají názor, že daňová exekuce byla pro daňový úřad reálnou alternativou. Potvrzují, že daňový úřad měl možnost iniciovat takové řízení před zahájením vyrovnacího řízení, a to i v případě, že by soud odmítl potvrdit vyrovnání (protože daňový úřad by jako oddělený věřitel nehlasoval v jeho prospěch).
(62)
Slovenské orgány nesouhlasí s tvrzením příjemce, že jeho finanční těžkosti byly způsobeny změnou zákona o správě daní. Podle slovenských orgánů byly finanční těžkosti příjemce způsobeny finanční strategií využívání nepřímých daní při vykonávání jeho podnikatelské činnosti. Příjemce měl namísto toho prostě inkasovat daně od svých klientů a odevzdat je do státního rozpočtu.
(63)
Slovenské orgány nesouhlasí s tím, že setkání s Daňovým ředitelstvím Slovenské republiky v prosinci 2003 je důkazem o předběžném souhlasu daňového úřadu s vyrovnáním. Předložily dopis ze dne 6. června 2004 od Daňového ředitelství Slovenské republiky adresovaný daňovému úřadu, v němž se uvádí, že daňový úřad by neměl souhlasit s vyrovnáním navrhovaným příjemcem, neboť není pro stát příznivé. Tento dopis se odvolával na jiný dopis obecnější povahy od ministra financí ze dne 15. ledna 2004 adresovaný Daňovému ředitelství Slovenské republiky, v němž se ředitelství žádá, aby zajistilo, že nebudou schváleny žádné takové návrhy na vyrovnání s věřiteli, které by znamenaly odepsání daňových pohledávek daňovými úřady. Slovenské orgány dále interpretovaly dopis ze dne 3. února 2004, na který poukazoval příjemce (viz 43. bod odůvodnění), jako jasně explicitně nesouhlasící s vyrovnáním ve výši 35 %.
(64)
Slovenské orgány tvrdí, že příjemce nezaplatil spotřební daně ve stanoveném odkladu od ledna 2001 do března 2004 a na své daňové povinnosti pravidelně uplatňoval odklad.
(65)
Podle slovenských orgánů výrazné rozdíly v odhadech dvou auditorských zpráv (viz 48. a 51. bod odůvodnění) vzbuzují pochybnosti o důvěryhodnosti obou zpráv. Orgány mají pochybnosti zejména o koeficientu zpeněžení přiřazeném společností EKORDA oběžným aktivům. Tento koeficient by měl být vyšší než 20 %.
(66)
A nakonec podle slovenských orgánů příjemce nevypracoval realizovatelný plán restrukturalizace a opatření navrhovaná v souvislosti s vyrovnacím řízením nelze považovat za restrukturalizační opatření.
VI. HODNOCENÍ
1. PRAVOMOC KOMISE
(67)
Vzhledem k tomu, že se část událostí vztahujících se k tomuto případu odehrála před vstupem Slovenské republiky do Evropské unie dne 1. května 2004, Komise nejprve musí určit, zda má v souvislosti se sporným opatřením pravomoc jednat.
(68)
Opatření, která byla uvedena v účinnost před přistoupením a nejsou uplatnitelná po přistoupení, nemůže Komise zkoumat ani na základě takzvaného dočasného mechanismu, který upravuje bod 3 přílohy IV smlouvy o přistoupení, ani podle postupů stanovených v článku 108 SFEU. Smlouva o přistoupení ani Smlouva o fungování Evropské unie nevyžadují, aby Komise taková opatření přezkoumala, ani ji k tomu nezplnomocňují.
(69)
Na druhé straně opatření uvedená v účinnost po přistoupení jasně spadají do pravomoci Komise. Pro určení doby, kdy bylo určité opatření uvedeno v účinnost, se jako relevantní kritérium používá právně závazný čin, kterým příslušný vnitrostátní orgán poskytuje podporu (15).
(70)
Příjemce v tomto případě tvrdil, že sporné opatření bylo uvedeno v účinnost před přistoupením a po přistoupení není uplatnitelné (viz 43. bod odůvodnění).
(71)
Komise nemůže přijmout důvody předložené příjemcem. Návrh na zahájení vyrovnacího řízení není činem orgánu poskytujícího podporu, ale činem příjemce. Rovněž usnesení soudu povolit vyrovnací řízení není činem orgánu poskytujícího podporu. Toto usnesení jen povolilo příjemci a jeho věřitelům pokračovat v jednání, ale evidentně nepředstavovalo vlastní poskytnutí podpory. Neexistuje důkaz, že by Daňové ředitelství Slovenské republiky bylo vyjádřilo souhlas se sporným opatřením na setkání v prosinci 2003. Naopak, slovenské orgány popřely jakýkoliv takový předběžný souhlas. Dopis ze dne 3. února 2004 otevřeně vyjadřuje odmítnutí přijmout návrh na vyrovnání ve výši 35 %.
(72)
Rozhodnutí příslušného orgánu odepsat část pohledávek bylo přijato dne 9. července 2004, kdy daňový úřad souhlasil s vyrovnáním navrženým příjemcem.
(73)
Vzhledem k této skutečnosti je otázka, zda je opatření uplatnitelné po přistoupení, bezpředmětná.
(74)
Komise proto dospěla k závěru, že má pravomoc posuzovat sporné opatření podle článku 108 SFEU.
2. EXISTENCE PODPORY VE SMYSLU ČL. 107 ODST. 1 SMLOUVY O FUNGOVÁNÍ EU
(75)
V čl. 107 odst. 1 SFEU se uvádí, že podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.
(76)
Odepsání dluhu vůči veřejnému orgánu, jakým je daňový úřad, představuje formu použití státních prostředků. Opatření, které zvýhodňuje jeden individuální podnik, je selektivní.
(77)
Až do událostí, které měly za následek zahájení řízení v případě platební neschopnosti, příjemce působil na trhu s lihem a lihovinami, nealkoholickými nápoji a konzervovaným ovocem a zeleninou. V roce 2003 byl příjemce třetím výrobcem lihu a lihovin na Slovensku. Po ztrátě licence na výrobu lihu a lihovin v březnu 2004 příjemce působil ve velkoobchodě s lihem a lihovinami vyráběnými jinou společností - Old Herold, s. r. o., jež využívá výrobní zařízení příjemce, která si od něj společnost Old Herold, s. r. o., pronajímá. Všechny oblasti, ve kterých příjemce podnikal před vyrovnacím řízením a ve kterých podniká v současnosti, patří do oblasti obchodu mezi členskými státy.
(78)
V rozhodnutí zahájit řízení ve věci formálního šetření Komise vyjádřila pochybnosti, zda dané opatření nenarušilo hospodářskou soutěž nebo nehrozilo, že ji naruší tím, že poskytlo příjemci výhodu, kterou by za běžných tržních podmínek nebyl schopen získat. Jinými slovy, Komise má pochybnosti, zda se stát k příjemci choval jako věřitel v tržním hospodářství.
(79)
Zjistilo se, že dohoda s věřiteli obsahovala stejné podmínky vyrovnání dluhu pro soukromé věřitele i pro daňový úřad (veřejného věřitele). Věřitelům mělo být uhrazeno 35 % dluhu ve stanovené lhůtě, což příjemce skutečně splnil. Zbývajících 65 % mělo být odepsáno.
(80)
Pozice daňového úřadu jako věřitele však v tomto případě byla neobyčejně silná a nelze ji srovnávat s postavením běžného věřitele v konkurzním řízení. Právní a ekonomická pozice daňového úřadu byla před vyrovnáním s věřiteli výhodnější než pozice soukromých věřitelů. Daňový úřad byl nejenže jasně dominantním a rozhodujícím věřitelem s více než 99 % všech pohledávek registrovaných v konkurzním řízení, ale důležitější je, že byl i odděleným věřitelem. Jeho pohledávky mohly být proto uspokojeny kdykoliv během konkurzního řízení z výnosů prodeje zajištěných aktiv: jak je uvedeno v 18. bodě odůvodnění, tyto výnosy by měly být použity výhradně na splacení pohledávek oddělených věřitelů. Proto je třeba přezkoumat, zda daňový úřad využil všechny pro něj dostupné prostředky na získání nejvyšší možné výše uspokojení svých pohledávek, jak by to učinil věřitel v tržním hospodářství.
(81)
Podmínky, které musí opatření splňovat, aby je bylo možné pro účely článku 107 SFEU považovat za podporu, však nejsou naplněny v případě, kdy podnik příjemce mohl za obvyklých podmínek na trhu získat tutéž výhodu, jakou získal ze státních prostředků (16). Tento přezkum se v zásadě provádí uplatněním kritéria věřitele v tržním hospodářství. Jestliže veřejný věřitel poskytne podniku platební úlevy ohledně splatného dluhu, představují takové platební úlevy státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, pokud by podnik, který je jejím příjemcem, vzhledem k významu hospodářské výhody, která tím byla poskytnuta, zjevně nezískal srovnatelné úlevy od soukromého věřitele nacházejícího se v situaci, která se co možná nejvíce podobá situaci veřejnoprávního věřitele usilujícího o to, aby mu byly zaplaceny částky, které mu dluží dlužník ve finančních obtížích (17).
(82)
Použitelnost kritéria soukromého hospodářského subjektu na trhu závisí na tom, zda dotyčný členský stát poskytl ekonomickou výhodu podniku jinak, než ve svém postavení jako orgán veřejné moci Z toho vyplývá, že pokud se členský stát odvolává v průběhu správního řízení na uvedené kritérium, musí v případě pochybností prokázat jednoznačným způsobem a na základě objektivních a ověřitelných důkazů, že provedené opatření vyplývá z jeho postavení jako soukromého hospodářského subjektu na trhu. Z těchto důkazů musí jasně vyplývat, že dotyčný členský stát přijal rozhodnutí jednat způsobem, jakým jednal, před poskytnutím ekonomické výhody nebo souběžně s ním. V této souvislosti může být třeba předložit důkazy, z nichž vyplývá, že toto rozhodnutí je založeno na ekonomickém posouzení srovnatelném s tím, které by provedl za okolností daného případu racionální soukromý hospodářský subjekt na trhu nacházející se v situaci, která je co nejbližší situaci uvedeného členského státu. Hospodářské hodnocení provedené po poskytnutí uvedené výhody, zpětné konstatování o skutečné výnosnosti postupu dotčeného členského státu ani odůvodnění následující po rozhodnutí o zvoleném postupu však nestačí (18).
(83)
Slovenská republika stručně řečeno tvrdí, že podle jejího názoru dané opatření představuje státní podporu. Uznává, že v době vyrovnání se otázka státní podpory prostě nebrala v úvahu, a požádala, aby se sporné opatření považovalo za podporu na záchranu. Zdá se proto, že požadavky uvedené judikatury nebyly v tomto případě dodrženy a sporné opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(84)
Příjemce v tomto případě tvrdil, že opatření nepředstavuje podporu, a předkládá uvedené dokumenty, zvláště zprávy dvou auditorů.
(85)
Komise zjistila na základě informací předložených příjemcem i slovenskými orgány následující skutečnosti o finanční situaci příjemce v příslušném roce, a to v rozsahu relevantním na uplatnění kritéria věřitele v tržním hospodářství. Komise nemůže v účetní evidenci příjemce ověřit údaje k 31. březnu 2004 poskytnuté příjemcem, ani údaje k 17. červnu 2004 poskytnuté slovenskými orgány. Komise však nemá důvod o těchto údajích pochybovat.
Tabulka 3
Finanční situace příjemce v letech 2003-2004 (mil. SKK)
31.12.2003 (19)
31.3.2004 (20)
28.4.2004 (21)
17.6.2004 (22)
31.12.2004 (23)
Neoběžný majetek (24)
208
205
204
200
200
Zásoby
119
209
176
84
52
Hotovost
3
50
94
161
27
Krátkodobé obchodní pohledávky
128
98 (25)
80
63 (26)
97
(86)
Komise nejprve přezkoumá důkazy předložené příjemcem na podporu jeho tvrzení, že konkurzním řízením by daňový úřad získal méně než vyrovnacím řízením (oddíl 2.1). Poté Komise přezkoumá situaci, pokud jde o daňovou exekuci (oddíl 2.2). Nakonec Komise přezkoumá jiné důkazy předložené slovenskými orgány a příjemcem (oddíl 2.3.)
(87)
Jak je uvedeno v 37. bodě odůvodnění, výška dluhu, na niž se má vztahovat vyrovnání, byla na základě mimořádného dovolacího řízení snížena. Je však třeba uvést, že tento rozsudek byl vynesen několik let po rozhodnutí uzavřít dohodu o vyrovnání. Pro účely kritéria věřitele v tržním hospodářství jsou informace dostupné v té době, kdy by hypotetický věřitel posuzoval, které řízení by bylo nejvhodnější, nadále standardem pro účely hodnocení chování veřejného věřitele. Následující analýza proto vychází z údajů uvedených v dohodě uzavřené 23. července 2004.
2.1 Porovnání vyrovnání s věřiteli a konkurzního řízení
(88)
S cílem posoudit, zda byla příjemci skutečně poskytnuta výhoda, Komise musí provést celkové posouzení a zohlednit všechny relevantní důkazy v dané věci, což jí umožní určit, zda by přijímající podnik tyto zvýhodněné podmínky zjevně nezískal od soukromého věřitele (27). Jinými slovy, musí přezkoumat, zda bylo pro daňový úřad výhodnější souhlasit s podmínkami navrženými v rámci vyrovnání nebo zahájit konkurzní řízení.
(89)
Komise zastává názor, že zpráva společnosti EKORDA nepředstavuje důvěryhodný základ pro porovnání navrženého vyrovnání s možným konkurzním řízením. Slovenské orgány v tomto ohledu souhlasí s Komisí.
(90)
Na začátku Komise konstatuje, že společnost EKORDA ve své zprávě ze dne 7. července 2004 (jen dva dny před setkáním věřitelů) použila pro své výpočty stav aktiv příjemce k 31. březnu 2004. Z tabulky 3 jasně vyplývá, že úroveň různých aktiv se po 31. březnu 2004 výrazně měnila. Především byla prodána značná část zásob, což vedlo ke zvýšení hotovosti. Tyto změny mají při uplatnění koeficientů zpeněžení v rozsahu od 20 % pro zásoby a krátkodobé pohledávky po 100 % pro hotovost velký význam. I kdyby koeficienty zpeněžení stanovené společností EKORDA byly správné (s čímž Komise nesouhlasí z důvodů, které jsou uvedeny dále) a použila by se metodika používaná společností EKORDA, následující tabulka uvádí, do jaké míry by byly výsledky výpočtů společnosti EKORDA odlišné, kdyby se opíraly o údaje z 28. dubna 2004 a ze 17. června 2004, tj. ještě stále před setkáním věřitelů dne 9. července 2004.
Tabulka 4
Porovnání pravděpodobného výnosu z prodeje aktiv příjemce v konkurzním řízení (mil. SKK)
Situace k:
31.3.2004
28.4.2004
17.6.2004
Koeficient zpeněžení [%]
Účetní hodnota
Výnos
Účetní hodnota
Výnos
Účetní hodnota
Výnos
Neoběžný majetek
45
205
92
204
92
200
90
Zásoby
20
209
42
176
35
84
17
Krátkodobé pohledávky
20
98 (28)
20
86 (29)
17
37 (30)
7
Hotovost
100
50
50
94
94
161
161
Celkem
204
238
275
(91)
Je třeba uvést, že v obchodním plánu, který příjemce předložil soudu, byl naplánován prodej zásob za 110 milionů SKK v období březen až květen 2004. Společnost EKORDA si proto musela být vědoma, že aktiva příjemce projdou po 31. březnu 2004 podstatnými změnami. Tuto skutečnost nezohlednila.
(92)
Pokud by se zohlednila účetní hodnota aktiv příjemce z 28. dubna 2004, vedlo by to k závěru, že pravděpodobný výnos z prodeje aktiv příjemce by byl v konkurzním řízení vyšší, než se odhadlo ve zprávě (238 milionů SKK nebo 6,3 milionu EUR namísto 204 milionů SKK nebo 5,3 milionu EUR) Analýza s použitím údajů z června 2004 by umožnila dospět k jasnému závěru, že pravděpodobný výnos z prodeje aktiv příjemce v konkurzním řízení (275 mil. SKK; 7,2 milionu EUR) by byl vyšší než výnos navrhovaný v rámci vyrovnání a že daňový úřad by měl použít právo veta a návrh odmítnout, což by vedlo k ukončení vyrovnacího řízení Znovu upozorňujeme, že uvedené výsledky byly získány za použití odhadů a metodiky, které používala společnost EKORDA.
(93)
Komise však nemůže přijmout metodiku, kterou použila společnost EKORDA, a předpoklady příjemců nemůže považovat za důvěryhodné. Tento závěr ještě posilují pochybnosti vyjádřené slovenskými orgány a uvedené v 60. a 65. bodě odůvodnění.
(94)
Společnost EKORDA v prvé řadě ve své zprávě nevysvětluje, jakým způsobem stanovila tři koeficienty zpeněžení. Účelem koeficientů zpeněžení je vypočítat zůstatkovou hodnotu aktiv prodaných v konkurzním řízení s přihlédnutím k povaze prodeje (např. aktiva se prodávají samostatně, v časové tísni atd.). Z tohoto důvodu se předpokládá, že hodnota z prodeje aktiv v rámci likvidace je obvykle nižší než účetní hodnota v závislosti na druhu aktiv. Procentuální vyjádření podílu hodnoty z prodeje aktiv v rámci likvidace na účetní hodnotě je koeficient zpeněžení.
(95)
Koeficient zpeněžení ve výši 45 % pro neoběžný majetek se též zdá být příliš nízký. Podle samotného příjemce hodnota jeho aktiv zastavených ve prospěch daňového úřadu činila 194 milionů SKK (31). Tato hodnota je podle příjemce vyjádřená v cenách odhadnutých nezávislými znalci na přelomu roků 2003 a 2004. Podle názoru Komise by tato „znalecká cena“ měla obvykle vyjadřovat obecnou hodnotu aktiv, která vyjadřuje, za jakou cenu je v daném čase možno aktivum prodat. Je třeba připomenout, že znalecká hodnota těchto aktiv byla stanovena s cílem zjistit jejich hodnotu pro účely zajištění odkladu daňového dluhu příjemce pro slovenské orgány, které vyžaduje zákon o správě daní Společnost EKORDA neposkytuje žádné vysvětlení, proč by výnos z prodeje neoběžného majetku v konkurzu dosáhl pouze 45 % jejich účetní hodnoty 205 milionů SKK, zatímco sám příjemce uvedl mnohem vyšší hodnotu těchto aktiv.
(96)
K tvrzení příjemce, že by bylo těžké najít kupce, když je většina zastavených strojů a zařízení určena jen na výrobu lihu a lihovin, nealkoholických nápojů nebo konzervovaných výrobků, má Komise tyto dvě připomínky. Za prvé, je třeba uvést, že „znalecká cena“ zastavených nemovitostí činila 105 milionů SKK, což je samo o sobě vyšší suma než celkový výnos předpokládaný společností EKORDA (92 milionů SKK). Za druhé, ze skutečného vývoje společnosti vyplývá, že některá její výrobní aktiva rychle našla nového uživatele - Old Herold, s. r. o. Poté, co příjemce přišel o licenci na výrobu lihu a lihovin, si jeho výrobní zařízení pronajala společnost Old Herold. Zdá se proto, že o toto výrobní zařízení měl bezprostřední zájem konkurenční podnik.
(97)
Pokud jde o zásoby, samy slovenské orgány zastávají názor, že koeficient zpeněžení by měl být vyšší než 20 %.
(98)
Příjemce byl schopen získat v roce 2004 z prodeje svých zásob 110 milionů SKK (viz 35. bod odůvodnění), tj. více než 50 % účetní hodnoty zásob, z níž vycházelo hodnocení společnosti EKORDA. To významně naznačuje, že koeficient zpeněžení ve výši 20 % byl příliš nízký. Vývoj rozvahy v roce 2004, pokud jde o zásoby, tento závěr podporuje. Kromě toho sám příjemce ve svém obchodním plánu odhadl výnos z prodeje zásob v období března až května 2004 na 110 milionů SKK (viz 35. bod odůvodnění). Společnost EKORDA tento odhad ignorovala. Z povahy činností příjemce lze předpokládat, že zásoby byly tvořeny hotovými výrobky nebo polotovary, které mohly být snadno prodány přímo distributorům nebo spotřebitelům, což ještě více podporuje použití vyššího koeficientu zpeněžení.
(99)
Komise je toho názoru, že koeficient zpeněžení by měl být v případě zásob 52 %. Tento údaj vychází z odhadu příjemce, pokud jde o výnos, který by získal z prodeje zásob pro účely financování vyrovnání (tj. 110 milionů SKK). S přihlédnutím k účetní hodnotě v té době (209 milionů SKK) byl proto jediným možným koeficientem zpeněžení v případě zásob koeficient alespoň ve výši 52 % (52 % z 209 milionů představuje 110 milionů).
(100)
Pokud jde o krátkodobé pohledávky, společnost EKORDA dvakrát upravila jejich hodnotu. Nejdříve upravila jejich účetní hodnotu koeficientem 59 % (účetní hodnota činila 166 milionů SKK a hodnota, kterou Společnost EKORDA použila ve svých výpočtech, 98 milionů SKK) a použila nízký koeficient zpeněžení ve výši 20 %. Tato metodika je sporná. Lze akceptovat úpravu účetní hodnoty pohledávek na vyjádření jejich skutečné hodnoty v daném čase. Společnost EKORDA však neposkytuje žádné vysvětlení, proč by výnos v případě konkurzu/likvidace představoval jen jednu pětinu (20 milionů SKK) sumy, o které sám příjemce předpokládal, že ji bude schopen získat od svých dlužníků (98 milionů SKK).
(101)
Účetní hodnota krátkodobých pohledávek založená na údajích z března 2004 (166 milionů SKK) byla společností EKORDA upravena na 98 milionů SKK, aby odrážela nevymahatelnost nebo nízkou kvalitu pohledávek. Kromě toho však společnost EKORDA použila na upravenou účetní hodnotu koeficient zpeněžení pouze ve výši 20 %. Výsledkem uplatnění koeficientu úpravy účetní hodnoty krátkodobých pohledávek společnosti EKORDA ve výši 59 % na účetní hodnotu založenou na údajích z června 2004 (63 milionů SKK) je 37 milionů SKK. Podle informací, které předložily slovenské orgány, byly však pohledávky ve výši 63 milionů SKK vymahatelné. Proto je sporné, zda je jakákoli úprava jejich účetní hodnoty skutečně potřebná.
(102)
V každém případě neexistuje žádný zřejmý důvod, proč by měla být likvidační hodnota ještě nižší než upravený údaj. Komise proto zastává názor, že očekávaný výnos z krátkodobých pohledávek určitě není nižší než upravený údaj 37 milionů SKK.
(103)
Na základě výše uvedených skutečností Komise upravila odhady předložené společností EKORDA a provedla nové posouzení, v jehož rámci použila údaje z června 2004. Z tohoto posouzení je zřejmé, že pravděpodobný výnos z prodeje aktiv příjemce v konkurzním řízení by byl mnohem vyšší než výnos, se kterým se počítalo ve zprávě společnosti EKORDA. Číselné údaje jsou shrnuty v následující tabulce.
Tabulka 5
Pravděpodobný výnos z prodeje aktiv příjemce v konkurzním řízení
Údaje společnosti EKORDA ve srovnání s opravenými údaji Komise (v milionech SKK)
EKORDA
(31.3.2004)
Oprava
(17.6.2004)
Účetní hodnota
Výnos
Účetní hodnota
Výnos
Neoběžný majetek
205
92
200
194 (32)
Zásoby
209
42
84
43 (33)
Krátkodobé pohledávky
98 (34)
20
63
37 (35)
Hotovost
50
50
161
161
Celkem
562
204
508
435
(104)
Podle připomínek příjemce k úvodnímu rozhodnutí by náklady na konkurzní řízení měly představovat 18 % odhadované hodnoty výnosů z prodeje aktiv příjemce v konkurzním řízení. Podle příjemce je vzhledem ke zprávě Světové banky z roku 2004 to přiměřená sazba (36). Použitím tohoto procentuálního podílu na opravenou hodnotu pravděpodobného výnosu z prodeje aktiv příjemce, jak ji stanovila Komise, by proto náklady na konkurzní řízení dosáhly 78,3 milionu SKK. Když se tato částka odečte od opraveného výnosu z prodeje aktiv příjemce, výsledek je vyšší než částka, kterou získal daňový úřad v rámci vyrovnání (435 milionů - 78,3 milionu = 356,7 milionu; částka dohodnutá v rámci vyrovnání byla 224,3 milionu SKK).
(105)
Jak je uvedeno v tabulce 5, pravděpodobný výnos z prodeje aktiv příjemce byl 435 milionů SKK. Vzhledem k tomu, že daňový úřad by byl získal téměř 100 % výnosů z prodeje (37), i kdyby náklady na konkurzní řízení dosáhly až 18 % z těchto výnosů ve smyslu tvrzení příjemce, daňový úřad by byl i tak získal o 132,4 milionu SKK více než v rámci vyrovnání.
(106)
Kromě toho, i kdyby se na hodnotu aktiv příjemce k červnu 2004 uplatnily velmi nízké koeficienty zpeněžení, které uvedla EKORDA, pravděpodobný výnos z prodeje těchto aktiv (po odečtení nákladů na konkurzní řízení - 18 %) by byl 225,5 milionu SKK, což je stále více než částka schválená daňovým úřadem v rámci vyrovnání (38).
(107)
Konečně je třeba konstatovat, že slovenské orgány nepodpořily nepodložené tvrzení příjemce, že daňový úřad měl zprávu společnosti EKORDA k dispozici před setkáním věřitelů 9. července 2004, a proto ji mohl použít při svém rozhodování. Na druhé straně daňový úřad měl výsledky své kontroly z června 2004, které prokazovaly, že Frucona měla značná aktiva, jak je uvedeno v tabulce 3. Na základě těchto údajů Daňové ředitelství Slovenské republiky v dopise ze dne 6. července 2004 adresovaném místnímu daňovému úřadu uvedlo, že místní daňový úřad by neměl souhlasit s vyrovnáním navrhovaným příjemcem, neboť není příznivé pro stát.
(108)
Pokud jde o znalecké zprávy, které předložil příjemce, je třeba poznamenat, že nesplňovaly požadavek prokázat, zda bylo splněno kritérium věřitele v tržním hospodářství. Především se v žádné ze zpráv neuvádí, na jakém základě byly určeny koeficienty zpeněžení, které byly v některých případech výjimečně nízké. Kromě toho si lze všimnout, pokud jde o zprávu paní Kochové, jejíž závěry byly výrazně odlišné od závěrů společnosti EKORDA, že není zřejmé, k jakému účelu byla tato zpráva vypracována a z jakého období a odhadů vycházela. Pokud jde o zprávu konkurzní správkyně paní Holovačové, v té se pouze všeobecně konstatuje, že vyrovnací řízení je pro věřitele výhodnější než konkurz. Proto žádnou z informací obsažených v každé z těchto dvou zpráv nelze použít na podporu ani vyvrácení tvrzení příjemce, že bylo splněno kritérium věřitele v tržním hospodářství.
(109)
Pokud jde o argumenty předložené ve vztahu k trvání konkurzního řízení, při zvažování vlivu možné délky konkurzního řízení na rozhodovací proces hypotetického soukromého věřitele je třeba zohlednit okolnosti tohoto případu.
(110)
Dalším důležitým aspektem tohoto případu je skutečnost, že stát byl v porovnání s jinými věřiteli ve zvýhodněné pozici vzhledem ke skutečnosti, že jeho dluh byl zajištěný proti neoběžnému majetku příjemce. Soud ve věci HAMSA potvrdil, že pozice zajištěného věřitele je důležitým faktorem, který je třeba zohlednit při použití kritéria věřitele v tržním hospodářství (39). V souladu s § 31 odst. 1 písm. e) zákona o konkursu pohledávky věřitele oddělené podstaty lze uspokojit kdykoli během konkurzního řízení z prodeje aktiv, která jsou zajištěna. Proto pokud jde o aktiva zastavená pro daňový úřad, trvání celého konkurzního řízení bylo podle názoru Komise nepodstatné, protože tyto pohledávky mohly být uspokojeny nezávisle na postupu uvedeného řízení.
(111)
I kdyby byla zohledněna hodnota zajištěných aktiv, kterou určil příjemce, pohledávky daňového úřadu se mohly uspokojit spíše prodejem zajištěných aktiv ve výši nejméně 194 milionů SKK, což tvoří 86 % částky navrhované v rámci vyrovnání s věřiteli. Daňový úřad by byl musel zvažovat, zda je výhodné čekat do konce konkurzního řízení, pouze pokud by existovala možnost, že by nedosáhl plné částky dohodnuté v rámci vyrovnání. Navíc při konečném vyplacení věřitelů by daňový úřad byl získal přibližně 99 % výnosu z prodeje zbývajících aktiv (185 milionů SKK v nejhorším případě, tedy při uplatnění koeficientů zpeněžení společnosti EKORDA, viz tabulka 4). Daňovému úřadu mělo být jasné, že výsledný vrácený dluh by byl mnohem vyšší než částka nabízená v rámci vyrovnání a že čekání by se týkalo pouze malé části této částky ve srovnání s vyrovnáním.
(112)
Proto lze vyvodit závěr, že informace týkající se trvání konkurzního řízení na Slovensku by významným způsobem neovlivnily rozhodnutí hypotetického soukromého věřitele.
(113)
Kromě toho v každém případě měl příjemce v době vyrovnacího řízení i) velmi nízký počet věřitelů a ii) aktiva s likvidační hodnotou vyšší než činila částka schválená státem v rámci vyrovnacího řízení (jak je uvedeno v tabulce 5, pravděpodobný výnos ze samotného prodeje nezajištěných aktiv byl 241 milionů SKK).
(114)
Pokud jde o nízký počet věřitelů, vyrovnání se opravdu zúčastnilo jen 5 věřitelů. Z těchto pěti věřitelů byli čtyři věřitelé soukromými subjekty a jejich podíl na celkovém dluhu byl jen 0,6 % (3 797 608 SKK z částky 644 166 949 SKK), jak je uvedeno v tabulce 2. Stát tak představoval největšího věřitele s 99,4 % celkového objemu pohledávek. Tyto okolnosti by ve značné míře snížily riziko neshod mezi věřiteli a z nich vyplývajícího soudního sporu, což by pravděpodobně vedlo ke kratšímu konkurznímu řízení.
(115)
S přihlédnutím k argumentu příjemce, který vychází ze zprávy Světové banky s názvem Doing business in 2004, že konkurzní řízení na Slovensku trvá v průměru 4,8 roku, je třeba uvést, že tato zpráva se týká obecného „ukazatele ukončení činnosti podniku“, kterým se měří celkový čas potřebný k uskutečnění konkurzního řízení, jakož i na uplatnění soudních pravomocí v rámci konkurzního řízení. Tuto délku proto nelze striktně zaměňovat s průměrnou délkou trvání konkurzního řízení. Samy slovenské orgány vyjádřily názor, že vzhledem k okolnostem tohoto případu by konkurzní řízení trvalo kratší dobu než průměrné řízení (viz 60. bod odůvodnění). Toto posouzení slovenských orgánů je obzvláště významné, protože uvedené řízení by se konalo v souladu se slovenskými právními předpisy a obvyklými postupy uplatňovanými při úpadku. Věřitelem příjemce byla navíc sama slovenská vláda.
(116)
Kromě toho se délka konkurzního řízení ve zprávách předložených příjemcem značně liší, a to od dvou let do více než šesti let (40). Proto posouzení délky trvání konkurzního řízení na Slovensku, která příjemce předložil Komisi, byla obecné povahy a nezohledňovala znaky projednávaného případu. Některá z těchto posouzení měla přibližný charakter a do určité míry nebyla navzájem v souladu.
(117)
Pokud jde o konkrétní příklad slovenské společnosti ve stejném odvětví jako příjemce, jejíž konkurzní řízení trvalo déle než pět let, je třeba upozornit, že příjemce nebyl schopen prokázat, jak se uvedený příklad týká tohoto případu a zejména zda uvedená společnost byla ve stejné nebo ve velmi podobné právní a věcné situaci jako příjemce (41). Vzhledem ke skutečnosti, že příjemce měl jednoho velkého věřitele ve zvýhodněné pozici - stát - a množství aktiv oceněných značnou hodnotou, konkurzní řízení u příjemce se mohlo uzavřít relativně rychlým způsobem a největší věřitel - stát - by byl takovému postupu dal přednost.
(118)
Konečně i za předpokladu, že úpadkové řízení by trvalo čtyři až pět let ve smyslu tvrzení příjemce, rozdíl mezi pravděpodobně zpět získanými částkami a částkami dohodnutými v rámci vyrovnání by byl tak velký, že délka takového řízení by při rozhodování soukromého věřitele o přijetí předmětného vyrovnání nehrála důležitou roli. Pokud se vezme v úvahu diskontní sazba 5,14 % (42), současná hodnota budoucích peněžních toků ve výši 356,7 milionu SKK je i po pěti letech 277,6 milionu SKK, tj. značně více než částka dohodnutá v rámci vyrovnání. Za těchto okolností by konkurz musel trvat více než 9 let, aby byla současná hodnota nižší než částka dohodnutá v rámci vyrovnání. Žádný soukromý hospodářský subjekt na trhu by takovéto dlouhé konkurzní řízení v tomto případě nebyl považoval za pravděpodobné. Kromě toho by se současná hodnota celkových částek, které mají být vráceny, dále snížila, kdyby se zohlednila značná část dluhu, která by byla pravděpodobně splacena spíše prostřednictvím prodeje zajištěných aktiv (viz 111. bod odůvodnění).
(119)
Na základě dostupných důkazů lze dospět k závěru, že soukromý věřitel by nebyl souhlasil s vyrovnáním za takových podmínek, s jakými v tomto případě souhlasil daňový úřad; pokud vezmeme v úvahu skutečnost, že pohledávky daňového úřadu mohly být uspokojeny odděleně kdykoliv během konkurzního řízení a že by byl kromě toho získal 99 % výnosu vyplaceného věřitelům (vzhledem k velikosti jeho pohledávek v porovnání s ostatními věřiteli), lze konstatovat, že téměř celý výnos získaný v rámci konkurzního řízení by získal daňový úřad a, jak již bylo uvedeno, tento výnos by byl vyšší než částka dohodnutá v rámci vyrovnání mezi věřiteli.
2.2 Porovnání vyrovnání s věřiteli a daňová exekuce
(120)
Daňový úřad byl na rozdíl od soukromých věřitelů oprávněn zahájit z vlastního podnětu daňovou exekuci prodejem nemovitostí, strojů a zařízení, nebo společnosti jako celku. Ve smyslu judikatury citované v 82. bodě odůvodnění nebyl předložen žádný důkaz o tom, že daňový úřad takový postup zvažoval a dospěl k závěru, že by byl méně výhodný než souhlas s vyrovnáním.
(121)
Komise v každém případě považuje argument příjemce, že vyrovnací řízení chrání společnosti před daňovou exekucí, za irelevantní. Jak potvrdily slovenské orgány, daňová exekuce byla pro daňový úřad skutečnou alternativou, buď před zahájením vyrovnacího řízení, nebo po vetování navrhovaného vyrovnání daňovým úřadem. Je proto třeba přezkoumat tuto možnost při uplatnění kritéria věřitele v tržním hospodářství. Příjemce neporovnává navrhované vyrovnání s možným výsledkem daňové exekuce.
(122)
Komise se ve své analýze opírá o údaje poskytnuté příjemcem i slovenskými orgány. V této souvislosti je třeba uvést, že slovenské orgány potvrdily, že zajištění ve prospěch daňového úřadu představovalo 397 milionů SKK, jak se uvádí v rozhodnutí o zahájení řízení ve věci formálního šetření. Tato hodnota byla údajně získána z účetní evidence příjemce. Příjemce na druhé straně tvrdí, že hodnota zastavených aktiv vyjádřená ve „znaleckých cenách“ je 194 milionů SKK (viz 22. bod odůvodnění). I když Komise nemusí zjišťovat, který údaj je správný, může vyvodit následující závěry.
(123)
Za prvé, zajištění bylo protihodnotou odkladu daňového dluhu příjemce, kterou vyžaduje zákon o správě daní. Pokud hodnota aktiv příjemce ve skutečnosti dosahovala pouze poloviny hodnoty zajištění, jak uvádí znalecký posudek předložený příjemcem, znamená to, že zajištění požadované státem při těchto odkladech nebylo dostatečné. Za těchto okolností daňové odklady povolené daňovým úřadem mezi listopadem 2002 a listopadem 2003 v celkové výši 477 milionů SKK tedy se vší pravděpodobností nesplňovaly kritérium věřitele v tržním hospodářství. Pokud jde o tento případ, není třeba, aby Komise zjišťovala, zda tato opatření představovala státní podporu. Jestliže však již předcházející odklady představovaly státní podporu, nelze již poukazovat na zásadu věřitele v tržním hospodářství, když je takto odložený dluh později (zčásti) odepsaný.
(124)
Za druhé, i kdyby se při výpočtu výnosů z daňové exekuce použily nižší údaje předložené příjemcem, věřitel v tržním hospodářství by, pokud by měl takovou možnost, této exekuci dal přednost před vyrovnacím řízením.
(125)
Při daňové exekuci může daňový úřad přímo prodat aktiva (pohledávky a jiná oběžná aktiva, movitý majetek, nemovitosti) dlužníka. V době, kdy daňový úřad hlasoval pro vyrovnání, měl příjemce zásoby v hodnotě 43 milionů SKK, vymahatelné pohledávky ve výši nejméně 37 milionů SKK a hotovost 161 milionů SKK (viz tabulka 5). Uvádí se, že sama hodnota těchto oběžných aktiv (241 milionů SKK; 6,3 milionu EUR) (43) by převýšila výnos získaný ve vyrovnání (224,3 milionu SKK 5,93 milionu EUR). Kromě toho měl příjemce další, neoběžná aktiva, jejichž hodnota činila přinejmenším 194 milionů SKK.
(126)
Daňová exekuce by dále nepřinesla správní poplatky, které vznikají při konkurzním řízení. Jedná se o řízení, které zahájí a řídí samotný daňový úřad, dá se proto také předpokládat, že by se realizovalo rychle.
(127)
Komise proto dospěla k závěru, že daňová exekuce aktiv příjemce by vedla k vyššímu výnosu než vyrovnání.
2.3 Další důkazy
(128)
Komise bere v úvahu dopis předložený slovenskými orgány, který zaslal ředitel Daňového ředitelství Slovenské republiky svému podřízenému, řediteli příslušného daňového úřadu (viz 63. bod odůvodnění). Tento dopis je jasným důkazem, že Daňové ředitelství Slovenské republiky (které mělo předcházející přímé kontakty s příjemcem) bylo proti navrhovanému vyrovnání a dalo místnímu daňovému úřadu jasně najevo, že by neměl hlasovat pro toto vyrovnání. Důvodem uvedeným v dopise bylo, že navrhované vyrovnání „není výhodné“ pro stát.
(129)
Slovenské orgány též prokázaly, že existoval jasný pokyn pro daňové úřady vydaný na začátku roku 2004 ministerstvem financí, aby nepřijímaly vyrovnání v případech návrhů na odepsání pohledávek daňových úřadů (44). Toto politické rozhodnutí bylo oznámeno v souvislosti se změnou a doplněním zákona o správě daní z 1. ledna 2004 ve snaze zvýšit disciplínu, pokud jde o výběr daní.
(130)
Dále je třeba uvést, že sám daňový úřad se již 2. srpna 2004, tj. ani ne měsíc po souhlasu s vyrovnáním, proti tomuto vyrovnání odvolal.
(131)
Příjemce uvedl, že daňový úřad dal najevo souhlas s vyrovnáním ještě před tím, než příjemce zahájil řízení. Komise zastává názor, že důkazy předložené příjemcem naznačují pravý opak. Ředitel daňového úřadu v dopise ze dne 3. února 2004 příjemci píše, že i když v zásadě není proti uplatnění vyrovnacího řízení, nesouhlasí s návrhem příjemce na vyrovnání se splacením dluhu do výše 35 %.
(132)
Na základě tohoto důkazu může Komise vyvodit pouze jediný závěr, a to že slovenské orgány byly proti vyrovnání, které navrhoval příjemce, a byly proti ještě před zahájením vyrovnacího řízení dne 8. března 2004, před hlasováním věřitelů dne 9. července 2004 a i po schválení vyrovnání soudem.
(133)
Příjemce tvrdil, že by se měly zohlednit dlouhodobé aspekty, například pokračování daňových příjmů ve prospěch státu (viz 52. bod odůvodnění).
(134)
Za prvé, je třeba zdůraznit, že kritérium věřitele v tržním hospodářství je odlišné od kritéria investora v tržním hospodářství. Zatímco investor v tržním hospodářství je ve stavu, kdy rozhoduje, zda vstoupí do vztahu s příslušnou společností a bude se řídit dlouhodobou strategickou perspektivou získání přiměřeného výnosu ze své investice (45), „věřitel v tržním hospodářství“, který už je v obchodním nebo veřejnoprávním vztahu s platebně neschopnou společností, se bude snažit dosáhnout splacení dlužných sum (46) za co nejvýhodnějších podmínek z hlediska úrovně a lhůty splacení. Motivace hypotetického věřitele v tržním hospodářství a investora v tržním hospodářství bude proto odlišná. Judikatura proto stanovila pro tyto dvě situace samostatné testy.
(135)
Za druhé, pokud jde o analogii s věřitelem-dodavatelem, je důležité uvést, že povaha pohledávek takového věřitele a povaha pohledávek státu se podstatně liší. Protože vztahy dodavatele s platebně neschopnou společností mají výhradně smluvní základ, dodavatel by mohl ztrátou obchodního partnera skutečně utrpět. Pokud je platebně neschopná společnost zlikvidována nebo prodána, dodavatel bude muset hledat nového klienta nebo uzavřít smlouvu s novým vlastníkem. Riziko je vyšší, pokud je jeho závislost na platebně neschopné společnosti značná. Takový věřitel bude skutečně uvažovat do budoucnosti. Naproti tomu vztahy státu s platebně neschopnou společností se zakládají na veřejném právu, proto nejsou závislé na vůli stran. Každý nový vlastník, který přebere aktiva zlikvidované společnosti, bude automaticky povinen platit daně. Kromě toho stát není nikdy závislý na jednom daňovém poplatníkovi. Na závěr, nejdůležitějším argumentem je, že stát se při výběru daní nikdy neřídí výhledem na zisk a nejedná při tom komerčně a s komerčními pohnutky. Uvedená analogie proto není opodstatněná.
(136)
Komise zastává názor, že situaci státu v tomto případě nelze porovnávat se situací hypotetického investora v tržním hospodářství nebo situací hypotetického závislého věřitele v tržním hospodářství. V každém případě ztrátu budoucích daní nelze při uplatňování zásady věřitele v tržním hospodářství zohledňovat (47).
(137)
Z přehledu daní předloženého příjemcem vyplývá, že velká většina daní zaplacených příjemcem od roku 1995 byly nepřímé daně (spotřební daně a DPH). Vzhledem k tomu, že tyto daně platí koneční spotřebitelé, likvidace příjemce by neměla vliv na jejich výběr, neboť spotřebitelé by dále kupovali zdaněné výrobky (v tomto případě především lihoviny a líh) od jiných výrobců. Argument příjemce týkající se budoucí značné ztráty daní proto není hodnověrný.
(138)
Komise dospěla k závěru, že žádný z dalších důkazů, které předložil příjemce, nenasvědčuje tomu, že by ovlivnil chování hypotetického soukromého věřitele. Proto nic v tomto oddíle nemění hodnocení Komise takového chování v oddílech 2.1 nebo 2.2.
2.4 Závěr
(139)
Na základě uvedených důkazů Komise usuzuje, že v tomto případě nebylo splněno kritérium věřitele v tržním hospodářství a stát poskytl příjemci výhodu, kterou by tento nebyl schopen v tržních podmínkách získat.
(140)
Komise proto dospěla k závěru, že odepsání dluhu odsouhlasené místním daňovým úřadem v rámci vyrovnání představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
3. SLUČITELNOST PODPORY: VÝJIMKA PODLE ČL. 107 ODST. 3 SFEU
(141)
Primárním cílem opatření je poskytnout pomoc společnosti v obtížích. V takových případech je možno uplatnit výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, která umožňuje povolit státní podporu na usnadnění rozvoje určitých hospodářských odvětví, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem, a pokud jsou splněny příslušné podmínky.
(142)
Z hlediska výrobního portfolia příjemce Komise hodnotila, zda se v tomto případě uplatňují zvláštní pravidla použitelná pro zemědělské odvětví. Komise na základě informací o obratu příjemce předložených slovenskými orgány dospěla ve svém rozhodnutí o zahájení formálního šetření k závěru, že většina výrobků příjemce nejsou výrobky definované v příloze I SFEU, proto se na ně neuplatňují obecná pravidla o státní podpoře.
(143)
Příjemce ve svých připomínkách k rozhodnutí o zahájení formálního šetření vyjádřil námitky vůči údajům o obratu poskytnutým dříve slovenskými orgány (viz tabulka 1), ale nevyjádřil námitky vůči rozhodnutí Komise opírat své hodnocení o obecná pravidla o státní podpoře. Bez snahy zjišťovat, zda údaje poskytnuté příjemcem jsou přesné (48), Komise ověřila, zda by uvedený závěr obstál při zohlednění nových údajů. Komise dospěla k závěru, že obrat příjemce tvoří výrobky, které nepatří mezi výrobky definované v příloze I SFEU. Proto se na ně uplatňují obecná, nikoli odvětvová pravidla týkající se státní podpory.
(144)
Podpora na záchranu a restrukturalizaci společností v obtížích se v současnosti řídí pokyny Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (49) (dále jen „nové pokyny“), které nahrazují předcházející znění přijaté v roce 1999 (50) (dále jen „pokyny z roku 1999“).
(145)
V přechodných ustanoveních nových pokynů se stanoví, že nové pokyny se uplatňují na hodnocení jakékoli podpory na záchranu či restrukturalizaci poskytnutou bez schválení Komise (nezákonná podpora), pokud je část nebo celá podpora poskytnuta po 1. říjnu 2004, tedy po dni zveřejnění nových pokynů v Úředním věstníku Evropské unie (bod 104 první pododstavec). Pokud však podpora byla nezákonně poskytnuta před 1. říjnem 2004, šetření se vede na základě pokynů platných v době, kdy byla podpora poskytnuta (bod 104 druhý pododstavec).
(146)
Je třeba uvést, že schválení vyrovnání daňovým úřadem bylo vystaveno dne 9. července 2004 a nabylo účinnosti dne 23. července 2004. Podpora byla proto nezákonně poskytnuta před 1. říjnem 2004. Uplatňují se tedy pokyny z roku 1999 použitelné v době, kdy byla podpora poskytnuta.
(147)
Je potřeba uvést, že příjemce je střední podnik ve smyslu nařízení Komise (ES) č. 70/2001 o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na státní podpory malým a středním podnikům (51).
3.1 Způsobilost podniku
(148)
Podnik se podle bodu 5 písm. c) pokynů z roku 1999 považuje za podnik v obtížích, pokud splňuje podmínky vnitrostátního práva pro zahájení kolektivního úpadkového řízení.
(149)
Příjemce byl účastníkem vyrovnacího řízení, které se ve smyslu definice zákona o konkurzu může uplatňovat pouze u insolventních společností. Je proto způsobilý získat podporu na záchranu a podporu na restrukturalizaci.
3.2 Podpora na záchranu
(150)
Sporné opatření slovenské orgány původně popsaly jako podporu na záchranu. Podle pokynů z roku 1999 Komise vznesla pochybnosti o slučitelnosti podpory jako podpory na záchranu z důvodů uvedených v části III.
(151)
Slovenské orgány ani příjemce nevyslovili k těmto pochybnostem připomínky. Komisi v tomto ohledu nebyly předloženy žádné nové skutečnosti.
(152)
Vzhledem k tomu, že uvedené pochybnosti nebyly odstraněny, Komise dospěla k závěru, že podpora není slučitelná jako podpora na záchranu ve smyslu pokynů z roku 1999.
3.3 Podpora na restrukturalizaci
(153)
Komise vyslovila pochybnosti, zda podpora byla slučitelná jako podpora na restrukturalizaci ve smyslu pokynů z roku 1999 z důvodů uvedených v části III.
(154)
Komise uvádí, že slovenské orgány, jejichž povinností je dokázat, že státní podpora je slučitelná s vnitřním trhem, nepředložily žádné nové skutečnosti na podporu tohoto závěru. Komise řádně zohlednila připomínky předložené příjemcem.
3.3.1 Návrat k dlouhodobé životaschopnosti
(155)
Podle pokynů z roku 1999 musí poskytnutí podpory na restrukturalizaci souviset s prováděním realizovatelného a uceleného plánu restrukturalizace na obnovu dlouhodobé životaschopnosti podniku a být jeho prováděním podmíněno. Členský stát se k tomuto plánu, který musí být schválen Komisí, zavazuje. Neschopnost podniku realizovat plán se považuje za zneužití podpory.
(156)
Plán restrukturalizace musí příjemci umožnit obnovit dlouhodobou životaschopnost v přijatelném časovém rámci a na základě realistických předpokladů, pokud jde o podmínky budoucího fungování. Tento plán by měl popsat okolnosti, které způsobily obtíže podniku, a uvést přiměřená opatření na řešení těchto obtíží. Restrukturalizační operace nemohou být omezeny na finanční pomoc určenou na vyrovnání dluhů a minulých ztrát, aniž by se zabývaly důvody způsobujícími tyto obtíže.
(157)
Pro společnosti, které se nacházejí v podporovaných oblastech, a pro malé a střední podniky pokyny z roku 1999 stanoví, že podmínky pro schvalování podpory mohou být méně přísné, co se týče provádění kompenzačních opatření a obsahu monitorovacích zpráv. Tyto okolnosti však takové společnosti nezbavují potřeby vypracovat plán restrukturalizace a členské státy závazku poskytnout podporu na restrukturalizaci pouze za podmínky provedení plánu restrukturalizace.
(158)
Po zahájení řízení ve věci formálního šetření slovenské orgány potvrdily, že obchodní plán, který byl příjemce povinen vypracovat jako podmínku pro zahájení vyrovnacího řízení, přezkoumal jen příslušný soud, tj. ne orgán poskytující podporu, a že soud ani daňový úřad provádění plánu nesledovaly.
(159)
Příjemce v rozporu s tímto tvrzením uvedl, že daňový úřad prostudoval způsobilost obchodního plánu obnovit dlouhodobou životaschopnost ještě před schválením vyrovnání, tvrzení však nepodložil žádným důkazem.
(160)
Příjemce dále tvrdil, že absence plánu restrukturalizace není v situaci ex post hodnocení podpory Komisí relevantní, neboť Komise se již může přesvědčit, zda se příjemce stal skutečně životaschopným. Podle příjemce se formální plán restrukturalizace může vyžadovat pouze v případě hodnocení ex ante a jen na takové hodnocení se mohou uplatňovat pokyny z roku 1999.
(161)
Tato argumentace není správná. Pokyny z roku 1999 se uplatňují na hodnocení slučitelnosti jak oznámené, tak i nezákonné podpory. Při hodnocení vždy platí podmínka, že podpora na restrukturalizaci se váže na realizovatelný plán restrukturalizace. Komise musí vypracovat hodnocení na základě informací dostupných v době, kdy byla podpora poskytnuta.
(162)
Je možné vyvodit závěr, že daňový úřad jako orgán poskytující podporu neměl příležitost vyhodnotit plán restrukturalizace a podmínit odepsání svých pohledávek jeho prováděním, které by bylo řádně monitorováno. Z toho vyplývá, že nebyla splněna první, formální podmínka, která je v plné míře uplatnitelná i na hodnocení ex post.
(163)
Pokud jde o obsah obchodního plánu, slovenské orgány nepředložily žádné informace, které by odstranily pochybnosti Komise o tom, zda plán představuje skutečný plán restrukturalizace vyžadovaný podle pokynů z roku 1999.
(164)
Komise musí trvat na svém závěru, který uvedla v rozhodnutí o zahájení formálního šetření. Předložený obchodní plán je plán, který se zabývá jen akutním problémem příjemce, který se týkal růstu veřejného dluhu. Tento plán žádným způsobem neanalyzuje okolnosti, které vedly k obtížím příjemce, ani finanční situaci společnosti v té době a její finanční perspektivy. Vzhledem k tomu, že tato analýza chyběla, příjemce nenavrhl konkrétní kroky k řešení jednotlivých důvodů, které vedly k obtížím. Jediným opatřením, které je podrobně popsáno, je navrhovaná finanční restrukturalizace prostřednictvím vyrovnání s věřiteli.
(165)
V plánu se vůbec neuvádí navýšení vlastního kapitálu příjemce, které příjemce uvedl jako jedno z restrukturalizačních opatření. Žádné z údajů ve spise nenasvědčují tomu, že navýšení kapitálu společností Hydree Slovakia by mělo být považováno za opatření, které má zabezpečit, že příjemce v dlouhodobém časovém horizontu nebude opakovat svou strategii financování výroby prostřednictvím dluhu na DPH a spotřebních daních, která nakonec vedla k jeho obtížím. Slovenské orgány potvrdily, že navýšení kapitálu nijak nesnížilo riziko opakování finančních problémů. Tyto pochybnosti jsou silnější, když uvážíme, že navýšení kapitálu představovalo 21 milionů SKK a restrukturalizovaný dluh 644 milionů SKK.
(166)
Samotné navýšení kapitálu není důkazem důvěry trhu v obnovení dlouhodobé životaschopnosti příjemce. Komise poznamenává, že příjemci se navzdory aktivnímu úsilí nepodařilo získat úvěr od soukromé banky.
(167)
Dále je třeba uvést, že pronájem výrobních zařízení konkurentovi příjemce, společnosti Old Herold, s. r. o., bylo jasně vynuceno skutečností, že příjemce přišel o licenci na výrobu lihu a lihovin, a ne skutečností, že uvedená výroba by byla ztrátová, a tedy vyžadující restrukturalizaci. Pravdou je, že sám příjemce mohl po skončení vyrovnání požádat o novou licenci, a neučinil tak. Komise však poznamenává, že příjemce nadále prodává výrobky vyráběné společností Old Herold na zařízeních příjemce a pod značkou příjemce, a dokonce plánuje zvýšit tento prodej, jak se uvádí ve výroční zprávě za období od 29. dubna 2004 do 30. prosince 2004. Pronájem těchto výrobních zařízení proto nelze považovat za restrukturalizační opatření, protože na základě všech dostupných důkazů nebylo potřebné tuto část výroby restrukturalizovat.
(168)
Pokud jde o zbývající opatření navrhovaná v obchodním plánu, pochybnosti Komise nebyly odstraněny. Tato opatření jsou prostě činnosti v rámci běžné obchodní činnosti, nikoli racionalizační opatření (prodej starých zařízení nebo vozidel). Dvě navrhovaná strukturální opatření (ukončení výroby nerentabilních nealkoholických nápojů a prodej některých nemovitostí) byla popsána velmi vágně, bez uvedení konkrétních výrobků a časového rámce. Slovenské orgány potvrdily, že nemovitosti určené k prodeji (administrativní budova, prodejna a rekreační budova) nebyly k 10. říjnu 2005 prodány, tj. že toto plánované opatření nebylo provedeno tak, jak bylo oznámeno.
(169)
Na základě absence formálního plánu restrukturalizace spolu s chybějící skutečnou analýzou obtíží, opatření potřebných k řešení těchto obtíží a tržních podmínek a perspektiv dospěla Komise k závěru, že obchodní plán předložený příjemcem není skutečným plánem restrukturalizace, který se vyžaduje v pokynech z roku 1999 (52). Pochybnosti Komise, že příjemce obnoví dlouhodobou životaschopnost, proto nebyly odstraněny.
3.3.2 Podpora omezená na úplné minimum
(170)
Závěr Komise, že vzhledem k absenci skutečného plánu restrukturalizace její pochybnosti o dlouhodobé životaschopnosti přetrvávají, i sám o sobě postačuje k závěru, že podpora není slučitelná s vnitřním trhem. Navzdory tomu Komise také posoudí další ústřední kritérium obsažené v pokynech z roku 1999, a to, že podpora musí být omezena jen na nutné minimum.
(171)
Podle bodu 40 pokynů z roku 1999 se musí výše a intenzita podpory omezit na úplné minimum, které by umožnilo uskutečnit restrukturalizaci vzhledem ke stávajícím finančním zdrojům příjemce. Příjemce by měl na restrukturalizaci poskytnout významný příspěvek z vlastních zdrojů.
(172)
Náklady na restrukturalizaci dosáhly celkové výše restrukturalizačních dluhů prostřednictvím vyrovnání. Příjemce zaplatil 35 % této částky.
(173)
Slovenské orgány neposkytly další vysvětlení ohledně pochybností, které Komise v této souvislosti vyjádřila. Příjemce vysvětil, jak financoval splácení dluhu zbylého po vyrovnání (viz 30. až 35. bod odůvodnění). Podle vyjádření příjemce činil jeho příspěvek 231 milionů SKK (6,1 milionu EUR).
(174)
Za prvé, výše zdrojů, kterou měl příjemce k dispozici, přesahovala částku dluhu zbylého po vyrovnání. Z toho vyplývá, že pomoc nebyla omezená na nutné minimum.
(175)
Ještě důležitější však je, že Komise dospěla k závěru, že úvěr poskytnutý společností Old Herold nesplňuje podmínky vlastního příspěvku příjemce ve smyslu pokynů z roku 1999. Závazky představují trvalý zdroj financování činnosti podniku. Jsou to krátkodobé úvěry, které je však zapotřebí splatit. Podnik má k dispozici dodatečné zdroje na restrukturalizaci, pouze pokud se dodavatelé zaváží k poskytnutí delší doby splatnosti plateb, než je obvyklé. Takový odklad plateb je znamením, že trh věří, že je reálné obnovit životaschopnost podniku.
(176)
Příjemce nijak neprokázal, že odklad platby ze strany společnosti Old Herold byl výrazně delší, než je běžná obchodní praxe mezi příjemcem a dodavateli. Splatnost v délce 40 dní lze považovat za obvyklou praxi, zejména s ohledem na skutečnost, že byla příjemci poskytnuta po vyrovnání. Příjemce již proto nebyl ve finančních obtížích. Hlavním účelem vyrovnání přitom bylo pomoci příjemci překonat finanční obtíže.
(177)
Komise proto dospěla k závěru, že tuto delší dobu splatnosti nelze považovat za příspěvek na restrukturalizaci pocházející z vnějších zdrojů.
(178)
Bez tohoto odkladu činí vlastní příspěvek příjemce ve smyslu pokynů z roku 1999 celkem 131 milionů SKK (3,4 milionu EUR), a odpovídá tedy 20 % nákladů na restrukturalizaci.
(179)
Pokyny z roku 1999 neobsahovaly žádné prahové hodnoty, podle kterých by byl příspěvek příjemce považován za významný.
(180)
Pokud zohledníme praxi, kterou Komise uplatňuje v souvislosti s pokyny z roku 1999, jakož i změnu v politice Komise, pokud jde o toto kritérium, která vedla k zavedení prahových hodnot v nových pokynech (53), Komise považuje příspěvek příjemce ve výši 20 % za poměrně nízký. Takový příspěvek by mohl být přijatelný podle pokynů z roku 1999 pouze v případě, že by byly splněny všechny ostatní podmínky pro schválení podpory. Komise by například kromě jiných zvláštností daného případu zohlednila skutečnost, zda je příjemce aktivní v podporované oblasti, do jaké míry odpovídají zdroje financování důvěře trhu - kromě samotného příjemce a jeho akcionářů - v dlouhodobou životaschopnost podniku.
(181)
Vzhledem k výše uvedenému Komise nemůže v tomto případě souhlasit s tím, že příspěvek příjemce byl významný. Komise dospěla k závěru, že její pochybnosti o tom, zda byl vlastní příspěvek příjemce významný či zda se pomoc omezila pouze na nutné minimum, nebyly rozptýleny.
3.4 Slučitelnost podpory: závěr
(182)
Komise dospěla k závěru, že podpora není slučitelná s vnitřním trhem ani jako podpora na záchranu ani jako podpora na restrukturalizaci. Kromě toho se na tento případ nevztahuje žádná výjimka stanovená v SFEU.
VII. ZÁVĚR
(183)
Komise dospěla k závěru, že Slovenská republika protiprávně poskytla odpis daňového dluhu ve prospěch podniku Frucona Košice, a. s., a porušila tak čl. 108 odst. 3 SFEU. Tato podpora není slučitelná s vnitřním trhem na základě žádné výjimky stanovené v SFEU.
(184)
Přestože daňový úřad odložil realizaci odpisu, dokud Komise v této věci nepřijme rozhodnutí, Komise dospěla k názoru, že pro příjemce vznikla výhoda v okamžiku, kdy se daňový úřad rozhodl, že se vzdá části svých pohledávek, a poskytne tak příjemci podporu. Tímto okamžikem byl vstup v platnost dohody s věřiteli dne 23. července 2004. Výhoda, kterou příjemce získal oproti svým soutěžitelům, spočívá ve skutečnosti, že od něj daňový úřad nevymáhal své daňové pohledávky.
(185)
Aby se obnovil stav před poskytnutím podpory, musí být daná státní podpora požadována zpět. Vzhledem ke skutečnosti, že výhoda byla poskytnuta v okamžiku vstupu v platnost dohody s věřiteli dne 23. července 2004, odpovídá výše podpory, kterou je nutné požadovat zpět, plné výši odepsaného daňového dluhu podle uvedené dohody.
(186)
Nejvyšší soud Slovenské republiky však rozhodl, že nedoplatky silniční daně ve výši 424 490 SKK byly do vyrovnání zahrnuty chybně. V důsledku tohoto rozhodnutí byl hlavní dluh v rámci dohody o tuto částku snížen a zbylý dluh vůči daňovému úřadu, který byl do dohody zahrnut v opravené výši, činil 640 369 341 SKK.
(187)
Nedoplatky silniční daně, které byly doposud považované za odepsané, byly dne 2. srpna 2006 doplaceny v plné výši. Tato platba by se měla zohlednit při výpočtu výše podpory a souvisejících úroků, které je ještě třeba vymáhat,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Rozhodnutí 2007/254/ES se zrušuje.
Článek 2
Státní podpora, kterou Slovenská republika poskytla ve prospěch podniku Frucona Košice, a. s., ve výši 416 515 990 SKK není slučitelná s vnitřním trhem.
Článek 3
1. Slovenská republika přijme všechna potřebná opatření, aby od příjemce vymohla protiprávně poskytnutou podporu, která je uvedena v článku 2, a zohlední přitom skutečnost, že nedoplatky silniční daně ve výši 424 490 SKK byly dne 2. srpna 2006 zaplaceny na účet místního daňového úřadu.
2. Podpora bude vymáhána bezodkladně a v souladu s postupy uvedenými ve vnitrostátních právních předpisech, pokud tyto předpisy umožňují okamžité a účinné provedení tohoto rozhodnutí.
3. Vymáhaná částka musí zahrnovat úroky za celé období ode dne, ke kterému byla částka podniku Frucona Košice, a. s., poskytnuta, až do dne, kdy byla skutečně vrácena.
4. Úroky se vypočítají v souladu s ustanoveními uvedenými v kapitole V nařízení Rady (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (54). Úroková sazba se pro celé období uvedené v oddíle 3 vypočítá jako složený úrok.
Článek 4
Slovenská republika do dvou měsíců po oznámení tohoto rozhodnutí informuje Komisi o opatřeních, která přijala k dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Pro poskytnutí těchto informací použije dotazník uvedený v příloze tohoto rozhodnutí.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Slovenské republice.
V Bruselu dne 16. října 2013.
DECISIONE DELLA COMMISSIONE
del 16 ottobre 2013
relativa all’aiuto di stato SA.18211 (C 25/2005) (ex NN 21/2005) al quale la Repubblica slovacca ha dato esecuzione in favore di Frucona Košice a.s.
[notificata con il numero C(2013) 6261]
(Il testo in lingua slovacca è il solo facente fede)
(Testo rilevante ai fini del SEE)
(2014/342/UE)
LA COMMISSIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea, in particolare l’articolo 108, paragrafo 2, primo comma (1),
dopo aver invitato gli interessati a presentare osservazioni conformemente a detto articolo e viste le osservazioni trasmesse (2),
considerando quanto segue:
I. PROCEDIMENTO
1. PROCEDIMENTO DINANZI ALLA COMMISSIONE
(1)
Con lettera del 15 ottobre 2004, protocollata il 25 ottobre 2004, la Commissione ha ricevuto una denuncia concernente la concessione di un presunto aiuto di Stato illegittimo in favore di Frucona Košice, a.s. Il denunciante ha inviato informazioni supplementari il 3 febbraio 2005. Il 24 maggio 2005 si è svolto un incontro con il denunciante.
(2)
Sulla base delle informazioni inviate dal denunciante, con lettera del 6 dicembre 2004 la Commissione ha chiesto informazioni alla Slovacchia in merito alla misura controversa. La Slovacchia ha risposto con lettera del 4 gennaio 2005, protocollata il 17 gennaio 2005, in cui ha informato la Commissione sul presunto aiuto illegittimo concesso a favore di Frucona Košice a.s. nel quadro di un concordato con i creditori e ha chiesto alla Commissione di approvarlo come aiuto al salvataggio di un’impresa che si trovava in difficoltà finanziarie. La Slovacchia ha trasmesso informazioni supplementari con lettera del 24 gennaio 2005, protocollata il 28 gennaio 2005. Con lettera del 9 febbraio 2005 la Commissione ha chiesto informazioni supplementari e ha ricevuto risposta con lettera del 4 marzo 2005, protocollata il 10 marzo 2005. Il 12 maggio 2005 si è svolto un incontro con le autorità slovacche.
(3)
Con lettera del 5 luglio 2005 la Commissione ha informato la Slovacchia della propria decisione di avviare il procedimento di cui all’articolo 108, paragrafo 2, TFUE riguardo all’aiuto in oggetto.
(4)
La decisione della Commissione di avviare il procedimento è stata pubblicata nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea (3). La Commissione ha invitato gli interessati a presentare osservazioni in merito all’aiuto di cui trattasi.
(5)
Le autorità slovacche hanno trasmesso le proprie osservazioni con lettera del 10 ottobre 2005, protocollata il 17 ottobre 2005. Con lettera del 24 ottobre 2005, protocollata il 25 ottobre 2005, la Commissione ha ricevuto le osservazioni di una delle parti in causa (il beneficiario) e le ha trasmesse alla Slovacchia per darle l’opportunità di rispondere. La Slovacchia ha inviato le proprie osservazioni con lettera del 16 dicembre 2005, protocollata il 20 dicembre 2005. Il 28 marzo 2006 si è svolto un incontro con il beneficiario, a cui è stata offerta la possibilità di spiegare la situazione. La Slovacchia ha trasmesso informazioni supplementari con lettera del 5 maggio 2006, protocollata l’8 maggio 2006.
(6)
Il 7 giugno 2006 la Commissione ha adottato una decisione in cui disponeva il recupero dell’aiuto (4). Successivamente, nel corso dei contatti con le autorità slovacche in merito all’attuazione di tale decisione, la Commissione è stata informata dell’esito del procedimento dinanzi alle autorità giudiziarie nazionali relativo all’importo del debito da inserire nel concordato con i creditori. Tali informazioni dovrebbero essere prese in considerazione ai fini della presente decisione.
2. PROCEDIMENTO DINANZI AL TRIBUNALE
(7)
Il 12 gennaio 2007 Frucona Košice a.s. ha impugnato la decisione dinanzi al Tribunale dell’Unione europea e contestato, tra l’altro, l’affermazione secondo cui la cancellazione del debito costituiva un aiuto di Stato, sostenendo che tale cancellazione era conforme al criterio del creditore privato in un’economia di mercato. Con sentenza del 7 dicembre 2010 (causa T-11/07) il Tribunale ha respinto gli argomenti della ricorrente e confermato la decisione della Commissione con la motivazione che il fallimento sarebbe stato più vantaggioso per lo Stato rispetto al concordato con i creditori.
3. PROCEDIMENTO DINANZI ALLA CORTE DI GIUSTIZIA
(8)
Frucona Košice a.s. ha impugnato la sentenza del Tribunale dinanzi alla Corte di giustizia, sostenendo in particolare che il Tribunale non aveva valutato correttamente l’applicazione del criterio del creditore privato in un’economia di mercato da parte della Commissione e aveva inammissibilmente cercato di sostituire il proprio ragionamento a quello della Commissione per quanto riguarda l’applicazione del suddetto criterio (causa C-73/11 P).
(9)
Il 24 gennaio 2013 la Corte di giustizia ha annullato la sentenza del Tribunale concludendo che la Commissione, avendo omesso di prendere in considerazione, nell’ambito della sua valutazione del criterio del creditore privato, la durata del procedimento di liquidazione giudiziaria, aveva commesso un errore manifesto di valutazione, oppure, pur avendone tenuto conto, non aveva motivato a sufficienza la decisione controversa. La causa è stata rinviata dinanzi al Tribunale affinché statuisse sui motivi dedotti dalla società riguardanti la procedura di esecuzione fiscale, sui quali esso non si era ancora pronunciato.
4. REVOCA
(10)
Alla luce della sentenza della Corte di giustizia, la Commissione reputa opportuno revocare la decisione originaria del 7 giugno 2006 e sostituirla con la presente decisione, onde porre rimedio alle carenze riscontrate dalla Corte di giustizia.
II. DESCRIZIONE DETTAGLIATA DELL’AIUTO
1. L’IMPRESA BENEFICIARIA
(11)
Beneficiaria del sostegno finanziario è la società Frucona Košice a.s., che era attiva nella produzione di alcool e di alcolici, di bevande analcoliche, di conserve di frutta e verdura e di aceto. Dopo aver perso la licenza, l’impresa beneficiaria ha cessato la produzione di alcool e di alcolici, restando tuttavia attiva nel settore del commercio all’ingrosso di alcool e di alcolici. La società ha sede in una regione ammissibile agli aiuti regionali ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera a), TFUE.
(12)
All’epoca degli avvenimenti in questione, l’impresa beneficiaria aveva circa 200 dipendenti. Nelle sue osservazioni sulla decisione di avviare un procedimento di indagine formale, la società ha fornito alla Commissione i dati sul proprio volume d’affari (comprese le accise e l’IVA) indicati nella tabella che segue.
Tabella 1
Volume d’affari dei diversi segmenti di produzione (comprese le accise e l’IVA) [in SKK]
2002
2003
2004
Aceto
28 029 500
27 605 100
11 513 600
Produzione di frutta e verdura
37 112 500
32 584 500
22 696 400
Cavolo
2 878 340
503 030
201 310
Bevande analcoliche gassate
9 373 800
17 601 600
17 560 100
Bevande analcoliche non gassate
2 877 700
6 420 420
7 920 010
Succhi - 100 %
51 654 900
43 421 600
22 706 600
Alcolici
696 193 500
743 962 700
728 837 400
Sidro
1 495 640
106 360
0
Sciroppi
5 928 100
6 502 920
5 199 540
Altre produzioni/servizi
59 476 000
99 635 000
63 680 000
TOTALE
895 019 980
978 343 230
880 314 960 (5)
(13)
Tali dati differiscono considerevolmente dai dati che la Commissione ha ricevuto dalle autorità slovacche e che hanno portato alla decisione di avviare il procedimento d’indagine formale (6). Nella loro risposta alle osservazioni del beneficiario dopo l’apertura del procedimento d’indagine formale, le autorità slovacche non hanno contestato l’esattezza dei dati di cui sopra. Secondo le autorità slovacche, il beneficiario soddisfa i criteri per essere considerato una media impresa.
2. LEGISLAZIONE NAZIONALE APPLICABILE
(14)
La misura in questione consiste nella cancellazione di un debito fiscale da parte dell’ufficio delle imposte di Košice IV nell’ambito di un concordato con i creditori. Tale procedimento è disciplinato dalla legge n. 328/91 relativa ai fallimenti e ai concordati (in appresso «legge sui fallimenti»).
(15)
Il concordato con i creditori è una procedura giudiziaria finalizzata, come nel caso della procedura di fallimento, a regolare la situazione finanziaria della società in bancarotta (7). Nella procedura di fallimento la società cessa la sua attività e i suoi attivi sono venduti a un nuovo proprietario oppure è liquidata. Invece, con la procedura di concordato, la società in bancarotta prosegue le attività senza cambiare proprietario.
(16)
A dare l’avvio al concordato è la società in bancarotta. Il concordato è finalizzato a giungere ad un accordo con i creditori in base al quale la società in bancarotta paga una parte del proprio debito e il rimanente viene cancellato. Tale accordo deve essere approvato dal tribunale responsabile del controllo.
(17)
I creditori i cui crediti sono garantiti, per esempio da un diritto d’ipoteca, agiscono come creditori separati. Perché la proposta di concordato sia accettata, occorre che tutti i creditori separati votino a suo favore mentre per gli altri creditori è sufficiente la maggioranza qualificata. In altri termini, i creditori separati votano individualmente e hanno il diritto di opporre un veto alla proposta.
(18)
I creditori separati godono di una posizione privilegiata anche nella procedura fallimentare. I crediti dei creditori separati possono essere soddisfatti in qualsiasi momento durante il procedimento fallimentare e il ricavato della vendita degli attivi garantiti nel procedimento fallimentare dovrebbe essere utilizzato esclusivamente per pagare i crediti dei creditori separati. Qualora con tale vendita non sia possibile coprire tutti i crediti dei creditori separati, gli importi rimanenti vengono inseriti nel secondo gruppo insieme con i crediti degli altri creditori. I crediti di tale secondo gruppo vengono rimborsati in maniera proporzionale.
(19)
Conformemente alla legge sui fallimenti, la società che chiede un concordato con i creditori deve presentare al tribunale responsabile del controllo un elenco delle misure per la sua riorganizzazione e per il finanziamento corrente della sua attività dopo il concordato.
(20)
Conformemente alla legge n. 511/92 sull’amministrazione delle tasse e delle imposte e sulle modifiche del sistema delle autorità finanziarie locali (in appresso «legge sull’amministrazione tributaria»), la società ha la possibilità di chiedere a tali autorità un rinvio del pagamento delle imposte. Vengono calcolati gli interessi sull’importo il cui pagamento viene rinviato e l’importo deve essere garantito.
(21)
La legge sull’amministrazione tributaria disciplina anche la procedura di esecuzione forzata al fine di soddisfare i crediti fiscali dello Stato mediante la vendita del patrimonio immobiliare, del patrimonio mobiliare oppure della società nel suo complesso.
3. I FATTI
(22)
Il beneficiario ha usufruito dal novembre 2002 al novembre 2003 della possibilità di rinviare l’obbligo di pagare l’imposta dovuta sull’alcool prevista dalla legge sull’amministrazione tributaria (8). L’importo del debito procrastinato ammontava in totale a 477 015 759 SKK (12,6 milioni di EUR). Prima di accettare il rinvio di tali pagamenti, l’ufficio delle imposte, conformemente a quanto previsto dalla legge, ha garantito tutti i propri crediti mediante gli attivi del beneficiario. Le autorità slovacche ritengono che il valore di tali garanzie fosse, sulla base delle prove fornite dal beneficiario, di 397 476 726 SKK (10,5 milioni di EUR). Il beneficiario afferma, però, che il valore di tali garanzie, secondo la valutazione degli esperti della fine del 2003, ammontava a 193 940 000 SKK (5 milioni di EUR). Tale è, secondo il beneficiario, il valore degli attivi garantiti (patrimonio immobiliare, patrimonio mobiliare e crediti) espresso secondo i cosiddetti valori degli esperti.
(23)
Dal 1o gennaio 2004 la legge sull’amministrazione tributaria modificata limita la possibilità di chiedere il rinvio fiscale a solo una volta l’anno. Il beneficiario ha utilizzato tale opportunità per le accise del dicembre 2003, che sono state pagate nel gennaio 2004. Tuttavia, non è stato in grado di pagare o di rinviare il pagamento dell’accisa del gennaio 2004, che scadeva il 25 febbraio 2004. Pertanto, il beneficiario è diventato una società in bancarotta ai sensi della legge sui fallimenti. Ha quindi perso la licenza per la produzione e il trattamento dell’alcool.
(24)
L’8 marzo 2004 il beneficiario si è rivolto al tribunale territoriale competente chiedendo il concordato. Il tribunale ha autorizzato il concordato con decisione del 29 aprile 2004 dopo aver accertato che tutte le condizioni previste dalla legge fossero soddisfatte. In una riunione svoltasi il 9 luglio 2004 i creditori hanno votato a favore del concordato chiesto dal beneficiario. Il concordato è stato confermato il 14 luglio 2004 dal tribunale territoriale responsabile del controllo.
(25)
Nell’agosto 2004 l’ufficio delle imposte si è appellato contro la decisione di conferma del tribunale. Con sentenza del 25 ottobre 2004 la Corte suprema ha deliberato che il ricorso non era ammissibile e ha dichiarato che la decisione del tribunale territoriale con cui era confermato il concordato era giuridicamente valida ed esecutiva dal 23 luglio 2004. Successivamente, il procuratore generale è ricorso in appello contro la decisione del tribunale territoriale chiedendo l’apertura di un procedimento d’appello straordinario.
(26)
I creditori, compreso l’ufficio delle imposte, hanno stabilito con il beneficiario quanto segue: il beneficiario rimborsa il 35 % del debito nel mese successivo all’entrata in vigore dell’accordo con i creditori e questi ultimi rinunciano al rimanente 65 % del debito. Tutti i creditori sono stati pertanto trattati allo stesso modo. Nella tabella che segue sono indicati gli importi relativi ai singoli creditori.
Tabella 2
Situazione dei debiti del beneficiario prima e dopo il concordato [in SKK]
Creditore
Debito prima del
concordato
Debito dopo il
concordato (9)
Importo cancellato
Pubblico
Uff. delle imposte
640 793 831
224 277 841
416 515 990
Privato
Tetra Pak a.s.
1 004 208
351 498
652 710
MTM-obaly, s.r.o.
317 934
111 277
206 657
Merkant družstvo
332 808
116 483
216 325
Vetropack, s. r. o.
2 142 658
749 930
1 392 728
TOTALE
644 591 439 (10)
225 607 029
418 984 410
(27)
I crediti dell’ufficio delle imposte che rientravano nel concordato erano pari a 640 793 831 SKK (16,86 milioni di EUR) e comprendevano le accise non pagate nel periodo dal maggio 2003 al marzo 2004, l’IVA per il periodo da gennaio ad aprile 2004, più le ammende e gli interessi. I crediti abbonati dall’ufficio delle imposte ammontavano a 416 515 990 SKK (11 milioni di EUR). Grazie al concordato l’ufficio delle imposte ha ottenuto 244 277 841 SKK (5,86 milioni di EUR).
(28)
L’ufficio delle imposte ha agito, nel procedimento di concordato, come un creditore separato e come tale ha votato separatamente. Quindi, affinché il concordato potesse avere luogo, l’ufficio delle imposte doveva votare in suo favore. La posizione privilegiata dell’ufficio delle imposte era dovuta al fatto che alcuni dei suoi crediti erano stati garantiti in relazione alla proroga concessa al beneficiario per il pagamento del debito fiscale nel 2002-2003 (cfr. il punto 17). Tutti i rimanenti creditori hanno votato a favore del concordato proposto. I loro crediti erano crediti commerciali ordinari non garantiti.
(29)
Nella proposta di concordato il beneficiario ha illustrato, conformemente a quanto previsto dalla legge sui fallimenti, le misure di riorganizzazione relative alla produzione, alla distribuzione e alla manodopera (compresi i licenziamenti dei dipendenti in esubero).
(30)
Sul piano dell’organizzazione e della manodopera, il beneficiario ha previsto le seguenti misure: creazione di un gruppo di produzione universale per tutte le attività di produzione, riorganizzazione delle infrastrutture di trasporto mediante l’eliminazione dei veicoli con il valore residuo più basso e riorganizzazione delle attività commerciali. Tali misure dovevano essere accompagnate dal licenziamento di 50 dipendenti nel periodo dal marzo al maggio 2004. Era previsto, inoltre, che in quello stesso periodo altri 50 dipendenti lavorassero percependo il 60 % dello stipendio.
(31)
Per quanto riguarda la produzione e dal punto di vista tecnico, il beneficiario ha dichiarato che, dal momento che la società aveva perso la licenza per la produzione di alcool, avrebbe dato in affitto i corrispondenti impianti di produzione a partire dall’aprile 2004. Il beneficiario ha pianificato una riduzione o la cessazione della produzione di alcune bevande analcoliche non redditizie e ha dichiarato che l’introduzione di qualsiasi nuovo prodotto in questa categoria sarebbe stata preceduta da un’analisi della convenienza di tale produzione.
(32)
Poi il beneficiario elenca le seguenti misure: ristrutturazione dei costi per effetto dei minori costi di produzione conseguenti alla cessata produzione di alcool e all’eliminazione di una parte dei mezzi di trasporto della società e vendita di vecchi impianti per la rottamazione.
(33)
Il beneficiario ha pianificato anche la vendita di un edificio amministrativo, di un negozio e di un edificio ricreativo e ha fatto presente la possibilità di vendere o dare in affitto l’impianto per la produzione dell’aceto. Le autorità slovacche, nelle osservazioni relative alla decisione di avviare un procedimento di indagine formale, hanno confermato che la vendita dell’edificio amministrativo, del negozio e dell’edificio ricreativo non era avvenuta.
(34)
Il beneficiario ha pianificato la vendita intensiva delle sue scorte di prodotti finiti (11).
(35)
La proposta prevedeva che il beneficiario finanziasse il concordato con risorse proprie (vendita di scorte) pari a 110 milioni di SKK e mediante un finanziamento esterno sotto forma di un prestito acceso presso una banca commerciale pari a 100 milioni di SKK. Secondo le informazioni fornite dal beneficiario in risposta all’avvio del procedimento di indagine formale, il debito insoluto è stato alla fine coperto dalle entrate derivanti dall’emissione di nuove azioni (21 milioni di SKK; 0,56 milioni di EUR), dalle entrate derivanti dalla vendita delle scorte (110 milioni di SKK; 2,9 milioni di EUR) e da un credito di forniture della società Old Herold s.r.o. (100 milioni di SKK; 2,6 milioni di EUR). La scadenza delle fatture di Old Herold s.r.o. era di 40 giorni e ciò costituiva, secondo il beneficiario, un periodo lungo considerata la precaria situazione finanziaria del beneficiario. Tale scadenza più lunga ha permesso al beneficiario di raccogliere i contanti necessari.
(36)
Dopo l’avvio del procedimento di indagine formale le autorità slovacche hanno informato la Commissione che, in base al concordato con i creditori, 224 277 841 SKK erano stati pagati all’ufficio delle imposte il 17 dicembre 2004. Le autorità slovacche hanno confermato di aver sospeso la cancellazione del debito stabilita nell’ambito del concordato fino alla chiusura del procedimento avviato dalla Commissione europea.
(37)
Nell’ambito dei loro contatti relativi all’esecuzione della decisione della Commissione che disponeva il recupero dell’aiuto, le autorità slovacche hanno informato la Commissione dell’esito del procedimento d’appello straordinario citato nel punto 25: con decisione del 27 aprile 2006 la Corte suprema della Repubblica slovacca ha parzialmente revocato la decisione del tribunale territoriale competente del 14 luglio 2004 che confermava il concordato perché in esso erano stati erroneamente inseriti arretrati della tassa di circolazione pari a 424 490 SKK. La Corte suprema ha respinto l’appello quanto al resto. Con decisione del 18 agosto 2006, il tribunale territoriale competente ha dato esecuzione alla sentenza della Corte suprema del 27 aprile 2006 dichiarando che l’importo corretto dovuto all’ufficio delle imposte era di 640 369 341,4 SKK (il 35 % di tale importo è 224 129 269,1 SKK).
III. DECISIONE DI AVVIARE IL PROCEDIMENTO DI CUI ALL’ARTICOLO 108, PARAGRAFO 2, TFUE
(38)
Nella decisione di avviare il procedimento di indagine formale, la Commissione ha espresso dubbi quanto al fatto che la cancellazione del debito non costituisse un aiuto di Stato. La Commissione è giunta alla conclusione che il comportamento dell’ufficio delle imposte nell’ambito del concordato non soddisfa il criterio del creditore privato in un’economia di mercato. Segnatamente, la Commissione ha ritenuto che l’ufficio delle imposte si trovasse in una situazione giuridicamente diversa da quella degli altri creditori dal momento che possedeva crediti garantiti e aveva la possibilità di avviare una procedura di esecuzione fiscale. La Commissione ha espresso dubbi sul fatto che il concordato portasse, rispetto alla procedura di fallimento o di esecuzione fiscale, ai migliori risultati possibili per lo Stato.
(39)
La Commissione ha poi espresso dubbi sulla compatibilità dell’aiuto in questione con il mercato interno. In primo luogo, ha espresso dubbi sulla possibilità di considerare compatibile l’aiuto in quanto aiuto al salvataggio, come sostenuto dalle autorità slovacche. Un aiuto al salvataggio può essere soltanto un aiuto di tesoreria sotto forma di garanzie sui prestiti o di prestiti. La misura contestata, invece, consiste in una cancellazione del debito, vale a dire una sovvenzione non rimborsabile. Inoltre, tale misura non è stata concessa nella prospettiva che il beneficiario, entro sei mesi dall’autorizzazione della misura di salvataggio, avrebbe presentato un piano di ristrutturazione o di liquidazione o rimborsato l’intero aiuto concesso.
(40)
La Commissione ha poi analizzato la compatibilità della misura contestata come aiuto alla ristrutturazione e ha espresso dubbi sul fatto che fossero soddisfatte due condizioni fondamentali: l’esistenza di un piano di ristrutturazione che garantisse in tempi ragionevoli il ripristino della redditività a lungo termine dell’impresa e la limitazione dell’aiuto al minimo necessario.
IV. OSSERVAZIONI DEGLI INTERESSATI
(41)
Oltre alle informazioni sui fatti riportate nella parte II, il beneficiario ha presentato le seguenti osservazioni.
(42)
Il beneficiario sostiene che le sue difficoltà finanziarie, all’inizio del 2004, sono state determinate dalla modifica della legge sull’amministrazione tributaria che ha limitato la possibilità di chiedere un rinvio delle imposte a una volta l’anno. Ciò ha rappresentato un notevole cambiamento per il beneficiario dal momento che, secondo quanto afferma, negli anni precedenti aveva contato su tale possibilità.
(43)
Per quanto riguarda il caso in esame, il beneficiario afferma in primo luogo che la Commissione non è competente a esaminare la misura in questione dal momento che la misura era entrata in vigore prima della data di adesione e non era applicabile dopo l’adesione. Il beneficiario sostiene che la misura era stata eseguita prima dell’adesione considerato che la procedura di concordato era iniziata l’8 marzo 2004 ed era stata approvata dal tribunale il 29 aprile 2004, vale a dire prima dell’adesione della Repubblica slovacca all’Unione europea. Le autorità fiscali avrebbero poi espresso il loro consenso alla proposta di concordato nel corso del dibattito che ha preceduto l’avvio di tale procedura. Nel dicembre 2003 si è svolta una riunione con la Direzione delle imposte della Repubblica slovacca e il 3 febbraio 2004 l’ufficio delle imposte locale ha inviato al beneficiario una lettera in cui avrebbe confermato la possibilità di procedere con un concordato.
(44)
Il beneficiario ha poi affermato che, qualora la Commissione ritenesse di essere competente ad agire, la misura contestata non costituirebbe comunque un aiuto di Stato dal momento che è rispettato il criterio del creditore privato in un’economia di mercato.
(45)
Il beneficiario ritiene, prima di tutto, fuorviante comparare il concordato alla procedura di esecuzione fiscale dal momento che l’avvio dell’uno esclude o sospende l’altra. L’ufficio delle imposte non poteva pertanto optare per l’esecuzione fiscale. Poi, il beneficiario sostiene che, se non avesse dato volontariamente l’avvio al concordato, avrebbe avuto l’obbligo giuridico, qualche settimana o mese dopo, di avviare una procedura di fallimento o un concordato conformemente alle norme in materia di insolvenza.
(46)
In secondo luogo, il beneficiario sostiene che la decisione dello Stato di evitare il fallimento e di cercare, invece, una soluzione mediante il ricorso al concordato indica che il criterio del creditore privato in un’economia di mercato è stato soddisfatto. Il beneficiario presenta, a titolo di prova, le dichiarazioni di due revisori dei conti e di un amministratore fallimentare che attestano che l’ufficio delle imposte otterrebbe di più e più rapidamente con una procedura di concordato che con una procedura di fallimento. Il beneficiario presenta anche altri documenti e dati statistici che possono comprovare che in Slovacchia la procedura di fallimento dura in media dai 3 ai 7 anni e che il ricavato della vendita degli attivi è molto limitato (12).
(47)
Il beneficiario fonda la propria analisi soprattutto su una relazione della società di audit EKORDA del 7 luglio 2004, di cui l’ufficio delle imposte sarebbe stato in possesso prima del voto dei creditori del 9 luglio 2004. Non viene, tuttavia, fornita alcuna prova di ciò.
(48)
Secondo la relazione della società EKORDA, dalla vendita degli attivi in caso di fallimento si ricaverebbero al massimo 204 milioni di SKK (5,3 milioni di EUR) che, una volta dedotte le diverse imposte per un importo di 45 milioni di SKK, diventerebbero solo 159 milioni di SKK (4,2 milioni di EUR). Il beneficiario stesso ha rettificato l’importo delle imposte da dedurre (36 milioni di SKK) ed è arrivato ad un importo di 168 milioni di SKK (4,4 milioni di EUR). Nonostante il fatto che l’ufficio delle imposte, in qualità di unico creditore separato e di creditore di gran lunga più importante, riceverebbe la maggior parte di tali entrate, ciò rappresenterebbe sempre una somma inferiore a quella che l’ufficio delle imposte ha ricevuto al termine del concordato.
(49)
Per giungere a questo risultato EKORDA ha utilizzato come base il valore contabile al 31 marzo 2004 delle immobilizzazioni, delle scorte, dei contanti e dei crediti a breve scadenza corretti in funzione della loro irrecuperabilità e del loro scarso valore. EKORDA ha corretto il valore nominale degli attivi del beneficiario applicando un «coefficiente di liquidazione» ad ogni componente degli attivi in caso di vendita nell’ambito di una procedura di fallimento (il 45 % per le immobilizzazioni, il 20 % per le scorte e i crediti a breve scadenza e il 100 % per i contanti).
(50)
EKORDA menziona le entrate fiscali future provenienti dall’attività del beneficiario (13), nonché lo sviluppo dell’occupazione nella regione e dell’industria alimentare in Slovacchia come fattori molto rilevanti che hanno influito sulla decisione di mantenere il beneficiario in attività.
(51)
Il beneficiario fa riferimento anche ad altre due relazioni. Marta Kochová, responsabile dell’audit, è giunta alla conclusione che il ricavato massimo della vendita degli attivi, che tuttavia non sono stati valutati, sarebbe ammontato a 100 milioni di SKK (2,6 milioni di EUR), che, una volta dedotte le imposte per un importo di 22 milioni di SKK, si sarebbero ridotti a soli 78 milioni di SKK (2 milioni di EUR). È stato sostenuto che la curatrice fallimentare Holovačová riterrebbe la procedura di concordato generalmente più vantaggiosa per i creditori rispetto al fallimento, tra l’altro in base alla considerazione che il creditore ha interesse a che il debitore porti avanti la propria attività economica (future entrate commerciali o fiscali).
(52)
In terzo luogo, il beneficiario ritiene che sia necessario prendere in considerazione aspetti a lungo termine come le future entrate fiscali. Fa presente che la giurisprudenza che esclude qualsiasi considerazione sociopolitica dall’applicazione del criterio del creditore privato in un’economia di mercato non si applica se l’autorità pubblica tiene conto delle future entrate fiscali (14). Secondo il beneficiario, la situazione dell’autorità pubblica in questo caso è analoga alla situazione di un creditore privato in un’economia di mercato, che è un fornitore interessato alla sopravvivenza di un cliente. Il beneficiario fa poi riferimento alla giurisprudenza relativa al criterio dell’investitore privato in un’economia di mercato.
(53)
Il beneficiario giunge alla conclusione che il criterio del creditore privato in un’economia di mercato sia stato soddisfatto e che la misura in questione non costituisca un aiuto di Stato.
(54)
Nel caso in cui la Commissione dovesse pervenire a una conclusione diversa, il beneficiario fa presente che la misura in questione è compatibile come aiuto alla ristrutturazione. Asserisce che l’ufficio delle imposte, prima di accettare il concordato, ha verificato che il piano d’impresa del beneficiario permettesse di ripristinare la redditività a lungo termine dell’impresa. A parere del beneficiario, l’assenza di un piano di ristrutturazione formale è irrilevante in una situazione in cui la Commissione valuta un caso ex post perché quest’ultima può già assicurarsi che il beneficiario sia effettivamente diventato redditizio. Il beneficiario ritiene tuttavia che in caso di valutazione ex ante sia indispensabile un piano di ristrutturazione dettagliato. Il beneficiario illustra poi brevemente le misure di ristrutturazione prese: aumento del capitale proprio, licenziamento dei dipendenti e vendita delle scorte. Il beneficiario sostiene che cessare la produzione di alcool e di alcolici e dare in affitto gli impianti di produzione alla società Old Herold s. r. o. rappresentino proprio misure di ristrutturazione. Benché la cessazione della produzione sia stata originariamente determinata dalla perdita della licenza, il beneficiario non ha chiesto una nuova licenza dopo il concordato.
(55)
Secondo il beneficiario, è stata ugualmente soddisfatta anche la condizione relativa a un contributo significativo, da parte sua, alla ristrutturazione.
(56)
Infine, il beneficiario sostiene che, nell’applicazione degli orientamenti relativi agli aiuti alla ristrutturazione, occorrerebbe tener conto del fatto che esso svolge le proprie attività in una regione assistita ed è uno dei maggiori datori di lavoro della regione.
V. COMMENTI DELLA REPUBBLICA SLOVACCA
(57)
Nella loro risposta all’avvio del procedimento di indagine formale, le autorità slovacche hanno formulato alcune osservazioni sui fatti, già menzionate nella parte II.
(58)
Le autorità slovacche hanno confermato che, al momento del voto sulla procedura di concordato, l’ufficio delle imposte non aveva preso in considerazione l’aspetto «aiuto di Stato». L’ufficio delle imposte non ha considerato il concordato una forma di aiuto di Stato, pertanto non è stato chiesto al beneficiario di presentare un piano di ristrutturazione, che è diverso dal piano d’impresa presentato al tribunale conformemente alle norme in materia di insolvenza.
(59)
In risposta alle osservazioni del beneficiario, le autorità slovacche hanno formulato i seguenti commenti.
(60)
Le autorità slovacche ritengono che le osservazioni del beneficiario sulla durata media di una procedura di fallimento e sul ricavato medio della vendita degli attivi nell’ambito di una procedura di fallimento non si applichino a questo caso. Secondo loro, considerato l’esiguo numero di creditori e l’esistenza di attivi con un valore di liquidazione positivo, superiore all’importo versato allo Stato dopo il concordato, la procedura di fallimento sarebbe stata effettuata in tempi più brevi della media e il ricavato dell’ufficio delle imposte sarebbe stato superiore a quello ottenuto con il concordato. L’ufficio delle imposte locale ha effettuato un’ispezione nei locali della società il 21 giugno 2004 e constatato che, alla data del 17 giugno 2004, il beneficiario possedeva contanti per 161,3 milioni di SKK, crediti per 62,8 milioni di SKK, scorte di alcool e di alcolici per un valore di 84 milioni di SKK e immobilizzazioni per un valore contabile di 200 milioni di SKK.
(61)
Le autorità slovacche ritengono che la procedura di esecuzione fiscale avrebbe rappresentato una valida alternativa per l’ufficio delle imposte. Esse confermano che l’ufficio delle imposte aveva la possibilità di dare inizio a tale procedura prima dell’apertura del concordato, come avrebbe potuto fare anche nel caso in cui il tribunale avesse rifiutato di confermare il concordato (perché l’ufficio delle imposte, in quanto creditore separato, non avrebbe votato a favore di tale procedura).
(62)
Le autorità slovacche non sono d’accordo con l’affermazione del beneficiario secondo cui le sue difficoltà finanziarie erano dovute alla modifica della legge sull’amministrazione tributaria. Secondo loro, le difficoltà finanziarie del beneficiario sono state causate dalla sua strategia finanziaria di utilizzare le imposte indirette per la realizzazione delle sue attività d’impresa. Invece, il beneficiario avrebbe dovuto semplicemente incassare le imposte dai suoi clienti e versarle all’erario dello Stato.
(63)
Inoltre, le autorità slovacche non concordano neanche sul fatto che l’incontro con la Direzione delle imposte del dicembre 2003 costituisca la dimostrazione del consenso preventivo dell’ufficio delle imposte al concordato. Esse hanno presentato una lettera del 6 luglio 2004, inviata dalla Direzione delle imposte all’ufficio delle imposte, in cui venivano date istruzioni di non accettare il concordato proposto dal beneficiario perché esso non era vantaggioso per lo Stato. Tale lettera faceva, poi, riferimento a un’altra lettera più generale del 15 gennaio 2004 inviata alla Direzione delle imposte dal ministro delle Finanze in cui egli dava istruzioni di non accettare le proposte di concordato con creditori che avrebbero comportato l’annullamento di crediti fiscali da parte degli uffici delle imposte. Le autorità slovacche hanno inoltre interpretato la lettera del 3 febbraio 2004 citata dal beneficiario (cfr. il punto 43) come un disaccordo esplicito con il concordato che prevedeva un rimborso del 35 % dei debiti.
(64)
Le autorità slovacche sostengono che il beneficiario non ha pagato puntualmente le accise nel periodo dal gennaio 2001 al marzo 2004 e ha regolarmente procrastinato i propri obblighi d’imposta.
(65)
Secondo le autorità slovacche, le differenze significative tra le stime contenute nelle relazioni dei due revisori contabili (cfr. i punti 48 e 51) suscitano dubbi sulla credibilità delle due relazioni. I dubbi riguardano principalmente il coefficiente di liquidazione attribuito agli attivi correnti dalla società EKORDA. Tale coefficiente dovrebbe essere superiore al 20 %.
(66)
Infine, sempre secondo le autorità slovacche, il beneficiario non ha elaborato un piano di ristrutturazione realizzabile e le misure proposte nell’ambito della procedura di concordato non possono essere considerate misure di ristrutturazione.
VI. VALUTAZIONE
1. COMPETENZA DELLA COMMISSIONE
(67)
Dal momento che una parte dei fatti rilevanti si è svolta prima dell’adesione della Repubblica slovacca all’Unione europea in data 1o maggio 2004, la Commissione deve innanzi tutto valutare se sia competente ad agire riguardo alla misura in questione.
(68)
Le misure che sono state realizzate prima dell’adesione e che non sono più applicabili dopo l’adesione non possono essere esaminate dalla Commissione né sulla base delle disposizioni temporanee previste all’allegato IV, punto 3, del trattato di adesione, né sulla base delle procedure di cui all’articolo 108 TFUE. Né il trattato di adesione né il trattato sul funzionamento dell’Unione europea impongono alla Commissione né le attribuiscono la competenza di esaminare tali misure.
(69)
Invece, le misure attuate dopo l’adesione sono chiaramente di competenza della Commissione. Per determinare il momento in cui è stata attuata una determinata misura, il criterio a cui occorre rifarsi è l’atto giuridicamente vincolante con cui l’autorità nazionale competente s’impegna a concedere l’aiuto (15).
(70)
Nel presente caso il beneficiario ha affermato che la misura contestata è stata attuata prima dell’adesione e non è più applicabile dopo l’adesione (cfr. il punto 43).
(71)
La Commissione non può accogliere gli argomenti del beneficiario. La proposta di dare inizio alla procedura di concordato non è un atto dell’autorità che concede l’aiuto, ma un atto del beneficiario. Analogamente, la decisione del tribunale che autorizza la procedura di concordato non è un atto dell’autorità che concede l’aiuto. Tale decisione si limitava a permettere al beneficiario e ai suoi creditori di proseguire le discussioni sul concordato, ma è evidente che non costituiva una concessione dell’aiuto. Non esiste alcuna prova che la Direzione delle imposte avrebbe espresso il suo consenso alla misura in questione nella riunione del dicembre 2003. Al contrario, le autorità slovacche hanno negato qualsiasi accordo preliminare di tale tipo. La lettera del 3 febbraio 2004 esprime un netto rifiuto ad accettare la proposta di concordato con un tasso di rimborso del 35 %.
(72)
La decisione dell’autorità competente di abbonare una parte dei crediti è stata presa il 9 luglio 2004, quando l’ufficio delle imposte ha dato il consenso al concordato proposto dal beneficiario.
(73)
Pertanto, la questione se la misura sia applicabile o meno dopo l’adesione non si pone.
(74)
La Commissione ritiene dunque di essere competente per la valutazione della misura in questione, conformemente all’articolo 108 TFUE.
2. ESISTENZA DI AIUTO DI STATO AI SENSI DELL’ARTICOLO 107, PARAGRAFO 1, TFUE
(75)
L’articolo 107, paragrafo 1, TFUE stabilisce che sono incompatibili con il mercato interno, nella misura in cui incidano sugli scambi tra Stati membri, gli aiuti concessi dagli Stati, ovvero mediante risorse statali, sotto qualsiasi forma che, favorendo talune imprese o talune produzioni, falsino o minaccino di falsare la concorrenza.
(76)
La cancellazione del debito nei confronti di un’autorità pubblica come l’ufficio delle imposte rappresenta una forma di utilizzazione di risorse statali. Una misura che favorisce una sola impresa è selettiva.
(77)
Fino agli avvenimenti che hanno determinato l’avvio della procedura d’insolvenza, il beneficiario era attivo nella produzione di alcool e di alcolici, di bevande analcoliche e di conserve di frutta e verdura. Nel 2003 il beneficiario è stato il terzo produttore di alcool e alcolici della Slovacchia. Dopo la perdita della licenza per la produzione di alcool ed alcolici nel marzo 2004, il beneficiario è rimasto attivo nel commercio all’ingrosso di alcool ed alcolici prodotti da un’altra società - Old Herold s. r. o. - negli impianti di produzione del beneficiario che Old Herold s. r. o. ha in affitto. Tutti i settori in cui il beneficiario svolgeva la propria attività prima della procedura di concordato e nei quali è attivo attualmente rientrano negli scambi tra Stati membri.
(78)
Nella decisione di avviare il procedimento di indagine formale, la Commissione ha espresso dubbi sul fatto che la misura contestata non abbia falsato o minacciato di falsare la concorrenza conferendo al beneficiario un vantaggio che non avrebbe potuto ottenere nelle condizioni abituali di mercato. In altri termini, la Commissione nutre dubbi sul fatto che lo Stato si sia comportato nei confronti del beneficiario come un creditore privato in un’economia di mercato.
(79)
È stato accertato che il concordato con i creditori prevedeva condizioni per regolare il debito identiche per i creditori privati e per l’ufficio delle imposte (creditore pubblico). L’accordo prevedeva che il beneficiario rimborsasse il 35 % del debito ai creditori entro un termine stabilito, cosa che egli ha effettivamente fatto, e che il rimanente 65 % fosse abbonato.
(80)
Tuttavia, in questo caso l’ufficio delle imposte, in qualità di creditore, si trovava in una posizione insolitamente forte e non può essere equiparato a un tipico creditore in una procedura di fallimento. La situazione giuridica ed economica dell’ufficio delle imposte prima del concordato con i creditori era più vantaggiosa di quella dei creditori privati: l’ufficio delle imposte non soltanto era chiaramente il creditore dominante e decisivo, con oltre il 99 % di tutti i suoi crediti registrato nella procedura di fallimento, ma - cosa ancor più rilevante - era anche un creditore separato. Ciò significa che i suoi crediti potevano essere soddisfatti in qualsiasi momento durante la procedura di fallimento attingendo al ricavato della vendita degli attivi garantiti: come indicato nel punto 18, tale procedura sarebbe stata applicata al solo fine di soddisfare i crediti del creditore separato. Occorre pertanto esaminare in dettaglio se l’ufficio delle imposte abbia utilizzato tutti i mezzi a sua disposizione per recuperare l’importo massimo possibile dei suoi crediti, come farebbe un creditore privato in un’economia di mercato.
(81)
Le condizioni che devono ricorrere affinché una misura possa ricadere nella nozione di «aiuto» ai sensi dell’articolo 107 TFUE non sono soddisfatte qualora l’impresa beneficiaria potesse ottenere lo stesso vantaggio rispetto a quello procuratole per mezzo di risorse statali e in circostanze corrispondenti alle normali condizioni del mercato (16). Tale valutazione si effettua applicando, in linea di principio, il criterio del creditore privato in un’economia di mercato. Quando un creditore pubblico concede agevolazioni di pagamento per un debito dovutogli da un’impresa, tali agevolazioni configurano un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE se, tenuto conto della rilevanza del vantaggio economico in tal modo concesso, l’impresa beneficiaria non avrebbe manifestamente ottenuto analoghe agevolazioni da un creditore privato che si trovasse in una situazione la più simile possibile a quella del creditore pubblico e che tentasse di ottenere il pagamento delle somme dovutegli da un debitore in situazione di difficoltà finanziarie (17).
(82)
L’applicabilità del criterio dell’operatore privato in un’economia di mercato dipende, in ultima analisi, dallo Stato membro interessato che ha concesso, in una qualità diversa da quella di potere pubblico, un vantaggio economico a un’impresa. Ne consegue che, se uno Stato membro si affida a tale criterio durante la procedura amministrativa, in caso di dubbio deve stabilire inequivocabilmente e sulla base di elementi oggettivi e verificabili che la misura attuata è ascrivibile allo Stato operante in quanto operatore privato in un’economia di mercato. Tali elementi devono fare chiaramente apparire che lo Stato membro interessato ha preso la decisione di agire come ha agito preliminarmente o simultaneamente alla concessione del beneficio economico. A tal riguardo possono risultare necessari elementi da cui emerga che tale decisione sia fondata su valutazioni economiche analoghe a quelle che, nelle circostanze della specie, un investitore privato razionale, che si fosse trovato in una situazione la più analoga possibile a quella dello Stato membro de quo, avrebbe fatto accertare. Per contro, non basta affidarsi a valutazioni economiche operate successivamente alla concessione del beneficio o sulla base della constatazione retrospettiva che il modus procedendi scelto dallo Stato membro in questione sia stato effettivamente vantaggioso o sulla base di giustificazioni successive della scelta del modus procedendi effettivamente attuato (18).
(83)
In breve, la Repubblica slovacca sostiene che, a suo parere, la misura in questione costituisce un aiuto di Stato. Riconosce che, al momento del concordato, la questione dell’aiuto di Stato non è stata proprio presa in considerazione e ha chiesto che la misura contestata fosse trattata come un aiuto al salvataggio. Appare pertanto che, nel caso di specie, i requisiti della succitata giurisprudenza non sono stati soddisfatti e che la misura contestata costituisce un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
(84)
Il beneficiario ha invece sostenuto che la misura non si configura come un aiuto e ha presentato la documentazione sopra descritta, in particolare le relazioni di due revisori contabili.
(85)
La Commissione ha accertato, sulla base delle informazioni fornite dal beneficiario e dalle autorità slovacche, gli elementi seguenti sulla situazione finanziaria del beneficiario per l’anno in questione, nella misura necessaria per applicare il criterio del creditore privato in un’economia di mercato. La Commissione non è in grado di verificare nella contabilità del beneficiario i dati al 31 marzo 2004 forniti da quest’ultimo, né i dati al 17 giugno 2004 forniti dalle autorità slovacche, ma non ha motivo di metterli in dubbio.
Tabella 3
Situazione finanziaria del beneficiario negli anni 2003-2004 [in milioni di SKK]
31.12.2003 (19)
31.3.2004 (20)
28.4.2004 (21)
17.6.2004 (22)
31.12.2004 (23)
Attivi non correnti (24)
208
205
204
200
200
Scorte
119
209
176
84
52
Contanti
3
50
94
161
27
Crediti commerciali a breve scadenza
128
98 (25)
80
63 (26)
97
(86)
La Commissione esaminerà dapprima le prove fornite dal beneficiario a sostegno della dichiarazione secondo cui la procedura di fallimento avrebbe procurato all’ufficio delle imposte meno della procedura di concordato (sezione 2.1). Successivamente la Commissione esaminerà la posizione in relazione alla procedura di esecuzione fiscale (sezione 2.2). Infine, la Commissione esaminerà altre prove presentate dalle autorità slovacche e dal beneficiario (sezione 2.3).
(87)
Come descritto nel punto 37, l’ammontare del debito da includere nella procedura di concordato è stato ridotto per effetto del procedimento di appello straordinario. Giova tuttavia rilevare che la relativa sentenza è stata pronunciata diversi anni dopo la decisione di accedere alla procedura di concordato. Ai fini del criterio del creditore privato in un’economia di mercato, le informazioni disponibili nel momento in cui un ipotetico creditore privato avrebbe valutato quale fosse il modus procedendi più adeguato rimangono il parametro di riferimento per valutare il comportamento del creditore pubblico. L’analisi proposta di seguito utilizza pertanto i dati inseriti nel concordato alla data del 23 luglio 2004.
2.1. Comparazione delle procedure di concordato e di fallimento
(88)
Per stabilire se sia stato effettivamente concesso un vantaggio al beneficiario, la Commissione deve operare una valutazione globale prendendo in considerazione qualsiasi elemento pertinente nella specie che le consenta di accertare se l’impresa beneficiaria non avrebbe manifestamente ottenuto analoghe agevolazioni da parte di un creditore privato (27). In altri termini, la Commissione deve esaminare se l’ufficio delle imposte avrebbe ottenuto di più accettando le condizioni proposte nell’ambito del concordato o se avrebbe tratto maggiore vantaggio avviando la procedura di fallimento.
(89)
La Commissione ritiene che la relazione della società EKORDA non costituisca una base affidabile per comparare il concordato proposto con un’eventuale procedura di fallimento. Le autorità slovacche condividono tale dubbio.
(90)
Innanzi tutto, la Commissione riscontra che EKORDA, nella relazione del 7 luglio 2004 (solo due giorni prima della riunione dei creditori), ha utilizzato per i suoi calcoli la situazione degli attivi del beneficiario al 31 marzo 2004. Dalla tabella 3 si evince chiaramente che il livello dei diversi attivi è considerevolmente cambiato dopo il 31 marzo 2004. Prima di tutto, è stata venduta una parte considerevole delle scorte e ciò ha comportato un aumento dei contanti. Tali cambiamenti hanno una grande importanza quando si applicano coefficienti di liquidazione che vanno dal 20 % per le scorte e i crediti a breve scadenza al 100 % per i contanti. Anche ammettendo che i coefficienti di liquidazione fissati da EKORDA siano corretti (cosa che la Commissione contesta per le ragioni illustrate in appresso) e applicando il metodo utilizzato da EKORDA, la tabella seguente mostra che i risultati dei calcoli sarebbero stati diversi se fossero stati basati sui dati del 28 aprile 2004 e del 17 giugno 2004, cioè in entrambi i casi prima della riunione dei creditori del 9 luglio 2004.
Tabella 4
Comparazione del probabile ricavato della vendita degli attivi del beneficiario nell’ambito di una procedura di fallimento [in milioni di SKK]
Situazione al:
31.3.2004
28.4.2004
17.6.2004
Coefficiente di liquidazione [%]
Valore contabile
Ricavato
Valore contabile
Ricavato
Valore contabile
Ricavato
Attivi non correnti
45
205
92
204
92
200
90
Scorte
20
209
42
176
35
84
17
Crediti a breve scadenza
20
98 (28)
20
86 (29)
17
37 (30)
7
Contanti
100
50
50
94
94
161
161
Totale
204
238
275
(91)
È opportuno ricordare che il piano d’impresa trasmesso al tribunale dal beneficiario prevedeva la vendita delle scorte per 110 milioni di SKK nel periodo marzo-maggio 2004. EKORDA doveva quindi sapere che gli attivi del beneficiario si sarebbero notevolmente modificati dopo il 31 marzo 2004, ma non ne ha tenuto conto.
(92)
Se si fosse tenuto conto del valore contabile degli attivi del beneficiario al 28 aprile 2004, si sarebbe giunti alla conclusione che il probabile ricavato della vendita degli attivi del beneficiario nell’ambito di una procedura di fallimento sarebbe stato superiore a quanto stimato nella relazione (238 milioni di SKK, pari a 6,3 milioni di EUR, invece di 204 milioni di SKK, pari a 5,3 milioni di EUR). Un’analisi condotta sulla base dei dati relativi al giugno 2004 avrebbe portato all’evidente conclusione che il probabile ricavato della vendita degli attivi del beneficiario nell’ambito di una procedura di fallimento (275 milioni di SKK, 7,2 milioni di EUR) sarebbe stato superiore a quanto proposto nel contesto del concordato e che l’ufficio delle imposte si sarebbe dovuto avvalere del suo diritto di veto per respingere la proposta, di fatto ponendo fine al concordato. Ancora una volta la Commissione desidera rilevare che i risultati sopra citati sono stati ottenuti utilizzando le stime e la metodologia della società EKORDA.
(93)
Tuttavia, la Commissione non può accettare la metodologia di cui si è servita la società EKORDA e non può considerare credibili le ipotesi del beneficiario. Tale conclusione viene corroborata dai dubbi espressi dalle autorità slovacche e cui si fa riferimento ai punti 60 e 65.
(94)
In primo luogo, nella sua relazione, EKORDA non chiarisce in quale modo abbia fissato i tre coefficienti di liquidazione. Lo scopo dei coefficienti di liquidazione è di calcolare il valore residuo degli attivi venduti durante la procedura di liquidazione tenendo conto delle caratteristiche della vendita, ad esempio se gli attivi sono stati venduti separatamente, sotto vincoli di tempo, eccetera. Si presume pertanto che il valore degli attivi ottenuto mediante una vendita di liquidazione sia abitualmente inferiore al valore contabile, a seconda del tipo di attivi in questione. Il coefficiente di liquidazione è dato dal confronto tra la percentuale del valore degli attivi ottenuto dalla liquidazione e il valore contabile.
(95)
Inoltre, il coefficiente di liquidazione del 45 % per gli attivi non correnti sembra troppo basso. Secondo il beneficiario, il valore dei suoi attivi ipotecati a favore dell’ufficio delle imposte era di 194 milioni di SKK (31). Sempre secondo il beneficiario, tale valore è espresso in prezzi stimati da esperti indipendenti verso la fine del 2003/inizio del 2004. Secondo il parere della Commissione, un tale «prezzo da esperti» dovrebbe di norma rispecchiare il valore generale degli attivi, che corrisponde al prezzo a cui essi possono essere venduti in un determinato momento. Va ricordato che il valore attribuito dagli esperti a questi attivi era stato determinato al fine di stabilire il loro valore quale garanzia a favore delle autorità slovacche del debito fiscale differito del beneficiario, come richiesto dalla legge sull’amministrazione tributaria. EKORDA non fornisce alcuna spiegazione per spiegare perché il ricavato della vendita degli attivi non correnti in una procedura di fallimento avrebbe rappresentato soltanto il 45 % del loro valore contabile (205 milioni di SKK), mentre il beneficiario stesso ha valutato tali attivi molto di più.
(96)
Per quanto riguarda l’affermazione del beneficiario secondo cui sarebbe stato difficile trovare un acquirente poiché la maggior parte dei macchinari e delle attrezzature ipotecati è destinata solo alla produzione di alcool e di alcolici, di bevande analcoliche e di conserve, la Commissione formula le due osservazioni seguenti. In primo luogo, il prezzo stimato dagli esperti per i beni immobili ipotecati era di 105 milioni di SKK, ossia un importo superiore al ricavato totale ipotizzato da EKORDA (92 milioni di SKK). In secondo luogo, dagli sviluppi successivi della situazione dell’impresa si evince che alcuni dei suoi beni di produzione hanno trovato rapidamente un utilizzatore, ossia Old Herold s.r.o. In effetti, dopo che al beneficiario è stata ritirata la licenza per la fabbricazione di alcool ed alcolici, i suoi beni di produzione sono stati dati in affitto a Old Herold. Se ne deduce che esisteva un interesse diretto da parte di un concorrente per tali beni di produzione.
(97)
Per quanto riguarda le scorte, le stesse autorità slovacche ritengono che il coefficiente di liquidazione dovrebbe essere superiore al 20 %.
(98)
Il beneficiario è riuscito a ottenere 110 milioni di SKK dalla vendita delle proprie scorte nel 2004 (cfr. il punto 35), ossia più del 50 % del valore contabile delle scorte sul quale EKORDA aveva fondato la propria valutazione. Tale fatto dimostra chiaramente che il coefficiente di liquidazione del 20 % era troppo basso. Questa conclusione è supportata dalle variazioni apportate al bilancio nel 2004 relativamente alle scorte. Inoltre, nel proprio piano d’impresa il beneficiario aveva stimato il ricavato della vendita delle scorte nel periodo marzo-maggio 2004 pari a 110 milioni di SKK (cfr. il punto 35). EKORDA ha ignorato tale stima. Infine, stante la natura delle attività del beneficiario si può presumere che le scorte comprendessero prodotti finiti o semifiniti che si sarebbero potuti vendere direttamente ai distributori o ai consumatori, a ulteriore conferma dell’opportunità di applicare un coefficiente di liquidazione più elevato.
(99)
La Commissione ritiene che il coefficiente di liquidazione per le scorte dovrebbe essere del 52 %. Tale percentuale si basa sulla stima effettuata dal beneficiario del ricavato di un’eventuale vendita delle scorte mirata a finanziare il concordato (ossia 110 milioni di SKK). Pertanto, tenuto conto del valore contabile nel momento considerato (209 milioni di SKK), l’unico coefficiente di liquidazione possibile per le scorte era di almeno il 52 % (il 52 % di 209 milioni è 110 milioni).
(100)
La società EKORDA ha applicato una duplice correzione per quanto riguarda i crediti a breve scadenza. In un primo tempo ha corretto il loro valore contabile applicando un coefficiente del 59 % (il valore contabile era di 166 milioni di SKK e il valore che la società EKORDA ha utilizzato nei propri calcoli era di 98 milioni di SKK) e poi ha utilizzato un coefficiente di liquidazione basso, pari al 20 %. Tale metodologia è discutibile. Si può accettare la correzione del valore contabile dei crediti affinché esso rispecchi il valore reale in un determinato momento. Tuttavia, la società EKORDA non fornisce alcuna spiegazione per spiegare perché il ricavato della procedura di fallimento/liquidazione avrebbe rappresentato soltanto un quinto (20 milioni di SKK) dell’importo che il beneficiario stesso riteneva di poter ottenere dai suoi debitori (98 milioni di SKK).
(101)
La società EKORDA ha corretto il valore contabile dei crediti a breve scadenza riferito ai dati del marzo 2004 (166 milioni di SKK) in 98 milioni di SKK a titolo di rettifica dei crediti non esigibili o di bassa qualità. Oltre a ciò, EKORDA ha applicato al valore contabile corretto un coefficiente di liquidazione di solo il 20 %. Applicando il coefficiente del 59 % utilizzato da EKORDA per rettificare il valore contabile dei crediti a breve scadenza e allinearlo al valore contabile riferito ai dati del giugno 2004 (63 milioni di SKK), si ottiene un valore di 37 milioni di SKK. Tuttavia, secondo le informazioni fornite dalle autorità slovacche, i crediti esigibili erano pari a 63 milioni di SKK. C’è quindi da dubitare dell’effettiva necessità di correggere il loro valore contabile.
(102)
Ad ogni modo, non sussiste alcun motivo evidente per cui il valore di liquidazione debba essere persino inferiore al valore corretto. La Commissione ritiene pertanto che il ricavato previsto dei crediti a breve scadenza non sia assolutamente inferiore al valore corretto di 37 milioni di SKK.
(103)
Alla luce di quanto sopra esposto, la Commissione ha corretto le stime della società EKORDA e proceduto a una nuova valutazione utilizzando i dati del giugno 2004. Tale valutazione dimostra chiaramente che il probabile ricavato della vendita degli attivi del beneficiario nell’ambito di una procedura di fallimento sarebbe stato molto superiore a quello previsto nella relazione di EKORDA. I dati sono riassunti nella tabella che segue.
Tabella 5
Confronto del probabile ricavato della vendita degli attivi del beneficiario nell’ambito di una procedura di fallimento
Confronto tra i dati di EKORDA e i dati corretti della Commissione [in milioni di SKK]
EKORDA
(31.3.2004)
Correzione
(17.6.2004)
Valore contab.
Ricavato
Valore contab.
Ricavato
Attivi non correnti
205
92
200
194 (32)
Scorte
209
42
84
43 (33)
Crediti a breve scadenza
98 (34)
20
63
37 (35)
Contanti
50
50
161
161
Totale
562
204
508
435
(104)
I costi della procedura di fallimento, secondo le osservazioni del beneficiario in merito alla decisione di avviare il procedimento di indagine formale, dovrebbero rappresentare il 18 % del valore stimato del ricavato della vendita degli attivi del beneficiario nell’ambito di tale procedura. A parere del beneficiario, questa percentuale è appropriata alla luce della relazione della Banca mondiale per il 2004 (36). Pertanto, applicando la percentuale citata al valore corretto del probabile ricavato della vendita degli attivi del beneficiario, come stabilito dalla Commissione, i costi della procedura di fallimento ammonterebbero a 78,3 milioni di SKK. Deducendo questo importo dal ricavato corretto della vendita degli attivi del beneficiario si ottiene un risultato superiore alla somma ricevuta dall’ufficio delle imposte per effetto del concordato (435 milioni - 78,3 milioni = 356,7 milioni; l’importo stabilito nell’ambito del concordato era di 224,3 milioni di SKK).
(105)
Come riportato nella tabella 5, il probabile ricavato della vendita degli attivi del beneficiario era di 435 milioni di SKK. Considerato che l’ufficio delle imposte avrebbe ricevuto quasi il 100 % dei proventi della vendita (37), e anche presumendo un costo massimo della procedura di fallimento pari al 18 % di tali proventi, come sostenuto dal beneficiario, l’ufficio delle imposte avrebbe comunque incassato 132,4 milioni di SKK in più rispetto al concordato.
(106)
Inoltre, anche applicando al valore degli attivi del beneficiario riferiti al giugno 2004 i coefficienti di liquidazione molto bassi stabiliti da EKORDA, il probabile ricavato della vendita di tali attivi (previa deduzione dei costi della procedura di fallimento in misura pari al 18 %) sarebbe stato di 225,5 milioni di SKK, ossia superiore alla somma riconosciuta all’ufficio delle imposte nell’ambito della procedura di concordato (38).
(107)
Occorre infine rilevare che le autorità slovacche non hanno confermato l’affermazione infondata del beneficiario secondo cui l’ufficio delle imposte era in possesso della relazione della società EKORDA prima della riunione dei creditori del 9 luglio 2004 e se ne sarebbe quindi potuto servire come base di riferimento per la propria decisione. L’ufficio delle imposte disponeva, però, dei risultati della propria ispezione del giugno 2004, secondo i quali Frucona possedeva attivi rilevanti, come indicato nella tabella 3. Alla luce di questi dati, la Direzione delle imposte dava istruzioni all’ufficio delle imposte locale, con lettera del 6 luglio 2004, di non aderire al concordato proposto dal beneficiario perché esso non era vantaggioso per lo Stato.
(108)
Le altre relazioni di esperti presentate dal beneficiario non soddisfano i requisiti necessari per dimostrare il rispetto del criterio del creditore privato in un’economia di mercato. In particolare, nessuna delle relazioni specifica la base utilizzata per determinare i coefficienti di liquidazione, che in alcuni casi erano eccezionalmente bassi. Inoltre, in merito alla relazione della signora Kochová, le cui conclusioni divergono nettamente da quelle della società EKORDA, si può osservare che non è chiaro a qual fine sia stata redatta tale relazione né su quali periodi e presupposti si basi. La relazione dell’amministratrice fallimentare, signora Holovačová, constata solo in generale che la procedura di concordato è più vantaggiosa per i creditori di quella di fallimento. Pertanto, nessuna delle informazioni contenute in queste due relazioni può essere accettata come prova a sostegno o a smentita dell’affermazione del beneficiario secondo cui il criterio del creditore privato in un’economia di mercato è stato soddisfatto.
(109)
Inoltre, per quanto riguarda le affermazioni sulla durata delle procedure di fallimento, si devono considerare le circostanze del caso in questione nel valutare l’impatto che la possibile durata di una procedura di fallimento potrebbe avere sul processo decisionale di un ipotetico creditore privato.
(110)
Il fatto che lo Stato fosse in una posizione privilegiata rispetto agli altri creditori perché i suoi crediti erano garantiti dagli attivi non correnti del beneficiario, è un ulteriore fattore rilevante nel caso in questione. Nella causa HAMSA la Corte ha confermato che la qualità di creditore garantito è un fattore rilevante da prendere in considerazione nell’applicazione del criterio del creditore privato in un’economia di mercato (39). Conformemente alla sezione 31, punto 1, lettera e), della legge sui fallimenti, i crediti di un creditore separato possono essere soddisfatti in qualsiasi momento durante la procedura di fallimento vendendo gli attivi che costituiscono la garanzia. Pertanto, a parere della Commissione la durata della procedura di fallimento era irrilevante ai fini degli attivi ipotecati a favore dell’ufficio delle imposte, posto che i relativi crediti avrebbero potuto essere soddisfatti a prescindere dallo stato di avanzamento della procedura.
(111)
In particolare, anche considerando il valore attribuito agli attivi garantiti dal beneficiario, l’ufficio delle imposte avrebbe potuto ottenere una pronta soddisfazione mediante la vendita delle garanzie per un importo di almeno 194 milioni di SKK, pari all’86 % della somma proposta nell’ambito del concordato con i creditori. L’ufficio delle imposte avrebbe dovuto valutare l’opportunità di attendere la conclusione della procedura di fallimento soltanto nell’eventualità di non incassare l’intero importo stabilito nell’ambito del concordato; non va poi dimenticato che, dopo la distribuzione finale ai creditori, l’ufficio delle imposte avrebbe ricevuto all’incirca il 99 % del ricavato della vendita degli attivi rimanenti (185 milioni di SKK nell’ipotesi peggiore, ossia applicando i coefficienti di liquidazione di EKORDA; cfr. tabella 4). L’ufficio delle imposte avrebbe dovuto essere consapevole del fatto che i crediti così recuperati sarebbero stati ben superiori alla somma prevista dal concordato e che solamente il recupero di una piccola parte di quell’importo complessivo avrebbe comportato un periodo di attesa rispetto al concordato.
(112)
Si può pertanto concludere che le informazioni sulla durata delle procedure di fallimento in Slovacchia non avrebbero influenzato in modo significativo la decisione di un ipotetico creditore privato.
(113)
Inoltre, al momento del concordato il beneficiario aveva in ogni caso (i) un numero molto esiguo di creditori e (ii) attivi con un valore di liquidazione superiore all’importo accettato dallo Stato nell’ambito del concordato (come illustrato nella tabella 5, il probabile ricavato della vendita dei soli attivi non garantiti era di 241 milioni di SKK).
(114)
Il numero di creditori interessati dal concordato era esiguo: solo cinque. Di essi, quattro erano privati e detenevano una quota di solo lo 0,6 % del debito complessivo (3 797 608 SKK su 644 166 949 SKK), come indicato nella tabella 2. Lo Stato rappresentava pertanto il creditore di gran lunga più rilevante, con il 99,4 % del debito complessivo. Tale circostanza era tale da ridurre considerevolmente il rischio di eventuali accordi tra i creditori e delle liti conseguenti, riducendo tendenzialmente la durata di una procedura di fallimento.
(115)
Per quanto riguarda l’argomentazione avanzata dal beneficiario sulla base di una relazione della Banca mondiale intitolata Doing business in 2004, secondo cui in Slovacchia le procedure di fallimento durano in media 4,8 anni, va rilevato che la relazione si riferisce a un generale «indicatore di cessazione di attività», che misura il tempo complessivo necessario per completare una procedura di fallimento, nonché i poteri dell’autorità giudiziaria in tali procedure. La durata indicata non corrisponde completamente alla durata media delle procedure di fallimento. Le stesse autorità slovacche hanno espresso il parere che, considerate le circostanze del caso in esame, la durata della procedura di fallimento sarebbe stata inferiore alla media (cfr. il punto 60). Tale valutazione delle autorità slovacche è particolarmente rilevante alla luce del fatto che la procedura in questione sarebbe stata condotta in conformità delle norme e delle prassi slovacche in materia di fallimento. Peraltro, lo stesso governo slovacco era creditore del beneficiario.
(116)
Inoltre, la durata della procedura di fallimento indicata nelle relazioni presentate dal beneficiario varia significativamente da due anni a oltre sei anni (40). Ne consegue che le valutazioni della durata delle procedure di fallimento in Slovacchia sottoposte dal beneficiario alla Commissione erano generalizzazioni che non tenevano conto delle specificità del caso in esame. Alcune di tali valutazioni erano approssimative e, in una certa misura, incoerenti tra loro.
(117)
Per quanto riguarda l’esempio specifico di un’impresa slovacca operante nello stesso settore del beneficiario la cui procedura di fallimento è durata oltre cinque anni, occorre rilevare che il beneficiario non ha dimostrato in quale modo l’esempio riportato si correlasse al suo caso personale, né, in particolare, se l’impresa citata si trovasse in una situazione giuridica e materiale uguale o molto simile a quella del beneficiario (41). Considerato che il beneficiario aveva un grande creditore privilegiato (lo Stato) e una serie di attivi il cui valore stimato era significativo, nel suo caso la procedura di fallimento si sarebbe conclusa in tempi relativamente rapidi e avrebbe pertanto dovuto essere il modus procedendi di elezione da parte del creditore principale, ossia lo Stato.
(118)
Infine, anche supponendo che la procedura di fallimento fosse durata tra quattro e cinque anni, come sostenuto del beneficiario, la differenza tra i probabili importi da recuperare e gli importi stabiliti nell’ambito del concordato era talmente grande che la durata delle due procedure non sarebbe stata un elemento significativo nella decisione di un potenziale creditore privato se accettare o meno il concordato. Applicando un tasso di sconto del 5,14 % (42), il valore attuale del flusso di cassa futuro pari a 356,7 milioni di SKK è, anche a distanza di cinque anni, di 277,6 milioni di SKK, ossia ben superiore all’importo stabilito nell’ambito del concordato. In tali circostanze, la procedura di fallimento sarebbe dovuta durare oltre nove anni perché il valore attuale fosse inferiore all’importo stabilito dal concordato. Nel caso in questione, nessun creditore privato in un’economia di mercato avrebbe considerato probabile una procedura di liquidazione così lunga. Inoltre, il valore attuale degli importi complessivi da recuperare aumenta ulteriormente se si tiene conto del fatto che una parte rilevante dei debiti sarebbe stata rimborsata prima grazie alla vendita degli attivi garantiti (cfr. punto 111)].
(119)
Sulla base delle prove disponibili si può concludere che un creditore privato non avrebbe aderito a un concordato alle condizioni accettate dall’ufficio delle imposte nel caso in questione; dato che l’ufficio delle imposte poteva essere soddisfatto in quanto creditore separato in qualsiasi momento durante la procedura di fallimento, e che per di più avrebbe incassato oltre il 99 % del ricavato distribuito ai creditori rimanenti (grazie all’ammontare dei suoi crediti, se paragonati a quelli degli altri creditori), si può concludere che il ricavato della procedura di fallimento sarebbe andato quasi interamente a beneficio dell’ufficio delle imposte e, come dimostrato in precedenza, sarebbe stato superiore all’importo stabilito nell’ambito del concordato tra i creditori.
2.2. Comparazione delle procedure di concordato e di esecuzione fiscale
(120)
A differenza dei creditori privati, l’ufficio delle imposte era autorizzato ad avviare, di propria iniziativa, una procedura di esecuzione fiscale mediante la vendita dei beni immobili, dei macchinari e attrezzature o della società nel suo complesso. Non è stato dimostrato in alcuno modo, ai sensi della giurisprudenza citata al punto 82, che l’ufficio delle imposte avesse preso in considerazione tale modus procedendi e lo avesse giudicato meno vantaggioso dell’adesione al concordato.
(121)
In ogni caso la Commissione considera irrilevante l’argomento del beneficiario secondo cui la procedura di concordato protegge la società da un’esecuzione fiscale. Come hanno confermato le autorità slovacche, l’esecuzione fiscale costituiva una valida alternativa per l’ufficio delle imposte, sia prima dell’avvio della procedura di concordato che dopo il veto dell’ufficio delle imposte al concordato proposto. È opportuno, pertanto, esaminare tale possibilità all’atto dell’applicazione del criterio del creditore privato in un’economia di mercato. Il beneficiario non compara il concordato proposto con l’eventuale risultato di un’esecuzione fiscale.
(122)
La Commissione si basa, nella propria analisi, sui dati forniti dal beneficiario e dalle autorità slovacche. È opportuno ricordare in proposito che le autorità slovacche hanno ribadito che la garanzia a favore dell’ufficio delle imposte ammontava a 397 milioni di SKK, come è indicato nella decisione di avviare il procedimento di indagine formale. Tale valore sarebbe stato ottenuto sulla base dei documenti contabili del beneficiario. D’altro canto, il beneficiario sostiene che il valore degli attivi ipotecati espresso in «prezzi stimati da esperti» sia di 194 milioni di SKK (cfr. il punto 22). La Commissione, pur non potendo stabilire quale sia il dato corretto, può trarre le seguenti conclusioni.
(123)
Prima di tutto, la garanzia era il controvalore del debito fiscale procrastinato dal beneficiario, come previsto dalla legge sull’amministrazione tributaria. Se il valore degli attivi del beneficiario ammontava in realtà solo alla metà del valore della garanzia, come afferma il parere dell’esperto presentato dal beneficiario, ciò significa che le garanzie richieste dallo Stato per tali rinvii non erano sufficienti. In tali circostanze, i rinvii di imposte concessi dall’ufficio delle imposte tra il novembre 2002 e il novembre 2003, per un importo totale di 477 milioni di SKK, non hanno, molto probabilmente, soddisfatto il criterio del creditore privato in un’economia di mercato. Per quanto riguarda il caso in questione, non è necessario che la Commissione stabilisca se tali misure costituissero o meno un aiuto di Stato. Tuttavia, se i rinvii di cui sopra costituivano già un aiuto di Stato, non è più possibile fare riferimento al criterio del creditore privato in un’economia di mercato quando il debito procrastinato è stato successivamente (parzialmente) abbonato.
(124)
In secondo luogo, anche se per il calcolo del ricavato nell’ambito dell’esecuzione fiscale fosse stato utilizzato il valore inferiore comunicato dal beneficiario, il creditore privato in un’economia di mercato, se ne avesse avuto la possibilità, avrebbe preferito tale procedura al concordato.
(125)
Nell’ambito di una procedura di esecuzione fiscale, l’ufficio delle imposte può vendere direttamente gli attivi del debitore (crediti e altri attivi correnti, beni mobili e beni immobili). Nel momento in cui l’ufficio delle imposte ha optato per una procedura di concordato, il beneficiario possedeva scorte per un valore di 43 milioni di SKK, crediti esigibili per un importo di almeno 37 milioni di SKK e contanti pari a 161 milioni di SKK (cfr. tabella 5). È opportuno notare il valore dei soli attivi correnti (241 milioni di SKK, 6,3 milioni di EUR) (43) sarebbe stato superiore a quanto ricavato mediante il concordato (224,3 milioni di SKK, 5,93 milioni di EUR). Oltre a ciò, il beneficiario possedeva altri attivi non correnti il cui valore ammontava almeno a 194 milioni di SKK.
(126)
D’altro canto, un’esecuzione fiscale non avrebbe comportato tasse amministrative come accade invece nella procedura di fallimento. Si tratta di una procedura avviata e gestita dall’amministrazione fiscale stessa; ciò lascia supporre che sarebbe stata effettuata rapidamente.
(127)
La Commissione è giunta perciò alla conclusione che un’esecuzione fiscale relativa agli attivi del beneficiario avrebbe portato a un ricavato più elevato del concordato.
2.3. Altri elementi di prova
(128)
La Commissione prende nota della lettera presentata dalle autorità slovacche e inviata dal direttore della Direzione delle imposte al suo subordinato, il direttore dell’ufficio delle imposte in questione (cfr. il punto 63). Tale lettera rappresenta una prova evidente del fatto che la Direzione delle imposte (che aveva avuto in precedenza contatti diretti con il beneficiario) si era opposta al concordato proposto e aveva chiesto all’ufficio delle imposte locale di non esprimersi a favore di tale concordato. Il motivo addotto nella lettera era che il concordato proposto «non era vantaggioso» per lo Stato.
(129)
Le autorità slovacche hanno inoltre dimostrato che esistevano istruzioni chiare, trasmesse all’inizio del 2004 dal ministero delle Finanze agli uffici delle imposte, di non accettare le proposte di concordato con creditori che avrebbero comportato l’annullamento dei crediti fiscali delle autorità fiscali (44). Tale istruzione è stata data in concomitanza con la modifica della legge sull’amministrazione tributaria decorrente dal 1o gennaio 2004, al fine di rafforzare la disciplina in materia di riscossione tributaria.
(130)
Va osservato inoltre che l’ufficio delle imposte è ricorso contro il concordato già il 2 agosto 2004, cioè meno di un mese dopo la conclusione dell’accordo.
(131)
Il beneficiario ha sostenuto che l’ufficio delle imposte ha dato il proprio consenso al concordato ancora prima che il beneficiario avviasse la procedura. La Commissione ritiene che le prove fornite dal beneficiario dimostrino l’esatto contrario. Nella lettera del 3 febbraio 2004 al beneficiario, il direttore dell’ufficio delle imposte scrive che, sebbene in linea di principio egli non sia contrario al ricorso alla procedura di concordato, non è d’accordo con la proposta del beneficiario di un concordato per un rimborso del 35 % del debito.
(132)
Sulla base di tale documento, la Commissione può giungere solo alla conclusione che le autorità slovacche erano contrarie al concordato proposto dal beneficiario e lo erano già prima dell’avvio della procedura l’8 marzo 2004, prima del voto dei creditori del 9 luglio 2004 e anche dopo l’approvazione del concordato da parte del tribunale.
(133)
Il beneficiario ha affermato che era opportuno considerare gli aspetti a lungo termine, per esempio la continuità delle entrate fiscali a favore dello Stato (cfr. il punto 52).
(134)
Prima di tutto, occorre sottolineare che il criterio del creditore privato in un’economia di mercato è diverso dal criterio dell’investitore privato in un’economia di mercato. Mentre l’investitore privato in un’economia di mercato è nella situazione di decidere se entrare in relazione con la società interessata e se farsi guidare dalla prospettiva strategica a lungo termine di ottenere un guadagno adeguato dal proprio investimento (45), il creditore privato in un’economia di mercato che si trova già in rapporti commerciali o di diritto pubblico con una società in situazione di insolvenza cercherà di ottenere il rimborso degli importi dovuti (46) nelle condizioni più favorevoli possibili per quanto riguarda il livello e i tempi del rimborso. Le motivazioni di un ipotetico creditore privato in un’economia di mercato e di un ipotetico investitore privato in un’economia di mercato sono dunque diverse e perciò la giurisprudenza ha definito criteri distinti per le due situazioni.
(135)
In secondo luogo, per quanto riguarda l’analogia creditore-investitore, è opportuno ricordare che la natura dei crediti di un tale creditore è molto diversa da quella dei crediti dello Stato. Dal momento che i rapporti del fornitore con l’impresa insolvente sono puramente contrattuali, il fornitore potrebbe effettivamente soffrire per la perdita di un partner commerciale. Se l’impresa insolvente è liquidata o venduta, il fornitore dovrà cercarsi un nuovo cliente o concludere un contratto con il nuovo proprietario. Il rischio è maggiore se la sua dipendenza nei confronti dell’impresa insolvente è forte. Un tale creditore dovrà effettivamente riflettere sul proprio futuro. Invece, i rapporti dello Stato con la società insolvente si basano sul diritto pubblico e non dipendono dalla volontà delle parti. Ogni nuovo proprietario che riprenda gli attivi di una società liquidata sarà automaticamente obbligato a pagare i tributi. Inoltre, lo Stato non dipende mai da un solo contribuente. In conclusione, l’argomento più importante è che lo Stato, quando riscuote i tributi fiscali, non è mai guidato da un obiettivo di profitto e non agisce in maniera commerciale o per motivi commerciali. L’analogia di cui sopra, dunque, non si giustifica.
(136)
La Commissione sostiene che la situazione dello Stato in questo caso non può essere paragonata a quella di un ipotetico investitore privato in un’economia di mercato o alla situazione di un ipotetico creditore privato dipendente in un’economia di mercato. Pertanto, la perdita dei tributi fiscali futuri non può essere presa in considerazione quando si applica il criterio del creditore privato in un’economia di mercato (47).
(137)
Infine, dalla dichiarazione fiscale inviata dal beneficiario risulta che la maggior parte dei tributi fiscali pagati dal beneficiario a partire dal 1995 erano imposte indirette (accise e IVA). Dal momento che tali tasse sono pagate dai consumatori finali, la liquidazione del beneficiario non avrebbe influito sulla loro riscossione poiché i consumatori avrebbero continuato ad acquistare i prodotti tassati (nel presente caso, principalmente alcool e alcolici) da altri produttori. L’argomentazione del beneficiario concernente future perdite considerevoli in termini di entrate fiscali non è quindi attendibile.
(138)
La Commissione conclude che nessuna delle altre prove presentate dal beneficiario dimostra che il comportamento dell’ipotetico creditore privato sarebbe stato influenzato. Pertanto, nulla di quanto esposto nella presente sezione è tale da modificare la valutazione della Commissione di detto comportamento così come illustrata nelle sezioni 2.1 e 2.2.
2.4. Conclusione
(139)
Sulla base degli elementi di cui sopra, la Commissione ritiene che, nel caso presente, le condizioni relative al criterio del creditore privato in un’economia di mercato non siano state soddisfatte e che lo Stato abbia concesso al beneficiario un vantaggio che quest’ultimo non avrebbe potuto ottenere in condizioni di mercato.
(140)
Pertanto, la Commissione conclude che la cancellazione del debito approvata dall’ufficio delle imposte locale nell’ambito del concordato costituisce un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
3. COMPATIBILITÀ DELL’AIUTO: DEROGA AI SENSI DELL’ARTICOLO 107, PARAGRAFO 3, TFUE
(141)
L’obiettivo principale della misura è di aiutare un’impresa in difficoltà. In tali casi è possibile applicare la deroga prevista dall’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), TFUE, che permette di autorizzare gli aiuti destinati ad agevolare lo sviluppo di talune attività, sempre che non alterino le condizioni degli scambi in misura contraria al comune interesse e quando soddisfano le condizioni applicabili.
(142)
Per quanto riguarda la gamma di produzione del beneficiario, la Commissione ha valutato se, nel caso presente, si applichino le norme vigenti per il settore agricolo. Sulla base delle informazioni relative al volume d’affari del beneficiario fornite dalle autorità slovacche, la Commissione è giunta, nella sua decisione di avviare il procedimento di indagine formale, alla conclusione che la maggior parte dei prodotti del beneficiario non rientra tra i prodotti di cui all’allegato I del TFUE e che ad essi si applicano, pertanto, le norme generali in materia di aiuti di Stato.
(143)
Nelle sue osservazioni relative alla decisione di avviare il procedimento di indagine formale, il beneficiario ha contestato i dati sul proprio volume d’affari precedentemente trasmessi dalle autorità slovacche (cfr. la tabella 1), senza però contestare la decisione della Commissione di basare la sua valutazione sulle norme generali in materia di aiuti di Stato. La Commissione non ha voluto controllare se i dati trasmessi dal beneficiario fossero esatti (48) ma ha verificato se la propria conclusione precedente restasse valida anche con i nuovi dati. La Commissione è giunta alla conclusione che il volume d’affari del beneficiario è determinato per la maggior parte da prodotti che non rientrano tra i prodotti di cui all’allegato I del TFUE. Pertanto, ad essi si applicano le regole generali e non le norme settoriali relative agli aiuti di Stato.
(144)
Gli aiuti al salvataggio e alla ristrutturazione delle imprese in difficoltà sono disciplinati attualmente dagli orientamenti comunitari sugli aiuti di Stato per il salvataggio e la ristrutturazione di imprese in difficoltà (49) (in appresso «i nuovi orientamenti») che sostituiscono la versione precedente del 1999 (50) (in appresso «gli orientamenti del 1999»).
(145)
Nelle disposizioni transitorie dei nuovi orientamenti è previsto che essi si applicano alla valutazione di qualsiasi aiuto al salvataggio o alla ristrutturazione concesso senza l’autorizzazione della Commissione (aiuto illegale), se l’aiuto o una parte di esso è stato concesso dopo il 1o ottobre 2004, cioè dopo la pubblicazione dei nuovi orientamenti nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea (punto 104, primo comma). Se invece l’aiuto illegale è stato concesso prima del 1o ottobre 2004, l’esame viene effettuato sulla base degli orientamenti applicabili al momento della concessione dell’aiuto (punto 104, secondo comma).
(146)
Il concordato è stato approvato dall’ufficio delle imposte il 9 luglio 2004 ed è entrato in vigore il 23 luglio 2004. Pertanto, l’aiuto è stato concesso illegalmente prima del 1o ottobre 2004 e ad esso si applicano gli orientamenti del 1999, che erano quelli applicabili all’epoca in cui è stato concesso l’aiuto.
(147)
Il beneficiario è una media impresa ai sensi del regolamento (CE) n. 70/2001 della Commissione relativo all’applicazione degli articoli 87 e 88 del trattato CE agli aiuti di Stato a favore delle piccole e medie imprese (51).
3.1. Ammissibilità dell’impresa
(148)
Conformemente al punto 5, lettera c), degli orientamenti del 1999 un’impresa è considerata in difficoltà qualora ricorrano le condizioni previste dal diritto nazionale per avviare nei suoi confronti una procedura concorsuale per insolvenza.
(149)
Il beneficiario ha partecipato a una procedura di concordato che, conformemente alla definizione della legge sui fallimenti, può essere applicata soltanto alle imprese insolventi. Pertanto, il beneficiario è ammissibile all’aiuto al salvataggio e alla ristrutturazione.
3.2. Aiuto al salvataggio
(150)
La misura in questione è stata inizialmente descritta dalle autorità slovacche come un aiuto al salvataggio. Conformemente agli orientamenti del 1999, la Commissione ha espresso dubbi sulla compatibilità dell’aiuto come aiuto al salvataggio per i motivi esposti nella parte III.
(151)
Né le autorità slovacche né il beneficiario hanno formulato osservazioni su tali dubbi e nessun nuovo elemento è stato presentato a tale riguardo alla Commissione.
(152)
Dal momento che i dubbi di cui sopra non sono stati sciolti, la Commissione conclude che l’aiuto non è compatibile come aiuto al salvataggio ai sensi degli orientamenti del 1999.
3.3. Aiuto alla ristrutturazione
(153)
La Commissione ha espresso dubbi sul fatto che l’aiuto fosse compatibile come aiuto alla ristrutturazione ai sensi degli orientamenti del 1999 per i motivi esposti nella parte III.
(154)
La Commissione osserva che le autorità slovacche, a cui spetta dimostrare che l’aiuto di Stato è compatibile con il mercato interno, non hanno presentato alcun nuovo elemento a sostegno di tale tesi. La Commissione ha debitamente tenuto conto delle osservazioni presentate dal beneficiario.
3.3.1. Ripristino della redditività a lungo termine dell’impresa
(155)
Conformemente agli orientamenti del 1999, gli aiuti concessi a favore della ristrutturazione devono essere connessi e subordinati all’attuazione di un piano di ristrutturazione realizzabile, coerente e di ampia portata volto a ripristinare la redditività a lungo termine dell’impresa. Lo Stato membro s’impegna a realizzare tale piano che deve essere approvato dalla Commissione. L’incapacità dell’impresa di realizzare il piano viene considerata un aiuto attuato in modo abusivo.
(156)
Sostanzialmente, il piano di ristrutturazione deve permettere al beneficiario di ripristinare la redditività a lungo termine entro un lasso di tempo ragionevole e sulla base di ipotesi realistiche circa le condizioni operative future. Il piano di ristrutturazione deve descrivere le circostanze che hanno determinato le difficoltà dell’impresa ed individuare misure adeguate per risolverle. Le operazioni di ristrutturazione non possono essere limitate a un aiuto finanziario che compensi i debiti e le perdite passate senza affrontare le ragioni che hanno determinato tali difficoltà.
(157)
Per quanto riguarda le imprese che si trovano in regioni assistite e le piccole e medie imprese, gli orientamenti del 1999 prevedono che le condizioni richieste per l’autorizzazione dell’aiuto siano meno esigenti per quanto riguarda l’ottenimento di contropartite e il contenuto delle relazioni di controllo. Ciò non dispensa tuttavia tali imprese dal dover elaborare un piano di ristrutturazione e gli Stati membri dal dover rispettare il loro impegno di subordinare la concessione dell’aiuto alla ristrutturazione.
(158)
Dopo l’avvio del procedimento di indagine formale, le autorità slovacche hanno confermato che il piano d’impresa che il beneficiario aveva dovuto redigere come condizione per l’avvio della procedura di concordato era stato esaminato solo dal tribunale competente - e non dall’autorità che concedeva l’aiuto - e che né il tribunale né l’ufficio delle imposte avevano controllato l’attuazione del piano.
(159)
Contrariamente a ciò, il beneficiario ha affermato che l’ufficio delle imposte aveva esaminato la capacità del piano d’impresa di ripristinare la redditività a lungo termine prima dell’autorizzazione del concordato, ma non ha fornito alcuna prova a sostegno della sua affermazione.
(160)
Il beneficiario ha poi affermato che l’assenza di un piano di ristrutturazione formale non è rilevante nel caso di una valutazione ex post dell’aiuto da parte della Commissione dal momento che la Commissione è già in grado di constatare se il beneficiario è effettivamente diventato redditizio. Secondo il beneficiario, il piano di ristrutturazione formale può essere richiesto solo nel caso di una valutazione ex ante ed è solo di tale tipo di valutazione che si occupano gli orientamenti del 1999.
(161)
Tale argomentazione non è corretta. Gli orientamenti del 1999 si applicano alla valutazione della compatibilità sia degli aiuti notificati che di quelli illegali. All’atto della valutazione vale sempre la condizione per cui la concessione di un aiuto alla ristrutturazione deve essere collegata a un piano di ristrutturazione realizzabile. La Commissione deve fare la sua valutazione sulla base delle informazioni disponibili all’epoca in cui l’aiuto è stato concesso.
(162)
In conclusione, si può dedurre che l’ufficio delle imposte, in qualità di autorità concedente, non ha avuto l’occasione di valutare il piano di ristrutturazione e di subordinare la cancellazione dei suoi crediti all’attuazione di un piano che fosse stato debitamente monitorato. Ne consegue che non è stata soddisfatta la prima condizione formale, che è pienamente applicabile anche nel caso della valutazione ex post.
(163)
Per quanto riguarda il contenuto del piano d’impresa, le autorità slovacche non hanno fornito alcuna informazione per sciogliere i dubbi della Commissione sul fatto che il piano costituisce un piano di ristrutturazione ai sensi di quanto previsto dagli orientamenti del 1999.
(164)
La Commissione deve attenersi alla conclusione che aveva espresso nella decisione di avviare un procedimento di indagine formale. Il piano d’impresa proposto è un piano che affronta solo il grave problema dell’aumento del debito del beneficiario nei confronti dello Stato. Il piano non analizza assolutamente le circostanze che hanno generato le difficoltà del beneficiario, né la situazione finanziaria dell’impresa all’epoca e le sue prospettive finanziarie. Dal momento che tale analisi mancava, non vi è stata da parte del beneficiario alcuna proposta di soluzione concreta alle diverse cause che hanno determinato tali difficoltà. L’unica misura descritta dettagliatamente è la ristrutturazione finanziaria proposta nell’ambito del concordato.
(165)
In tale piano non viene assolutamente menzionato l’aumento del capitale proprio che il beneficiario ha indicato come una delle misure di ristrutturazione. Nessuno dei dati che figurano nel documento lascia presumere che l’aumento del capitale da parte della società Hydree Slovakia possa essere considerato una misura che permetta di garantire che il beneficiario non riprenda a lungo termine la propria strategia di finanziare la produzione con un debito di IVA e di accise, cioè quella strategia che ha dato origine alle sue difficoltà. Le autorità slovacche hanno confermato che l’aumento del capitale non ha in alcun modo ridotto il rischio che i problemi finanziari si ripresentino. Tali dubbi diventano ancora più forti se si considera che l’aumento del capitale era di 21 milioni di SKK e il debito ristrutturato di 644 milioni di SKK.
(166)
L’aumento di capitale non costituisce in sé una prova della fiducia del mercato nel ripristino della redditività a lungo termine del beneficiario. La Commissione fa presente che, malgrado gli sforzi, il beneficiario non è riuscito ad ottenere un prestito da una banca privata.
(167)
Inoltre, la cessione in affitto degli impianti di produzione a un concorrente del beneficiario, la società Old Herold s. r. o., è stata chiaramente motivata dal fatto che il beneficiario aveva perso la licenza per la fabbricazione di alcool ed alcolici e non dal fatto che la produzione sarebbe stata in perdita e avrebbe quindi richiesto una ristrutturazione. È vero che il beneficiario stesso poteva chiedere una nuova licenza al termine del concordato e non lo ha fatto. La Commissione osserva tuttavia che il beneficiario ha continuato a vendere i prodotti fabbricati dalla società Old Herold nei suoi impianti e con il suo marchio e ha persino progettato di aumentare tale vendita, come emerge dalla relazione annuale per il periodo dal 29 aprile 2004 al 30 dicembre 2004. La cessione in affitto di tali impianti di produzione non può quindi essere considerata una misura di ristrutturazione dal momento che da tutti i documenti disponibili risulta che non era necessario ristrutturare tale parte della produzione.
(168)
Per quanto riguarda le altre misure proposte nel piano d’impresa, i dubbi della Commissione non sono stati sciolti. Tali misure sono semplicemente interventi nell’ambito delle attività commerciali correnti e non costituiscono misure di razionalizzazione (vendita di vecchie attrezzature o veicoli). Le due misure strutturali proposte (cessazione della produzione di bevande analcoliche non redditizie e vendita di taluni beni immobili) sono state descritte in maniera molto vaga, senza indicare prodotti concreti o un calendario. Le autorità slovacche hanno confermato che i beni immobili destinati alla vendita (un edificio amministrativo, un negozio e un edificio ricreativo) non erano stati venduti alla data del 10 ottobre 2005 e quindi tale misura pianificata non era stata attuata come era stato annunciato.
(169)
La mancanza di un piano formale di ristrutturazione e di una effettiva analisi delle difficoltà, delle misure necessarie all’eliminazione di tali difficoltà e delle condizioni e prospettive del mercato porta la Commissione a concludere che il piano d’impresa presentato dal beneficiario non è un vero e proprio piano di ristrutturazione, conforme a quanto previsto dagli orientamenti del 1999 (52). Pertanto, i dubbi della Commissione sul fatto che il beneficiario ripristini la redditività a lungo termine non sono stati sciolti.
3.3.2. Aiuto limitato al minimo
(170)
La conclusione della Commissione secondo cui, in assenza di un effettivo piano di ristrutturazione, i dubbi sulla redditività a lungo termine dell’impresa permangono è di per sé sufficiente per concludere che l’aiuto in questione non è compatibile con il mercato interno. Ciononostante, la Commissione esaminerà ugualmente l’altro criterio fondamentale previsto negli orientamenti del 1999, vale a dire la limitazione dell’aiuto al minimo necessario.
(171)
Conformemente al punto 40 degli orientamenti del 1999, l’importo e l’intensità dell’aiuto devono essere limitati al minimo indispensabile per consentire la ristrutturazione, in funzione delle disponibilità finanziarie dell’impresa. I beneficiari dell’aiuto devono pertanto contribuire in maniera significativa al programma di ristrutturazione con fondi propri.
(172)
I costi della ristrutturazione sono stati equivalenti all’importo totale dei debiti ristrutturati mediante il concordato. Il beneficiario ha pagato il 35 % di tale importo.
(173)
Le autorità slovacche non hanno fornito nessun altro chiarimento riguardo ai dubbi espressi in proposito dalla Commissione. Il beneficiario ha spiegato come aveva finanziato il pagamento del debito restante dopo il concordato (cfr. punti da 30 a 35). Secondo il beneficiario, il suo contributo è stato pari a 231 milioni di SKK (6,1 milioni di EUR).
(174)
In primo luogo, le risorse di cui disponeva il beneficiario erano superiori all’importo del debito restante dopo il concordato e ciò significa che l’aiuto non è stato limitato al minimo indispensabile.
(175)
Cosa ancora più importante, la Commissione conclude che il credito concesso dalla società Old Herold non soddisfa le condizioni previste per il contributo del beneficiario ai sensi degli orientamenti del 1999. I debiti costituiscono una fonte permanente di finanziamento delle attività dell’impresa. Si tratta di prestiti a breve scadenza che devono tuttavia essere rimborsati. La società dispone di risorse supplementari per una ristrutturazione soltanto se i fornitori accettano di rinviare la scadenza del pagamento al di là del termine normale. Tale rinvio è il segno che il mercato crede nella possibilità di un ripristino della redditività.
(176)
Il beneficiario non ha in alcun modo dimostrato che il rinvio di pagamento concesso da Old Herold andasse notevolmente al di là della pratica commerciale corrente tra il beneficiario e i suoi fornitori. La scadenza di 40 giorni può essere considerata una pratica corrente, soprattutto considerato che è stata concessa al beneficiario dopo una procedura di concordato. Il beneficiario, pertanto, già non si trovava più in difficoltà finanziarie. L’obiettivo principale del concordato era proprio quello di aiutare il beneficiario a risolvere i suoi problemi finanziari.
(177)
La Commissione conclude che tale rinvio della scadenza non può essere considerato un contributo alla ristrutturazione proveniente da risorse esterne.
(178)
Senza tale rinvio il contributo del beneficiario ai sensi degli orientamenti del 1999 è pari a 131 milioni di SKK (3,4 milioni di EUR), importo che corrisponde quindi al 20 % dei costi di ristrutturazione.
(179)
Gli orientamenti del 1999 non prevedevano alcun valore soglia al di là del quale il contributo del beneficiario viene considerato significativo.
(180)
Tenuto conto della pratica della Commissione nell’applicazione degli orientamenti del 1999 e visto che la Commissione ha modificato il proprio atteggiamento al riguardo con l’introduzione di valori soglia negli orientamenti del 2004 (53), la Commissione considera il contributo del 20 % relativamente basso. Tale contributo potrebbe essere accettabile sulla base degli orientamenti del 1999 solo se tutte le altre condizioni necessarie all’approvazione dell’aiuto fossero state soddisfatte. In tal caso la Commissione avrebbe dovuto tener conto di criteri come: il fatto che le attività dell’impresa beneficiaria si svolgano o meno in una regione assistita; la misura in cui le fonti di finanziamento rispecchiano la fiducia del mercato, oltre a quella del beneficiario e dei suoi azionisti, nella redditività a lungo termine dell’impresa e di altre caratteristiche specifiche di un determinato caso.
(181)
Considerato quanto precede, la Commissione non può essere d’accordo, nel caso in esame, sul fatto che il contributo del beneficiario sia stato considerevole. La Commissione ritiene che i propri dubbi sul fatto che il contributo del beneficiario fosse significativo e che l’aiuto si limitasse al minimo indispensabile non sono stati sciolti.
3.4. Compatibilità dell’aiuto: conclusione
(182)
La Commissione ritiene che l’aiuto non sia compatibile con il mercato interno né come aiuto al salvataggio né come aiuto alla ristrutturazione. Inoltre, al presente caso non si applica alcuna delle deroghe previste dal TFUE.
VII. CONCLUSIONE
(183)
La Commissione conclude che la Repubblica slovacca ha concesso un annullamento illegale del debito fiscale a favore di Frucona Košice a.s. e, così facendo, ha violato l’articolo 108, paragrafo 3, del TFUE. Tale aiuto non è compatibile con il mercato interno sulla base di alcuna deroga prevista dal TFUE.
(184)
Anche se l’attuazione dell’annullamento da parte dell’ufficio delle imposte è stata sospesa fino al termine del presente procedimento, la Commissione ritiene che il momento in cui è iniziato a sussistere un vantaggio per il beneficiario è stato quando l’ufficio delle imposte ha deciso di rinunciare a una parte dei suoi crediti concedendo in tal modo un aiuto al beneficiario, cioè il momento in cui è entrato in vigore il concordato con i creditori il 23 luglio 2004. Il vantaggio del beneficiario rispetto ai suoi concorrenti è consistito nel fatto che l’ufficio delle imposte non gli ha imposto il pagamento del suo debito fiscale.
(185)
Al fine di ristabilire la situazione ex ante, l’aiuto di Stato deve essere recuperato. Considerato che il vantaggio è stato conferito nel momento dell’entrata in vigore del concordato con i creditori, ossia il 23 luglio 2004, l’importo dell’aiuto da recuperare è l’ammontare complessivo del debito cancellato così come stabilito nel concordato.
(186)
La Corte suprema della Repubblica slovacca ha tuttavia deliberato che gli arretrati relativi alla tassa di circolazione, per un importo pari a 424 490 SKK, erano stati inclusi nel concordato per errore. Pertanto il debito principale indicato nel concordato è stato ridotto di detto ammontare e l’importo dovuto all’ufficio delle imposte e previsto dal concordato è stato corretto in 640 369 341 SKK.
(187)
Gli arretrati relativi alla tassa di circolazione, che erano stati considerati come abbonati, sono stati pagati interamente il 2 agosto 2006. Di tale pagamento si deve tener conto nel calcolo dell’importo dell’aiuto e dei relativi interessi ancora da recuperare,
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
La decisione 2007/254/CE è abrogata.
Articolo 2
L’aiuto di Stato che la Repubblica slovacca ha concesso in favore di Frucona Košice a.s., per un importo di 416 515 990 SKK, è incompatibile con il mercato interno.
Articolo 3
1. La Repubblica slovacca adotta tutti i provvedimenti necessari per recuperare presso il beneficiario l’aiuto di cui all’articolo 2, già posto illegalmente a sua disposizione, tenendo conto del fatto che l’importo di 424 490 SKK degli arretrati relativi alla tassa di circolazione è stato versato sul conto dell’ufficio delle imposte locale il 2 agosto 2006.
2. Il recupero viene eseguito senza indugio e secondo le procedure del diritto nazionale a condizione che queste consentano l’esecuzione immediata ed effettiva della decisione.
3. La somma recuperata comprende gli interessi per l’intero periodo decorrente dalla data in cui l’aiuto è stato messo a disposizione di Frucona Košice, a.s. fino alla data dell’effettivo recupero.
4. Gli interessi sono calcolati conformemente alle disposizioni del capo V del regolamento (CE) n. 794/2004 della Commissione, del 21 aprile 2004, recante disposizioni di esecuzione del regolamento (CE) n. 659/1999 del Consiglio recante modalità di applicazione dell’articolo 93 del trattato CE (54). Il tasso di interesse è applicato secondo il regime dell’interesse composto per tutto il periodo di cui al paragrafo 3.
Articolo 4
Entro due mesi dalla notifica della presente decisione, la Repubblica slovacca informa la Commissione circa i provvedimenti adottati per conformarvisi utilizzando l’apposito questionario allegato alla presente decisione.
Articolo 5
La Repubblica slovacca è destinataria della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, il 16 ottobre 2013