ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 29. června 2011
o státní podpoře SA.14554 (C 7/04), kterou poskytlo Německo společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (Společnost pro prodej vína)
(oznámeno pod číslem K(2011) 4426)
(Pouze německé znění je závazné)
(2012/268/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec (1) této smlouvy,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (2),
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Po obdržení stížnosti dne 10. května 2001 zaslaly útvary Komise Spolkové republice Německo dne 9. listopadu 2001 písemný dotaz. Na základě tohoto dotazu útvarů Komise bylo oznámeno dopisem ze dne 5. března 2002 doručeným dne 8. března 2002 opatření. Vzhledem k tomu, že v tu dobu bylo opatření již provedeno, bylo zařazeno mezi neoznámené režimy podpory (podpora NN 159/02).
(2)
Německo zaslalo dodatečné informace v dopisu ze dne 20. listopadu 2002 doručeném dne 25. listopadu 2002, v dopisu ze dne 28. dubna 2003 doručeném dne 2. května 2003, v dopisu ze dne 27. května 2003 doručeném dne 28. května 2003 a ve faxu ze dne 2. října 2003.
(3)
V dopisu ze dne 19. února 2004 SG-Greffe (2004) D/200645 informovala Komise Německo o svém rozhodnutí zahájit s ohledem na tuto podporu řízení v souladu s čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie.
(4)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (3). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k podpoře, jež je předmětem tohoto řízení.
(5)
Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné připomínky (4).
(6)
Německo předložilo Komisi své připomínky dopisem ze dne 18. března 2004, jehož doručení bylo zaevidováno dne 23. března 2004. Další připomínky byly zaslány dopisem ze dne 10. ledna 2006 zaevidovaným dne 10. ledna 2006 a dopisem ze dne 13. července 2007, zaevidovaným dne 16. července 2007.
(7)
Dopisem ze dne 21. října 2008 SG-Greffe (2008) D/206430 informovala Komise Německo, že se rozhodla rozšířit řízení, které bylo s ohledem na tuto podporu zahájeno v souladu s čl. 108 odst. 2 SFEU.
(8)
Rozhodnutí Komise o rozšíření řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (5). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k podpoře, jež je předmětem tohoto řízení.
(9)
Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné připomínky.
(10)
Německo předložilo (po žádosti o prodloužení lhůty ze dne 17. listopadu 2008, kterou Komise přijala dne 21. listopadu 2008) připomínky Komisi dopisem ze dne 23. prosince 2008 zaevidovaným dne 5. ledna 2009.
II. POPIS PODPORY
II.1 Název opatření
(11)
Kredit die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [úvěr společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (společnost pro prodej vína) a následné vzdání se pohledávek]
II.2 Právní základ
(12)
Toto opatření bylo realizováno na základě smluvní dohody mezi Wiederaufbaukasse der Rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Fond pro obnovu vinařské oblasti Porýní-Falc, WAK) a společnosti Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (falcká společnost obchodující s vínem, GfW).
II.3 Cíl
(13)
Cílem bylo poskytnout společnosti GfW úvěr na nákup moštu od vinařských podniků a obchodníků. Jako zajištění byla schválena zabezpečená aktiva. Tato aktiva byla také předmětem různé míry výhrady vlastnictví (Eigentumsvorbehalt) vinařských podniků a obchodníků (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) ve formě prosté, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví. Ke vzdání se pohledávek došlo v okamžiku, kdy se společnost GfW dostala do finančních potíží kvůli propadu tržních cen.
II.4 Veřejný subjekt
(14)
Fond WAK je veřejnoprávní korporací spolkové země Porýní-Falc, která je zapsána v Mohuči. Působí ve vinařské oblasti podobným způsobem jako banka. Obvyklou činností fondu WAK je poskytování úvěrů na přeparcelování pozemků (Flurbereinigung). Fond WAK je financován z příspěvků, poplatků, úvěrů a dotací (čl. 8 odst. 1 Weinbergsaufbaugesetz (zákon o rozvoji podnikání ve vinařství)).
II.5 Příjemci
(15)
Příjemcem opatření byla společnost GfW, které fond WAK poskytl úvěr za podmínek, které nebyly v souladu s tržními podmínkami.
(16)
GfW byla plně vlastněnou dceřinou společností asociace Bauern-und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (asociace zemědělských a vinařských podniků v jižním Porýní-Falci). Byla založena v roce 1984 za účelem prodeje vína a zabývala se výrobou a prodejem šumivého vína, hroznové šťávy, hroznového želé, destilátu z vinných hroznů a brandy. Společnost GfW rovněž poskytovala služby vinařským podnikům v souvislosti s destilačními opatřeními (Destillationsmaßnahmen). Tato destilační opatření zahrnovala opatření v rámci společné organizace trhu (6) a destilaci financovanou státem, která se obvykle provádí na základě rozhodnutí Rady (7). V této souvislosti poskytovala společnost GfW poradenství drobným výrobcům vína a organizovala přepravu vína do palíren.
(17)
Dalšími možnými příjemci jsou vinařské podniky a obchodníci, od nichž mohla společnost GfW na základě úvěru nakupovat mošt a kteří se nevzdali pohledávek vůči GfW v situaci, kdy se k tomuto kroku rozhodl fond WAK poté, co se společnost GfW dostala do finančních potíží.
II.6 Základní informace o podpoře
(18)
V roce 1999 zakoupila společnost GfW 44 milionů litrů moštu, k jejichž úhradě použila úvěr od fondu WAK ve výši 15 302 696,25 EUR a vlastní zdroje. 60 % tohoto moštu mělo minimálně 60 stupňů Oechsle a průměr činil 81 stupňů Oechsle. 40 % tohoto moštu tvořil běžný mošt na výrobu stolního vína s minimálně 44 stupni Oechsle, který byl nakoupen za účelem využití výhodných podmínek pro preventivní destilaci. Cena uhrazená za všechen nakoupený mošt činila v průměru 0,38 EUR za litr. Nebylo zakoupeno žádné víno jako konečný produkt. Tento nákup byl proveden na základě jednoduché, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) vinařských podniků a obchodníků. Tato zajištěná aktiva byla zároveň odsouhlasena jako zajištění pro WAK.
(19)
Podle informací poskytnutých Nčmeckem bylo cílem obchodního plánu společnosti GfW využít podle nařízení (EHS) č. 822/87 u 40 % tohoto moštu možnosti destilace, kterou povolují právní předpisy EEC, a 60 % moštu zpracovat na surové víno určené pro výrobu šumivého vína a prodat ho výrobcům šumivého vína. Navíc měla společnost GfW v plánu skladovat 20 % surového vína po dobu devíti měsíců až jednoho roku s cílem využít dotací z EU na skladování vína v souladu s nařízením (EHS) č. 822/87 a následně ho prodat na trhu surového vína pro výrobu šumivého vína.
(20)
Dne 11. listopadu 1999 obdržely vinařské podniky a obchodníci zálohu ve výši 80 % kupní ceny. Průměrná výše vyplacené zálohy činila 0,31 EUR na litr.
(21)
V roce 1999 zaslala společnost GfW 40 % svých zásob na preventivní destilaci. Vzhledem k poklesu cen na trhu surového vína na konci roku 1999 společnost GfW rozhodla, že v daném roce nebude surové víno prodávat a počká na oživení trhu v roce 2000.
(22)
V roce 2000 došlo v důsledku poměrně velké úrody a poklesu prodeje šumivého vína k dalšímu propadu trhu s bílým vínem (průměrné ceny v některých případech klesly až o 0,20 EUR). Velké množství sudového vína, které se dosud nacházelo ve skladu, bylo nutno zaslat k další destilaci.
(23)
V důsledku změny společné organizace trhu s vínem z roku 1999, která vstoupila v platnost dne 1. srpna 2000, byla preventivní destilace v souladu s nařízením (EHS) č. 822/87 nahrazena destilací určenou pro trh konzumního alkoholu v souladu s nařízením (ES) č. 1493/1999. Její podmínky byly podstatně horší a bylo možné dosáhnout pouze přibližně poloviny předchozí ceny preventivní destilace, tj. 0,50-0,55 EUR za litr.
(24)
V důsledku poklesu cen v roce 2000 se společnosti GfW nepodařilo dosáhnout očekávaných zisků ani na trhu s vínem, ani u destilace určené pro trh konzumního alkoholu. V důsledku této skutečnosti bylo nutné výrazně snížit účetní hodnotu zásob společnosti GfW a v důsledku toho pasiva společnosti GfW převýšila její aktiva.
(25)
S ohledem na výše popsané obchodní problémy byla za rok do 31. října 2000 vypracována prozatímní účetní závěrka, která byla přezkoumána auditorem. Dne 31. října 2000 přesáhla pasiva společnosti GfW (15 670 155 EUR) její běžná aktiva ve výši 9 886 856 EUR o 5 783 299 EUR; pasiva GfW jsou uvedena v následující tabulce. Podle zprávy, kterou vypracovala společnost Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, hrozí společnosti GfW v nejbližší době úpadkové řízení vzhledem k tomu, že její pasiva převyšují její aktiva (Überschuldung), pokud nebudou podniknuty kroky s cílem této situaci zabránit.
(26)
Tabulka 1
(v EUR)
Závazky vůči
Částka
WAK
10 150 959
Finančním institucím
726 892
Dodavatelům
218 460
Vinařským podnikům a obchodníkům
4 355 581
Ostatní
218 263
Celkem
15 670 155
(27)
Podle § 19 německého zákona o úpadku (Insolvenzordnung) je situace, kdy pasiva společnosti přesáhnou její aktiva, důvodem k zahájení úpadkového řízení. Vzhledem k těmto okolnostem měla výkonná rada společnosti GfW v souladu s § 64 zákona GmbHG aF i. V. m. § 19 InsO povinnost požádat o zahájení úpadkového řízení do tří týdnů od okamžiku, kdy její pasiva převýšila její aktiva (Überschuldung).
(28)
V důsledku hrozící platební neschopnosti požádala společnost GfW některé věřitele (fond WAK, vinařské podniky a přibližně 130 obchodníků účastnících se nákupu uvedeného v 18. bodě odůvodnění)), aby se vzdali části svých nesplacených pohledávek a umožnili jí tak pokračovat v činnosti. Vinařské podniky a obchodníci by se měli vzdát 90 % svých nesplacených pohledávek, což znamená, že by obdrželi pouze další 2 % z dohodnuté kupní ceny. Zbývající schodek měl být eliminován díky nezbytnému podřízení pohledávek a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK.
(29)
Jako hlavní věřitel (viz tabulka 1) se slabší pozicí z hlediska zajištění měla fond WAK výrazný zájem na odvrácení hrozící platební neschopnosti. Proto se pokusil přesvědčit vinařské podniky a obchodníky, aby souhlasili s prominutím části svých pohledávek. Fond WAK také dne 4. prosince 2000 podepsal písemnou dohodu se společností GfW, v níž se zavazuje podřídit část svých nesplacených pohledávek - odpovídající schodku GfW - ve prospěch ostatních věřitelů. Konečná výše tohoto podřízení pohledávek měla být stanovena až po obdržení prohlášení vinařských podniků a obchodníků, že se vzdávají svých pohledávek, aby se tak minimalizovala výše podřízených pohledávek. Bylo také dohodnuto, že fond WAK by se v případě, že by se to v pozdější fázi ukázalo jako nutné pro odvrácení úpadkového řízení, vzdal pohledávek ve výši rovnající se výši podřízených pohledávek.
(30)
1 700 z 2 700 vinařských podniků a obchodníků vyjádřilo ochotu vzdát se 90 % svých zbývajících pohledávek, což odpovídá přibližně 60 % nesplacených pohledávek této skupiny jako celku. Zbývající vinařské podniky a obchodníci však tuto nabídku buď výslovně odmítli, nebo na žádost nereagovali. Někteří z nich se evidentně rozhodli, že se svých pohledávek nevzdají vzhledem ke svému silnějšímu postavení z hlediska zajištění - někteří disponovali prodlouženou výhradou vlastnictví a již obdrželi zálohu ve výši 80 % z dohodnuté ceny. To znamenalo, že by jejich výnosy v případě úpadkového řízení byly vyšší než nabízená 2 % dohodnuté kupní ceny.
(31)
Navíc řada vinařských podniků a obchodníků podala na společnost GfW stížnost a těmito stížnostmi se zabýval soud, který navrhl dohody o narovnání. Podle těchto dohod o narovnání by společnost GfW měla zaplatit 70 % ze zbývajících pohledávek a 30 % by se měla vzdát. Soud rovněž rozhodl, že společnost GfW bude muset uhradit 80 % soudních poplatků. Podobné dohody o narovnání navrhly i další soudy a s ohledem na tuto skutečnost již společnost GfW nemohla předpokládat, že by ostatní vinařské podniky a obchodníci byli ochotni se vzdát 90 % svých zbývajících pohledávek. Kromě toho někteří vinaři a obchodníci nyní prohlásili, že ze zbývajících 20 % budou požadovat vyplatit plných 100 %.
(32)
§ 305a německého zákona o úpadku stanoví, že mimosoudní narovnání (außergerichtliche Einigung) s cílem předejít vypořádání pohledávek ztroskotá, pokud se jediný z věřitelů rozhodne přistoupit k vymáhání poté, co bylo jednání o mimosoudním narovnání zahájeno.
(33)
Proto společnost GfW v rozporu se svým původním záměrem již nemohla žádat vinařské podniky a obchodníky, aby se vzdali svých pohledávek. Místo toho podepsala společnost GfW dne 21. února 2001 dohodu s fondem WAK, v níž WAK prohlašuje, že pokryje schodek společnosti GfW za rok 2000 v plné výši tak, že se vzdá svých pohledávek ve výši 5 005 441,60 EUR. Za zbývající dluh za období od 1. ledna 2001 až 31. prosince 2001 si pak nebude účtovat žádný úrok. Tato dohoda rovněž uvádí, že zbývající pohledávky vinařských podniků a obchodníků budou uhrazeny v plné výši. Tímto způsobem byla zajištěna bezpečnost nepodřízených pohledávek fondu WAK, byl odstraněn schodek, prozatím odvráceno úpadkové řízení a společnost GfW mohla pokračovat v obchodní činnosti.
(34)
Během období od 1. listopadu 2000 do 31. prosince 2000 uhradila společnost GfW fondu WAK splátky úvěru v hodnotě 1 440 446,92 EUR. V období let 2001-2005 pokračovala společnost GfW v obchodní činnosti a pravidelně splácela fondu WAK úvěr; celková výše splátek dosáhla 3 728 969,40 EUR. Společnost GfW navíc v průběhu roku 2001 hradila fondu WAK úroky ve výši 149 757,16 EUR.
(35)
Vzhledem k poklesu obratu v oblastech pravidelné činnosti společnosti GfW a rovněž nedostatečné kapitalizaci se společnost GfW rozhodla, že 31. prosince 2004 ukončí veškeré své aktivity a přistoupí k likvidaci společnosti GfW. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR.
(36)
Společnost GfW byla nakonec k 1. červnu 2005 zrušena a v průběhu roku 2006 byla vymazána z obchodního rejstříku. Společnost nemá ani právního nástupce, ani neexistuje jiná právnická osoba, od které by bylo možno podporu získat zpět.
(37)
Do 31. prosince 2005 byla splacena část úvěru ve výši 9 897 154,65 EUR a uhrazeny úrokové platby ve výši 793 994,99 EUR. Po likvidaci zbývajícího majetku společnosti GfW (v hodnotě 87 079,79 EUR) byly zbývající nesplacené pohledávky fondu WAK v přibližné výši 313 000 EUR prohlášeny za nedobytné a byly odepsány. Nesplacená část úvěru tedy činila celkem 5 318 441,60 EUR (původní prominutí pohledávky ve výši 5 005 441,60 EUR a nesplacené pohledávky po likvidaci ve výši 313 000 EUR).
II.7 Povaha a intenzita podpory
(38)
Fond WAK poskytl v roce 1999 společnosti GfW úvěr ve výši 15 302 696,25 EUR v několika splátkách na dobu 12 až 18 měsíců:
(v EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Celkem
15 302 696,25
(39)
Byly účtovány následující úrokové sazby:
4. čtvrtletí 1999
3,28 %
1. čtvrtletí 2000
3,51 %
2. čtvrtletí 2000
4,15 %
3. čtvrtletí 2000
4,80 %
4. čtvrtletí 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
Dne 11. listopadu 1999 obdrželi dodavatelé zálohu ve výši 80 % dohodnuté ceny. Navíc v důsledku prodloužené výhrady vlastnictví udělené některým dodavatelům, byla část zásob, která by nevyústila ve zpracování, mísení nebo směšování, použita k zajištění zbývající pohledávky těchto dodavatelů ve výši 20 %. Bylo rovněž dohodnuto, že zásoby poslouží jako zajištění vůči bance WAK. V důsledku výhrady vlastnictví však měl fond WAK jen sekundární nárok na část zásob, dokud nebyly vypořádány pohledávky, na které se vztahovala prodloužená výhrada vlastnictví. V důsledku uvedených skutečností tedy větší podíl rizika kolísání cen nesla společnost GfW a její věřitelé, z nichž hlavním byla fond WAK.
(41)
Z úvěru poskytnutého bankou WAK společnosti GfW byl hrazen jen omezený úrok: od 11. listopadu 1999 do 31. prosince 1999 (ve výši 3,28 %), od 1. ledna 2000 do 31. prosince 2000 (3,51 % - 5,15 %) a od 1. ledna 2001 do 31. prosince 2001 (4,55 %-5,25 %). Po 31. prosinci 2001 nebyl vznesen nárok na další úhradu úroku.
(42)
Při zohlednění rizika, které fondu WAK plynulo z poskytnutí úvěru společnosti GfW, měl být kromě běžné úrokové sazby vyměřen společnosti významný příplatek za riziko. Vzhledem k tomu, že k úrokové sazbě žádný takový příplatek za riziko připočten nebyl, obsahoval úvěr v době svého poskytnutí prvek podpory. Tento prvek podpory lze vypočítat jako rozdíl mezi účtovanou úrokovou sazbou a tržní úrokovou sazbou po přičtení příplatku za riziko, který měl být správně účtován.
(43)
Podle sdělení Komise o metodě stanovení referenčních a diskontních sazeb (8) ve znění sdělení Komise o technickém přizpůsobení metody stanovení referenčních a diskontních sazeb (9), platného pro dané období, se základní referenční sazba pro Německo pohybuje mezi 5,23 % a 6,33 %. Podle tohoto sdělení je stanovena referenční sazba minimální sazbou, kterou je možné ve zvláštních rizikových situacích zvýšit (například u podniku v obtížích nebo v případě, že není poskytnuta záruka obvykle požadovaná bankami). V takových případech může příplatek činit až 400 bazických bodů nebo i více v případě, že by s poskytnutím příslušného úvěru nesouhlasila žádná soukromá banka.
(44)
Podle Německa se úrokové sazby účtované německými bankami za toto období u obdobných úvěrů pohybovaly mezi 5,25 % až 6,50 % (např. VR-Bank Südliche Winstrasse.) a 5,40 % až 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8 Doba trvání opatření
(45)
Jednorázové opatření.
II.9 Důvody pro zahájení formálního vyšetřovacího řízení
(46)
Komise zahájila formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU vzhledem k podezření, že podřízení a prominutí pohledávek by mohlo představovat státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU.
(47)
Komise zkoumala na základě informací dostupných v době původního zahájení formálního vyšetřovacího řízení zejména to, zda bylo podřízení a prominutí pohledávek provedeno na základě zkoušky soukromého věřitele.
(48)
Prostřednictvím zkoušky soukromého věřitele se posuzuje, zda by soukromý věřitel za stejných tržních podmínek jednal nebo zda jednal stejně jako veřejný věřitel. V předmětném případě měli soukromí věřitelé u společnosti GfW k 31. říjnu 2010 pohledávky ve výši 5,5 milionu EUR, ale žádný z nich se svých pohledávek nevzdal. Ze zprávy nezávislého auditora se skutečně jevilo, že pro fond WAK bylo podřízení a prominutí části pohledávek z ekonomického hlediska smysluplné, avšak nevyplývalo z ní, proč nebyl ochoten vzdát své pohledávky žádný ze zbývajících věřitelů.
(49)
Při zahájení formálního vyšetřovacího řízení dospěla Komise k závěru, že v době zahájení řízení nebylo možné vyloučit, že podřízení a zřeknutí se pohledávek ze strany fondu WAK (tj. úvěru poskytnutého společnosti GfW a budoucích úroků z tohoto úvěru), nebylo v souladu se zkouškou soukromého věřitele vzhledem k tomu, že se jevilo jako vyšší, než bylo nezbytně nutné, a nepřiměřeně zvýhodňovalo nejen GfW, ale i další věřitele (především vinařské podniky a obchodníky), jejichž pohledávky byly uhrazeny v plné výši.
(50)
Zahájení formálního vyšetřovacího řízení bylo pak rozšířeno tak, aby zahrnovalo i poskytnutí úvěru. Konkrétně byla vyjádřena pochybnost o tom, zda poskytnutí úvěru proběhlo za tržních podmínek (nebyl účtován příplatek za riziko) a s dostatečnými zárukami.
(51)
V rozšířeném formálním vyšetřovacím řízení byla opět vznesena pochybnost týkající se možné podpory poskytnuté vinařským podnikům a obchodníkům. Informace dostupné v dané době nasvědčovaly tomu, že cena zaplacená za mošt byla vyšší než příslušná cena tržní, že cílem transakce nebyla maximalizace zisku, ale podpora trhu s vínem a moštem, a že pozice vinařských podniků a obchodníků z hlediska zajištění v rámci kupní smlouvy byla výhodnější než za běžných okolností.
(52)
Pochybnosti týkající se ceny byly ještě zdůrazněny dokumenty poskytnutými Německem po počátečním zahájení řízení, z nichž vyplývalo kolísání cen za litr stolního vína (bez DPH) v roce 1999 v regionu Pfalz-Rheinhessen od minimální ceny 0,26 EUR (říjen/listopad) přes cenu 0,30 EUR (červen až září) a 0,35 EUR (duben) až po maximální výši 1,10 EUR (únor, červen, listopad/prosinec). Minimální tržní cena, stolního vína, které by mohlo být dosaženo v době poskytnutí úvěru, tedy činila 0,26 EUR za litr.
(53)
Průměrná pořizovací cena ve výši 0,38 EUR za litr se tedy jevila jako vyšší než nejnižší tržní cena, která se pohybovala kolem 0,26 EUR za litr.
III. STÍŽNOSTI A INFORMACE TŘETÍCH STRAN
(54)
Komise obdržela informace o tom, že výše uvedené prominutí pohledávek bylo financováno ze zdrojů fondu WAK. Bylo uvedeno, že spolková země Porýní-Falc jako orgán veřejné moci financující fond WAK prozkoumala případnou kapitálovou injekci v důsledku snížení kapitálové základny fondu WAK, ale nakonec vydala zamítavé rozhodnutí.
(55)
Komise obdržela stížnost týkající se státní podpory údajně poskytnuté na základě prominutí pohledávek ze strany fondu WAK. Stěžovatel uvedl, že společnost GfW soutěžila v prodeji vinných destilátů a prominutí pohledávek ve prospěch této společnosti způsobilo jejím konkurentům značné problémy s prodejem vlastních výrobků. Stěžovatel předložil několik novinových článků obsahujících informace o tom, že se fond WAK vzdal svých pohledávek ve prospěch společnosti GfW.
(56)
Tentýž stěžovatel také zaslal dopis, který obdržel od státního zastupitelství v Kaiserslauternu (centrální kancelář pro vyšetřování hospodářské trestné činnosti) jako odpověď na svůj dopis. Státní zastupitelství v Kaiserslauternu ve svém dopise shrnuje informace obdržené od stěžovatele v podobě novinových článků a prohlášení a informuje stěžovatele, že na základě těchto obdržených informací neshledává důvod zahájit trestní vyšetřování (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(57)
Komise neobdržela v rámci formálního vyšetřovacího řízení žádné připomínky.
(58)
Další dopisy od stěžovatele, opakovaně zasílané po počátečním zahájení řízení, nepřinesly žádné nové skutečnosti nebo argumenty.
V. PŘIPOMÍNKY Z NĚMECKA
V.1 Prvky podpor v době poskytnutí úvěru
(59)
Německo poskytlo všestranné informace o podmínkách úvěru poskytnutého fondem WAK společnosti GfW, které byla zahrnuty do popisu opatření v oddílu II:
(60)
Ve svých připomínkách Německo připouští, že úrok účtovaný z úvěru společnosti GfW fondem WAK byl nižší než tržní sazba. Německo uznává, že rozdíl mezi tržní sazbou a účtovanou úrokovou sazbou představuje pro společnost GfW podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(61)
Německo rovněž předkládá důkaz, že společnost GfW byla zrušena a rozpuštěna ke dni 1. června 2005. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR. V roce 2006 byla společnost GfW vymazána z obchodního rejstříku a neexistuje právní nástupce ani právnická osoba, od nichž by bylo možno podporu získat zpět. V souladu s ustálenou judikaturou (10) není proto zpětné získání podle Německa možné.
(62)
Německo ujišťuje, že poskytnutí jednoduché, rozšířené či prodloužené výhrady vlastnictví pro vinařské podniky a obchodníky s vínem v souvislosti s prodejem hroznového moštu bylo v souladu s běžnou obchodní praxí. Německo zároveň ujišťuje, že přijetí zajištěných aktiv jako záruky, a to i přes výhradu vlastnictví, jak to udělal fond WAK s úvěrem pro společnost GfW, rovněž odpovídá běžné obchodní praxi.
(63)
Německo kromě toho uvádí, že nákup hroznového moštu na podzim v roce 1999 společností GfW se uskutečnil za tržní cenu, protože 60 % zakoupeného hroznového moštu byl kvalitní mošt (minimálně 60 stupňů Oechsle), nikoli hroznový mošt určený pro výrobu běžného stolního vína, jak se předpokládalo na začátku procesu. Podle Německa jsou požadavky na kvalitu u produkce šumivého vína vyšší než požadavky na stolní víno (minimálně 60 resp. 44 stupňů Oechsle). Zbývajících 40 % hroznového moštu byl mošt určený k výrobě běžného stolního vína a byl zakoupen za účelem využití výhodných podmínek preventivní destilace.
(64)
Ve svých připomínkách Německo zdůrazňuje, že marketingová koncepce společnosti GfW pro 60 % zásob zahrnovala nákup velkého množství vysoce kvalitního hroznového moštu a následné zpracování do homogenních dávek šarží surového vína určeného pro výrobu sektu (Sektgrundwein) v souladu s požadavky na homogenitu a kvalitu vinic. Surové víno pro výrobu šumivého vína vyžaduje nízkou hladinu SO2 a vysokou hladinu ovocných kyselin. Toho je možno dosáhnout pouze tehdy, pokud byl hroznový mošt zakoupen v podzimním prodejním období a pokud společnost GfW sama zpracuje mošt na surové víno.
(65)
Podle informací, které poskytlo Německo o trhu se surovým vínem určeným pro výrobu šumivého vína, základní cena jednoho litru hroznového moštu s 60 stupňů Oechsle činila 0,312 EUR na litr. Za každý další stupeň Oechsle (maximálně do 80 stupňů Oechsle) bylo zaplaceno 0,005 EUR za litr. Vinaři a obchodníci s vínem byli podle této zásady placeni za vysokou kvalitu moštu, přičemž 60 % moštu byl nákup.
(66)
V této souvislosti Německo poukazuje na relevantní trh. Podle jeho názoru tržní cena za běžné stolní víno nemůže být měřítkem pro těchto 60 % zásob, protože relevantním trhem pro společnost GfW není trh s běžným stolním vínem, nýbrž trh se surovým vínem vyšší kvality, které bude použito pro výrobu šumivého vína. Německo se zároveň zmiňuje o teorii nahrazení poptávky, která zdůrazňuje, že se dvěma výrobky se neobchoduje na stejném trhu, pokud je nelze vzájemně nahradit, ani když se cena jednoho mění. V daném případě specifické požadavky na hroznový mošt a surové víno určené pro výrobu šumivého vína neumožňují nahrazení hroznovým moštem pro výrobu běžného stolního vína nebo stolním vínem, i kdyby cena stolního vína výrazně poklesla. Snížení ceny stolního vína proto nebude mít vliv na cenu hroznového moštu pro výrobu šumivého vína, protože se nemohou vzájemně nahradit.
(67)
Podle statistiky dovozu Německé vinařské asociace (Deutsche Weinbauverband) v období 1998-2001 tržní cena dovezeného bílého vína, které je vzhledem ke své vysoké kvalitě vhodné pro výrobu šumivého vína, činila 0,38 EUR za litr, což je výrazně více než uváděných 0,26 EUR za litr stolního vína. Ve svých připomínkách Německo konstatuje, že existují dva rozdílné trhy, jeden pro běžné stolní víno a hroznový mošt pro výrobu stolního vína a druhý pro surové víno vysoké kvality a hroznový mošt, určené pro výrobu vysoce jakostního vína.
(68)
Podle Německa je proto třeba konstatovat, že relevantní trh vína, které se neposílá k destilaci, je trhem surového vína vysoké kvality určeného pro výrobu šumivého vína, u něho lze dosáhnout mnohem vyšších cen (0,38 EUR za litr), než je tržní cena běžného stolního vína (0,26 EUR za litr). Německo proto soudí, že cena, kterou platila společnost GfW za hroznový mošt, odpovídala tržní ceně na relevantním trhu a zahrnovala obvyklé rozpětí zisku.
(69)
Společnost GfW měla navíc v plánu zapojit se do programů skladování a destilace vín v rámci Unie (GfW tyto služby nabízela pěstitelům vína již dříve). V rámci programu skladování se platilo 0,06 EUR za litr za 20 % zásob, které měly být později prodány jako surové víno pro výrobu šumivého vína. V rámci programu destilace bylo placeno 0,50 EUR - 0,55 EUR za litr za 40 % zásob posílaných k destilaci.
(70)
Podle názoru Německa bylo možné mít z těchto činností zisk, když fond WAK poskytl společnosti GfW úvěr. Na jedné straně v prosinci 1999 hodlala společnost GfW využít 40 % nakoupeného hroznového moštu pro preventivní destilaci za podstatně vyšší cenu za destilaci, než byla cena nákupní (0,50 EUR-0,55 EUR za litr). Na druhé straně bylo předpovídáno, že výrobci šumivých vín zaplatí poměrně dobré ceny (mezi 0,36 EUR a 0,41 EUR za litr) za velká množství jednotné zaručené kvality surového vína. Německo soudí, že společnost GfW mohla dosahovat průměrného výnosu z prodeje ve výši 0,44 až 0,46 EUR za litr, což hodně převyšuje průměrnou cenu 0,38 EUR za litr, která se platí vinařským podnikům a obchodníkům s vínem.
(71)
Při plánování se vycházelo z následujících odhadů tržních cen:
Objem
Cena/litr (EUR)
Destilace
40 %
0,50-0,55
Dotace EU na skladování vína/moštu (1 rok): 0,06 EUR/l a následný prodej jako surové víno pro výrobu šumivých vín
20 %
0,435
Prodej jako surové víno pro výrobu šumivých vín
40 %
0,375
(72)
Na základě těchto předpokladů se očekávala průměrná prodejní cena ve výši 0, 44 až 0,46 EUR/l.
(73)
Výše uvedené prodejní předpovědi vedou k následujícím odhadům zisku:
Cena/litr (EUR)
Nákupní cena a zpracování
0,37-0,38
Příjem z prodeje vína jako surového vína pro výrobu šumivých vín, dotace na destilaci a skladování
0,44-0,46
Předpokládaný zisk
0,06-0,09
(74)
Na základě celkového objemu zhruba 44 milionu litrů se očekával celkový zisk zhruba mezi 2,64 miliony EUR a 3,96 miliony EUR.
(75)
Německo odkazuje také na tržní cenu za stolní víno, kterou uvádí Evropská komise v rozhodnutí o zahájení řízení (0,26 EUR za litr), což je nejnižší uváděná cena za stolní vína v listopadu 1999. V úplné cenové nabídce za listopad 1999 je tržní cena za stolní víno v rozsahu od 0,26 EUR a 0,56 EUR za litr. Navíc toto plné cenové rozpětí se drželo po celý rok 1999. Pro rok 2000 se rozpětí ceny pohybovalo od 0,20 EUR do 0,41 EUR za litr. Německo rovněž zdůrazňuje, že 60 % hroznového moštu zakoupeného společností GfW mělo v průměru 81 stupňů Oechsle, tedy mnohem více než požadovaných 44 pro stolní víno, což se samozřejmě odrazilo na ceně, kterou společnost GfW za hroznový mošt zaplatila.
V.2 Prvek podpory v době podřízení pohledávek a zřeknutí se pohledávek
(76)
Podle Německa bylo zjištěno, že společnost GfW čelila platební neschopnosti po vypracování předběžné účetní závěrky v listopadu 2000. Schodek společnosti GfW dosahoval tehdy přibližně 6 milionů EUR, což se potvrdilo po vypracování roční účetní závěrky pro rok 2000. Příčinou schodku bylo, že hodnota zásob stále ještě ve vlastnictví společnosti GfW se snížila po výrazném propadu tržních cen, což znamenalo, že GfW by mohla prodat své zásoby za nižší cenu, než byl počáteční odhad.
(77)
Podle informací, které Německo poskytlo ke dni 31. října 2000, fond WAK stále měl vůči společnosti GfW pohledávky ve výši přibližně 10 milionů EUR. Jako záruku měl fond WAK ve stejném okamžiku zajištěná aktiva společnosti GfW v hodnotě 5,7 milionu EUR. Tento majetek byl předmětem výhrady vlastnictví (jednoduché, rozšířené nebo prodloužené) ve prospěch vinařských podniků a obchodníků s vínem, což by jim podle Německa v případě platební neschopnosti dávalo přednost. Podle Německa by tak společnost GfW v případě platební neschopnosti musela uhradit platbu vinařům a obchodníkům ve výši přibližně 3,5 milionu EUR, než by mohla provádět platby jakýmkoli dalším věřitelům.
(78)
V zájmu včasného odstranění schodku a zabránění úpadkovému řízení v souladu s § 64 zákona GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, bylo potřeba přijmout okamžité opatření.
(79)
Německo upozorňuje, že jako hlavní věřitel se slabší pozicí z hlediska zajištění měl fond WAK značný zájem na tom, aby se vyhnul hrozící platební neschopnosti. Snažil se proto přesvědčit vinaře a obchodníky, aby se vzdali části svých pohledávek a také aby se dne 4. prosince 2000 dohodli se společností GfW na tomto:
-
podřízení pohledávek ve výši schodku, poté co vinaři a obchodníci souhlasili s tím, že se vzdají 90 % svých zbývajících pohledávek,
-
zřeknutí se, ale pouze v případě nutnosti, té části pohledávky, s jejímž podřízením souhlasili.
(80)
I přes úspěšný začátek vyjednávání s většinou vinařů a obchodníků, kteří souhlasili, že se vzdají svých pohledávek, společnost GfW nakonec neuspěla vzhledem ke společnému postupu některých vinařských podniků a obchodníků a jejich právníků. Ti nebyli ochotni vzdát se svých pohledávek, protože jejich přednostní pozice z hlediska zajištění v důsledku jejich rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví a podaným žalobám. Těmito žalobami se zabýval soud, který navrhl dohody o narovnání. Podle těchto dohod o narovnání by společnost GfW měla zaplatit 70 % ze zbývajících pohledávek a 30 % by se měla vzdát. Soud rovněž rozhodl, že společnost GfW bude muset uhradit 80 % soudních poplatků. Obdobné dohody o narovnání navrhly i jiné soudy. S vědomím toho už nemohla společnost GfW očekávat, že vinaři a obchodníci budou souhlasit s prominutím 90 % svých zbývajících pohledávek. Kromě toho někteří vinaři a obchodníci nyní prohlásili, že ze zbývajících 20 % budou požadovat vyplatit plných 100 %. Skutečnost, že 1 700 z 2 700 vinařů a obchodníků již dříve dalo najevo, že by byli ochotni zříci se části svých pohledávek, již ztratila smysl, neboť § 305a německého zákona o úpadku uvádí, že mimosoudní narovnání (außergerichtliche Einigung), které má zabránit úpadkovému řízení, selhává, když se byť jen jeden jediný věřitel rozhodne přistoupit k vymáhání, poté co byla zahájena jednání o dosažení mimosoudního narovnání.
(81)
Dne 21. února 2001 se proto fond WAK dohodl se společností GfW, že uhradí schodek z roku 2000, a to prominutím částky 5 005 441,60 EUR ze svých pohledávek, že na zbývající dluh nebude v období 1. ledna 2001-31. prosince 2001 účtován žádný úrok a že pohledávky vinařů a obchodníků budou vyrovnány v plné výši. Byla zaručena bezpečnost nepodřízených pohledávek. Schodek společnosti GfW byl odstraněn, úpadkovému řízení se podařilo zabránit a společnost GfW mohla pokračovat v obchodní činnosti.
(82)
Německo tvrdí, že podřízení i prominutí pohledávek je v souladu se zkouškou soukromého věřitele. Na podporu tohoto tvrzení odkazuje Německo na příslušnou judikaturu.
(83)
Je možné požadovat prominutí části pohledávky, aby se zvýšila částka, která se skutečně vrátí (11). Soukromý věřitel by jednal tak, aby co nejvíce snížil své ztráty. V případě, že pohledávka nebyla dostatečně zajištěna, dohoda o odložení splátek by zvýšila naději na splacení bez ztrát, neboť dlužník by měl možnost krizi zvládnout a zlepšit svou situaci (12). V rozhodnutí Soudu prvního stupně ve věci HAMSA soud odmítá předchozí praxi Komise, kdy je požadován stejný podíl prominutých pohledávek u soukromých a veřejných věřitelů ve vztahu k jejich podílu na dluhu. Namísto toho soud stanovil, že je možné použít „zkoušku soukromého věřitele“, pokud je poměr prominutých pohledávek mezi jednotlivými věřiteli nevyvážený. Soud prvního stupně zdůrazňuje, že rozhodné je postavení věřitele jako držitele zajištěných, přednostních nebo běžných pohledávek, tj. pořadí cenných papírů jednotlivých věřitelů. Soud prvního stupně konstatoval, že veřejný věřitel se chová stejně jako soukromý věřitel, když se po rozsáhlém a racionálním zvažování, kolik by toho mohl získat zpátky, jaké je riziko v případě likvidace a jaké jsou možnosti ozdravení podniku, rozhodne vzdát se určité části svých pohledávek (13). A konečně Německo odkazuje na rozhodnutí Komise ve věci společnosti Huta Cynku, v němž Komise stanovila, že neexistuje žádné zvýhodnění, a tedy žádná státní podpora, pokud restrukturalizace zajistí lepší výtěžek než likvidace (14).
(84)
Na základě těchto důvodů Německo tvrdí, že vezmeme-li v úvahu postavení fondu WAK jako hlavního věřitele a jeho slabší pozici z hlediska zajištění ve srovnání s vinařskými podniky a obchodníky, bylo podřízení i zřeknutí se pohledávky v souladu se zkouškou soukromého věřitele a netvoří státní podporu. V úpadkovém řízení by fond WAK tratil přinejmenším stejně a s největší pravděpodobností významně větší část své zbývající pohledávky.
(85)
Pouze díky tomu, že se podařilo odvrátit platební neschopnost společnosti GfW a vyrovnat zbývající pohledávky vinařů a obchodníků, získal fond WAK plná zástavní práva ke zbývajícím zásobám a mohl zajistit vyšší úhradu zbývajících pohledávek, než by tomu bylo v případě platební neschopnosti.
(86)
Z pohledu ex ante byl podle Německa postup fondu WAK správný, zejména vzhledem k tomu, že se mu podařilo zajistit vyšší úhradu převedením své slabší pozice z hlediska zajištění do primárního zástavního práva a zabránil hrozící platební neschopnosti společnosti GfW. Podle Německa by si každá soukromá banka počínala v téže situaci stejně.
(87)
Jak uvedly německé orgány, na základě posouzení účetnictví společnosti GfW z pohledu ex ante by podle odhadu další fungování společnosti GfW umožnilo fondu WAK realizovat platby ve výši 5 112 918,81 milionu EUR. Na druhou stranu, pokud by společnost GfW vstoupila do úpadkového řízení, fond WAK by mohl realizovat platbu maximálně ve výši 2,4 milionu EUR. Rozdíl tedy činí minimálně 2,7 milionu EUR.
(88)
To potvrzuje zpráva ze dne 3. února 2003 vypracovaná nezávislým auditorem (15) na objednávku WAK a předložená německými orgány. Zpráva dochází k závěru, že pro fond WAK mělo z ekonomického hlediska smysl podřídit své pohledávky, vzdát se části svých pohledávek na výše uvedenou částku a budoucích úrokových plateb. Tento závěr zdůvodnilo Německo následovně:
-
Pokud by fond WAK nepodřídil své pohledávky a nevzdal se svých pohledávek a úrokových plateb, společnost GfW by musela vyhlásit úpadek a byla by zlikvidována. Pohledávky fondu WAK by musely být plněny z prodeje majetku společnosti GfW.
-
Pokud by společnost byla zlikvidována, hodnota majetku společnosti GfW by klesla. Reálné výnosy z prodeje majetku by představovaly jen asi 50 % až 70 % účetní hodnoty. Proto by se výtěžek s přihlédnutím k zástavním právům pohyboval v rozmezí od 1,84 milionu EUR do 2,4 milionu EUR.
-
Úpadkové řízení je nákladné.
-
Německý konkurzní zákon („InsO“) stanoví právo na oddělení výrobků s výhradou vlastnictví; ale rozhoduje o tom na základě svého uvážení správce konkurzní podstaty, který volí mezi plněním smlouvy a rozdělením aktiv (ustanovení § 103 konkurzního řádu). Oddělení aktiv je možné pouze tehdy, pokud správce konkurzní podstaty odmítne plnit smlouvu, a v tom případě může věřitel od smlouvy odstoupit a požadovat oddělení aktiv a má právo na náhradu škody za neplnění smlouvy. Zálohy mohou být vyrovnány. Na oplátku může společnost GfW požadovat vrácení již provedených plateb, které tak mohou kompenzovat náhradu škody za neplnění smlouvy.
-
Naproti tomu poté, co fond WAK podřídil část svých pohledávek, bylo právně možné, aby se společnost GfW vyhnula úpadkovému řízení a po zřeknutí se části svých pohledávek a úrokových plateb měl fond WAK nesplacené pohledávky v hodnotě 5,15 milionu EUR, jejichž navrácení by mohl očekávat vzhledem k tomu, že společnost GfW mohla nadále pokračovat v obchodní činnosti.
-
Také se uvádí, že pokud by bylo zahájeno úpadkové řízení, splácení úvěru ve výši 1 440 476,92 EUR ze strany společnosti GfW fondu WAK v období od 1. listopadu do 31. prosince roku 2000 by mohlo být společností GfW na základě konkurzních pravidel napadeno. To by vedlo k tomu, že fond WAK by měl povinnost tyto prostředky vrátit.
(89)
Německo zdůrazňuje, že hodnocení ex post ukazuje, že rozhodnutí podřídit a prominout pohledávky bylo z ekonomického pohledu rozumnější, neboť platby získané vzhledem k zabránění úpadku společnosti GfW dosáhly hodnoty 4 670 517,65 EUR, což předčilo maximální částku ve výši 2,4 milionu EUR, které by mohly být zajištěny v rámci úpadkového řízení.
(90)
Německo závěrem konstatuje, že podřízení a prominutí pohledávek bylo v souladu se zkouškou soukromého věřitele, v době podřízení a prominutí pohledávek ze strany WAK nedostávali vinaři a obchodníci s vínem žádnou podporu.
VI. POSOUZENÍ PODPORY
VI.1 Organizace společného trhu
(91)
Až do vstupu v platnost nařízení Rady (ES) č. 479/2008 ze dne 29. dubna 2008 o společné organizaci trhu s vínem (16) se na pěstování a zpracování vína vztahovalo nařízení (ES) č. 1493/1999. Článek 71 nařízení Rady (ES) č. 1493/1999 uvádí, že na výrobu produktů a obchodování s těmito produkty se vztahují články 87, 88 a 89 Smlouvy (nyní články 107, 108 a 109 Smlouvy o fungování Evropské unie). Do 31. července 2000 se na pěstování a zpracování vína vztahovalo nařízení (EHS) č. 822/87. Článek 76 nařízení (EHS) č. 822/87 uvádí, že na výrobu produktů uvedených v článku 1 nařízení a na obchodování s těmito produkty se vztahují články 92, 93 a 94 Smlouvy (nyní články 107, 108 a 109 SFEU). Daná opatření musí být proto prozkoumána z hlediska pravidel pro poskytování státní podpory.
VI.2 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU
(92)
V souladu s čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU je zakázáno, aby členský stát poskytoval jakoukoli podporu v jakékoli formě nebo ze státních prostředků, která narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž zvýhodněním některých podniků nebo výroby určitých druhů zboží, pokud to má vliv na obchod mezi členskými státy.
(93)
Fond WAK je veřejnoprávní korporací financovanou zčásti z prostředků spolkové země Porýní-Falc a zčásti z parafiskálních poplatků. Opatření je tudíž financováno ze státních prostředků.
(94)
Zdá se, že podpora určitému podniku ovlivňuje obchod mezi členskými státy, pokud daný podniky působí na trhu otevřeném obchodu uvenitř Unie (17). Uvnitř Unie funguje významný obchod se zemědělskými výrobky. Proto tato podpora může ovlivnit obchod mezi jednotlivými členskými státy (18).
(95)
Soud rozhodl, že k tomu, aby bylo možno určit, zda státní opatření představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o EU, je také třeba zjistit, zda podnik-příjemce nezískává ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískal (19), nebo zda opatření neumožnilo podniku vyhnout se povinnosti nést náklady, které by normálně musel hradit z vlastních finančních zdrojů (20). To by nepochybně dostatečně naznačovalo možné narušení hospodářské soutěže (21).
VI.2.1 Existence podpory společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a) Poskytnutí úvěru ze strany fondu WAK
(96)
Úvěr od fondu WAK ve výši 15 302 696,25 EUR byl poskytnut na podzim v roce 1999. Společnosti GfW byla účtována úroková sazba v rozmezí 3,28 % až 5,25 % po dobu trvání úvěru. Nebyla účtována žádná riziková přirážka. Referenční sazba pro Německo se v tomto období pohybovala mezi 5,23 % a 6,33 %.
(97)
Německo souhlasí s názorem Komise, že poskytnutí úvěru nebylo provedeno v souladu s tržními podmínkami. Pokud by úvěr byl poskytnut za tržních podmínek, byla by účtována vyšší základní sazba a byla by přičtena riziková přirážka, s přihlédnutím k omezenému zajištění, které nabídla záruka za úvěr.
(98)
Lze konstatovat, že úvěr poskytnutý společnosti GfW obsahoval prvek státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, neboť společnost GfW získala ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískala. Prvek podpory je vypočítán jako rozdíl mezi účtovaným úrokem a referenční sazbou s přiměřenou rizikovou přirážkou.
(99)
Možný převod podpory na právní nástupce
(100)
Podle Německa byla společnost GfW zrušena a rozpuštěna ke dni 1. června 2005. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR. V roce 2006 byla společnost GfW vymazána z obchodního rejstříku a neexistuje právní nástupce ani právnická osoba, od nichž by bylo možno podporu získat zpět. V souladu s ustálenou judikaturou (22) není proto zpětné získání podle Německa možné.
(101)
Vzhledem k tomu, že zbývající aktiva fondu GfW byla prodána, osoba, která je zakoupila, by případně mohla mít prospěch z podpory poskytnuté GfW. Avšak vzhledem k tomu, že dotyčná osoba zaplatila původní cenu a v minulých letech se trh propadl, je zřejmé, že kupující zaplatil přinejmenším tržní cenu. Komise proto dospěla k závěru, že na kupujícího nepřešla žádná podpora ze zbývajících zásob společnosti GfW. Společnost GfW zároveň zanikla, a neexistuje tudíž žádná podpora, kterou by bylo možno získat zpět.
VI.2.1.b) Podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK
(102)
Podřízení pohledávek a vzdání se pohledávek a úrokových plateb financoval fond WAK z vlastních prostředků a z odpovídajícího úvěru, který si vzal, a má se tedy za to, že se jedná o financování ze státních prostředků.
(103)
Abychom určili, zda podřízení a zrušení pohledávek představuje státní podporu ve prospěch společnosti GfW ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, je třeba zjistit, zda GfW nezískává ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nemohla získat nebo zda dané opatření neumožnilo společnosti GfW vyhnout se povinnosti nést náklady, které by normálně musela hradit z vlastních finančních zdrojů. Toto zkoumání je nutno provést na základě tzv. zkoušky soukromého věřitele. Prostřednictvím zkoušky soukromého věřitele se posuzuje, zda by soukromý věřitel za stejných tržních podmínek jednal nebo zda jednal stejně jako veřejný věřitel.
(104)
Podle ustálené judikatury je možno požadovat prominutí části pohledávek, aby se zvýšila částka, která se skutečně vrátí. Soukromý věřitel by jednal tak, aby minimalizoval své ztráty (23). V případě, že pohledávka nebyla dostatečně zajištěna, dohoda o odložení splátek by zvýšila naději na splacení bez ztrát, neboť dlužník by měl možnost krizi zvládnout a zlepšit svou situaci (24).
(105)
V rozhodnutí Soudu prvního stupně ve věci HAMSA (25) soud odmítá předchozí praxi Komise, kdy je požadován stejný podíl prominutých pohledávek u soukromých a veřejných věřitelů ve vztahu k jejich podílu na dluhu. Namísto toho soud stanovil, že je možné použít „zkoušku soukromého věřitele“, pokud je poměr prominutých pohledávek mezi jednotlivými věřiteli nevyvážený. Paragraf 168 a 169 rozsudku zní:
„(168)
Pokud podnik, který čelí výraznému zhoršení své finanční situace, navrhne svým věřitelům dohodu nebo řadu dohod o restrukturalizaci dluhu s cílem vyřešit situaci a vyhnout se likvidaci, každý věřitel se musí rozhodnout s ohledem jednak na částku, která je mu v rámci navrhované dohody nabízena, a jednak na částku, kterou by podle svého očekávání mohl získat po případné likvidaci podniku. Jeho volbu ovlivňuje řada faktorů, např. jeho postavení věřitele jako držitele zajištěné, přednostní nebo běžné pohledávky, povaha a rozsah možných záruk, které drží, jak hodnotí možnosti ozdravení podniku a rovněž prospěch, který by mohl získat v případě likvidace. Pokud by se například ukázalo, že v případě likvidace podniku by realizační hodnota jeho aktiv stačila pouze na pokrytí hypotéky a přednostních pohledávek, běžné pohledávky by neměly žádný význam. V takovém scénáři by zrušení velké části jeho pohledávky skutečně nebylo obětí.
(169)
Z toho vyplývá, že pokud neznáme faktory, které určují příslušnou cenu možností nabízených věřitelům, pouhá skutečnost, že existuje zjevný nepoměr mezi částkami, které odepsali jednotliví věřitelé, není sama o sobě směrodatná, pokud jde o důvody, které je vedly k tomu, aby přistoupili na navrhované prominutí dluhu.“
(106)
Ve věci HAMSA (26) Soud prvního stupně navíc konstatoval, že veřejný věřitel se chová stejně jako soukromý věřitel, když se po rozsáhlém a racionálním zvažování, kolik by mohl získat zpátky, jaké je riziko v případě likvidace a jaké jsou možnosti ozdravení podniku, rozhodne vzdát se určité části svých pohledávek. A konečně ve věci společnosti Huta Cynku (27) Komise rozhodla, že neexistuje žádná výhoda, a tedy žádná státní podpora, pokud restrukturalizace poskytne vyšší výtěžek než likvidace.
(107)
Při posuzování, zda by soukromý věřitel jednal nebo zda jednal stejně jako fond WAK, je nutno, s odkazem na výše uvedenou judikaturu, přezkoumat možnosti, jaké měl fond WAK na výběr, když se ukázalo, že společnost GfW čelí platební neschopnosti, a jaké hospodářské důsledky by jednotlivé možnosti znamenaly. Jako druhý krok je třeba stejným způsobem se zaměřit na vinařské podniky a obchodníky s vínem a poté vyhodnotit, zda situaci, v níž se ocitl fond WAK, lze srovnávat s postupem vinařů a obchodníků a z tohoto pohledu ji hodnotit.
(108)
Po oznámení, že společnost GfW čelí platební neschopnosti, měl fond WAK dvě možnosti. Buď mohl umožnit zahájení úpadkového řízení, nebo se tomu snažit zabránit a uzavřít se společností GfW dohodu, která by společnosti umožnila dál pokračovat v činnosti. Na základě informací předložených Německem a podepřených zprávou ze dne 3. února 2003 vypracovanou nezávislým auditorem (viz 88. bod odůvodnění) jsou hospodářské důsledky těchto dvou rozhodnutí podle Německa tyto: Ex ante, v případě úpadkového řízení by fond WAK mohl očekávat navrácení nanejvýš asi 2,4 milionu EUR ze svých pohledávek. V případě, že fond WAK uzavřel se společností GfW dohodu, že se vzdává části svých pohledávek, a tím umožňuje společnosti GfW i nadále obchodovat, mohl by fond WAK ex ante očekávat, že se mu z jeho pohledávek vrátí přibližně 5,1 milionu EUR. Rozdíl činí 2,7 milionu EUR ve prospěch řešení, kdy společnost GfW dostane možnost vyhnout se úpadkovému řízení. To, zda vinaři a obchodníci s vínem byli ochotni udělat totéž, mělo jen menší vliv na výpočty návratnosti, ale výsledek srovnání těchto dvou variant to nezměnilo.
(109)
Návratnost v případě úpadku odhadovaná ve zprávě na 2,4 milionu EUR vychází z předpokladu německé strany, že pohledávky vinařů a obchodníků s vínem ve výši 4,4 milionu EUR by měly být vypořádány dříve než pohledávky fondu WAK. Nicméně podle Evropské komise německý zákon o úpadku uvádí, že přednostně před dluhy fondu WAK by měly být vypláceny dluhy pouze vinařským podnikům a obchodníkům s prodlouženou výhradou vlastnictví. Pro ostatní dluhy i dluh fondu WAK by měly platit rovné podmínky. Vlastní výpočty Evropské komise však ukazují, že i v případě, kdy veškeré pohledávky fondu WAK a vinařů a obchodníků by měly mít rovné podmínky, fond WAK by v případě úpadku mohl očekávat vrácení maximálně 4,7 milionu EUR (vychází se z maximální celkové zpětné úhrady ve výši 6,8 milionu EUR a z toho, že WAK a vinařské podniky obdržely platbu v poměru svých dlužných pohledávek - 10 milionů EUR fond WAK a 4,4 milionu EUR vinařské podniky a obchodníci s vínem). Závěrem lze proto říci, že ex ante by příznivější variantou pro fond WAK bylo zabránit platební neschopnosti společnosti GfW.
(110)
Vinaři a obchodníci s vínem na druhou stranu stáli před velice odlišnými počty. Za prvé za dodané zboží již obdrželi 80 % platby. Za druhé podle nabídky společnosti GfW by obdrželi pouze 10 % z 20 %, které jim stále dluží. Ve skutečnosti to znamenalo, že dostanou pouze další 2 % dohodnuté kupní ceny, pokud by podepsali dohodu. To je bezesporu méně, než co by mohli očekávat v úpadkovém řízení bez ohledu na své zajištění (jednoduchá, rozšířená nebo prodloužená výhrada vlastnictví). V průměru by mohli očekávat, že ze svých zbývajících pohledávek získají 48 % (2,1 milionu z celkové částky 4,4 milionu). Není proto žádným překvapením, že někteří vinaři a obchodníci nabídku společnosti GfW odmítli. Za třetí muselo být jasné, že bude v zájmu fondu WAK vzdát se části svých pohledávek a vyhnout se platební neschopnosti, i kdyby vinaři a obchodníci totéž neudělali, což by naopak vinařům a obchodníkům umožnilo získat zpět větší podíl svých zbývajících pohledávek než nabízených 10 %. Za čtvrté někteří z nich již dali společnost GfW k soudu a soud rozhodl v jejich prospěch a uložil společnosti GfW uhradit 80 % zbývajících pohledávek.
(111)
Je možné konstatovat, že i když vinaři a obchodníci s vínem a fond WAK byli všichni věřiteli společnosti GfW, možnosti volby a výsledky této volby byly u fondu WAK a vinařů a obchodníků natolik rozdílné, že je nelze srovnávat. To, že se vinařské podniky a obchodníci s vínem rozhodli nevzdat se svých pohledávek, by nemělo negativně ovlivnit zjišťování, zda fond WAK jednal v souladu se zkouškou soukromého věřitele.
(112)
Komise po zvážení různých možností, které fond WAK měl, dochází k závěru, že částečné podřízení a prominutí pohledávek ze dne 4. prosince 2000 a 21. února 2001 v celkové výši 5 005 441,60 EUR a zrušení úrokových plateb počínaje 31. prosincem 2000 bylo pro WAK tou nejlepší volbou, a je proto v souladu se zkouškou soukromého věřitele. Podřízení a prominutí pohledávek umožňuje odklad dluhu, což je pro věřitele ve srovnání s bankrotem výhodnější. V souladu s ustálenou judikaturou (28) veřejný věřitel porovná prospěch spojený se získáním nabízené částky v rámci plánu restrukturalizace a částku, kterou by mohl získat cestou případné likvidace podniku. Společnost GfW tudíž nezískala žádnou výhodu, kterou by nezískala za obvyklých tržních podmínek, společnosti GfW nebyla tedy poskytnuta žádná státní podpora v důsledku rozhodnutí fondu WAK podřídit a prominout část svých pohledávek.
(113)
Při zahájení řízení byla vyjádřena pochybnost, zda fond WAK udržel podřízené a prominuté pohledávky na nezbytném minimu. Podle připomínek Německa se však WAK vzdal části svých pohledávek potřebných pro pokrytí schodku společnosti GfW za rok 2000, což bylo podle německého zákona o úpadku nezbytné (viz 25. bod odůvodnění), aby se zabránilo úpadkovému řízení a aby společnost GfW mohla dál obchodovat. V první smlouvě (podepsané dne 4. prosince 2000) mezi společností GfW a fondem WAK, která měla zabránit platební neschopnosti společnosti GfW, se fond WAK dohodl se společností GfW na podřízení pohledávek ve stejné výši, jako je schodek, poté co vinaři a obchodníci s vínem souhlasili, že se vzdají 90 % svých zbývajících pohledávek a v případě potřeby se vzdají části pohledávky, s jejímž podřízením souhlasili (viz 79. a 80. bod odůvodnění). Rozsáhlejší prominutí pohledávek, než se původně předpokládalo, bylo dáno rozhodnutím vinařů a obchodníků s vínem nevzdat se žádné ze svých pohledávek z důvodů uvedených ve 110. bodě odůvodnění výše, a to i přes úsilí fondu WAK a společnosti GfW přesvědčit vinaře a obchodníky, aby přispěli svým dílem a pomohli zabránit úpadku společnosti GfW (viz 79. a 80. bod odůvodnění německých připomínek). Jak bylo uvedeno v 108. bodě odůvodnění, rozhodnutí vinařů a obchodníků nevzdat se svých zbývajících pohledávek mělo na ekonomické hodnocení fondu WAK pouze omezený dopad a nezměnilo výsledek tohoto hodnocení, tj. z ekonomického pohledu bylo pro fond WAK prioritou zabránit úpadkovému řízení společnosti GfW.
(114)
Komise proto dochází k závěru, že částečné podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK bylo tou nejlepší volbou, a je proto v souladu se zásadou soukromého věřitele, a nejedná se tedy o státní podporu pro společnost GfW ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2 Existující podpora pro vinaře a obchodníky
(115)
Při zahájení a následném rozšíření formálního vyšetřovacího řízení byly vzneseny otázky týkající se případné podpory pro vinaře a obchodníky s vínem. Za prvé, pozice z hlediska zajištění, které vinařským podnikům a obchodníkům s vínem poskytla v době nákupu společnost GfW, se zdála poměrně silná a objevily se pochybnosti, zda poskytnutá pozice z hlediska zajištění je skutečně v souladu s běžnou obchodní praxí. Za druhé, cena za nákup hroznového moštu byla podle odhadu vyšší než cena tržní. Za třetí, rozhodnutí vinařů a obchodníků s vínem nevzdat se žádné ze svých pohledávek, když společnost GfW čelila platební neschopnosti, bylo zpochybněno spolu s rozhodnutím fondu WAK podřídit část svých pohledávek a poté se jich vzdát, i když vinaři a obchodníci se rozhodli nevzdat se 90 % svých zbývajících pohledávek (20 % hodnoty zásob).
VI.2.2.a) V době nákupu hroznového moštu - poskytnuta pozice z hlediska zajištění
(116)
Ve svých připomínkách Německo ujistilo, že jednoduché, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví udělené různým vinařským podnikům a obchodníkům s vínem v souvislosti s nákupem hroznového moštu jsou skutečně v souladu s běžnou obchodní praxí. To znamená, že i když vinařům a obchodníkům s vínem byla poskytnuta poměrně silná pozice z hlediska zajištění, zejména těm, kteří získali prodlouženou výhradu vlastnictví, bylo jejich postavení v souladu s běžnou obchodní praxí, a nebylo silnější, než kdyby uzavřely dohodu se soukromým kupujícím.
(117)
Komise odkazuje na doporučení (29) registrovaná Spolkovým svazem německých vinných sklepů a specializovaných obchodů v Trevíru, Spolkovým svazem německých prodejců vína v Mohuči a Německou vinařskou asociací v Bonnu (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) spolu s německým úřadem pro hospodářskou soutěž (Bundezkartellamt) v souladu s § 22 odst. 3 bodem 2 zákona proti omezování hospodářské soutěže (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). První verze doporučení byla registrována v roce 1990 a aktuální verze v roce 2005. Z těchto doporučení jasně vyplývá, že v případech, kdy v okamžiku předání zboží není uhrazena plná kupní cena, prodávající by si měl ponechat plné vlastnické právo až do úplného zaplacení kupní ceny. Pozice z hlediska zajištění poskytnutá vinařským podnikům a obchodníkům s vínem poskytla v daném případě různý stupeň jistoty. Pouze ti s prodlouženou výhradou vlastnictví měli plnou jistotu platby. To znamená, že pozice vinařů a obchodníků s vínem z hlediska zajištění nebyla v průměru tak silná, jak je doporučováno ve výše uvedených doporučeních. Komise, proto s poukazem na tato doporučení a na aktuálně udělovanou pozici z hlediska zajištění, přijímá ujištění Německa, že poskytování pozice z hlediska zajištění je běžnou obchodní praxí, jako tomu bylo u vinařů a obchodníků v daném případě, a že poskytnutá pozice z hlediska zajištění nebyla silnější než v rámci běžné smlouvy mezi dvěma soukromými subjekty, a proto se nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2.b) V době nákupu hroznového moštu - cena za zakoupený hroznový mošt
(118)
Při zahájení řízení byla cena, kterou společnost GfW zaplatila za nákup hroznového moštu, údajně vyšší než cena tržní. Jako tržní cena byla použita cena stolního vína a jako referenční se uváděla cena 0,26 EUR za litr. Ve svých připomínkách poskytlo Německo důležité informace o obchodní strategii společnosti GfW, která ukazuje, že trh s běžným stolním vínem není relevantním trhem a že strategie společnosti GF byla trojí. Za prvé, nákup hroznového moštu na výrobu stolního vína a zapojení do programu destilace v rámci Unie (40 % zásob). Za druhé, nákup velmi kvalitního hroznového moštu se zamýšleným prodejem na trhu s vysoce kvalitním surovým vínem určeným pro výrobu sektu (60 % zásob). Za třetí, zapojení do programu skladování v rámci Unie s 20 % zásob, než byly prodány na výrobu šumivého vína. Při zjišťování, zda dva výrobky patří ke stejnému trhu, využívá Komise Sdělení Komise o definici relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství (31). Podle bodu 7 poznámky „relevantní výrobkový trh zahrnuje všechny výrobky nebo služby, které jsou považovány za zaměnitelné nebo nahraditelné spotřebitelem, z důvodu vlastností výrobků, jejich cen a jejich zamýšleného použití.“
(119)
Trh s hroznovým moštem zakoupeným za účelem využití programu destilace v rámci EU je samozřejmě trhem běžného stolního vína. Za víno posílané k destilaci však musí být zaplacena odpovídající cena.
(120)
Jako u všech tradičních intervenčních opatření zaměřených na zemědělské trhy je hlavním cílem preventivní destilace vína v souladu s článkem 38 nařízení (EHS) 822/87 odstranění nadměrného nabídky z trhu vína, a proto cena této dobrovolné destilace musela být nasazena dosti vysoko, aby přiměla výrobce posílat víno k destilaci. Skutečnou roční cenu opatření týkající se destilace stanovila Rada jako 65 % z tzv. orientační ceny.
(121)
O samotné orientační ceně rozhoduje jednou ročně Rada a cena je výslovně nastavena na podporu trhu. Z toho důvodu musela být samozřejmě nastavena na dosti vysokou úroveň. Nařízení Rady (ES) č. 1676/1999 ze dne 19. července 1999, kterým se stanoví orientační cena v odvětví vína pro hospodářský rok 1999/2000 (32), určilo orientační ceny pro jednotlivé kategorie vína. Cena pro kategorii AII (bílé stolní víno z odrůd révy vinné typu Sylvánské zelené nebo Müller-Thurgau) byla stanovena na 82,81 EUR za hektolitr a cena pro kategorii AIII (bílé stolní víno z odrůd révy vinné typu Ryzlink rýnský) na 94,57 EUR za hektolitr. Podle přílohy III nařízení Komise (ES) č. 1681/1999 ze dne 26. července 1999, kterým se stanoví nákupní ceny, podpory a některé další částky platné pro hospodářský rok 1999/2000 a určené pro intervenční opatření v odvětví vína (33), přesná cena za destilaci závisí na stupni alkoholu dodaného vína, protože cena za preventivní destilaci (65 % orientační ceny) byla vypočtena Komisí nikoli za hektolitr, ale podle stupně alkoholu na hektolitr v daném roce.
(122)
Hlavním úkolem Komise, pokud jde o destilaci vína, bylo zhodnotit aktuální situaci na trhu a podle toho každý rok stanovit povolené množství pro preventivní destilaci v jednotlivých členských státech. Nařízení Komise (ES) č. 2367/1999 ze dne 5. listopadu 1999, kterým se zavádí preventivní destilace podle článku 38 nařízení Komise (EHS) č. 822/87 na hospodářský rok 1999/2000 (34) přidělilo na německý trh 148 000 hektolitrů pro hospodářský rok 1999/2000. Nařízení Komise (ES) č. 546/2000 ze dne 14. března 2000, kterým se mění nařízení (ES) č. 2367/1999 (35), zvýšilo toto množství na 468 000 hektolitrů. Nařízení č. 2367/1999 omezilo objem vína posílaného k destilaci na 40 % z celkové výroby. Podle záznamů Komise vydestilovali němečtí výrobci v rámci tohoto programu přibližně 400 000 hektolitrů.
(123)
Cena zaplacená za víno poslané k destilaci byla podle Německa 0,50-0,55 za litr. Vezmeme-li v úvahu výše uvedený způsob výpočtu, Komise považuje cenu uváděnou Německem za realistickou.
(124)
Komise konstatuje, že vzhledem k zásahům na trhu Unie byly pro podstatnou část vinné produkce vytvořeny dva oddělené trhy. Jeden, kde referenční cenou byla cena vína posílaného k destilaci, v tomto případě 0,50-0,55 EUR za litr, a druhý, kde referenční cenou byla cena trhu. Cena 0,26 EUR za litr, jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, nemůže být proto považována za relevantní referenční cenu za nákup hroznového moštu určeného k destilaci.
(125)
Aby bylo možno stanovit, co je relevantní trh s hroznovým moštem nakoupeným ke zpracování na „surové víno“ určené pro výrobu sektu, je třeba nejprve posoudit, zda existují oddělené trhy s vínem, a pokud ano, zda hroznový mošt nakoupený společností GfW patří ke stejnému trhu jako stolní víno, či nikoli. Bude také nutno rozhodnout, zda za vyšší kvalitu vína by bylo možno dosáhnout vyšších cen. Komise ve své statistice vždy odkazuje na rozdílné ceny v závislosti na kvalitě vína. Podle interních specialistů na víno v rámci Komise není cena vína u jednotlivých šarží stejná a dostupné statistiky vína uvádějí pouze průměrné ceny za různou kvalitu vína. Skutečnou cenu ovlivňuje několik elementů. Jsou to kvalita, stárnutí, pověst, poptávka a obsah alkoholu ve stupních Oechsle. Stupně Oechsle označují vyzrálost a hladinu cukru v hroznech. To je důležité, neboť to určuje konečný přirozený obsah alkoholu ve víně. Podle Deutsches Weininstitute (Německý vinařský institut) vyžaduje výroba sektu neboli šumivého vína vysoký stupeň obsahu alkoholu v surovém víně (36).
(126)
To podporuje tvrzení Německa, které prosazuje, aby stupeň Oechsle v hroznovém moštu byl vyšší, pokud konečným výrobkem má být šumivé víno, nikoli stolní, a aby se za hroznový mošt s vyšším stupněm Oechsle platil příplatek. Komise proto přistupuje na argumenty Německa, že oddělené trhy existují a že cena hroznového moštu určeného pro výrobu šumivého vína musí být skutečně vyšší než cena moštu používaného k výrobě stolního vína. V důsledku toho Komise také uznává, že cenu, kterou společnost GfW zaplatila v době nákupu nelze srovnávat s cenou stolního vína, tj. 0,26 EUR za litr, jak tomu bylo při zahájení řízení.
(127)
Německo i nadále poskytuje informace, které se týkají dosažitelné ceny na relevantním trhu, pro výrobu šumivého vína je třeba využít trh s vysokou kvalitou. Podle těchto informací činila na trhu se surovým vínem určeným pro výrobu šumivého vína základní cena jednoho litru hroznového moštu s 60 stupňů Oechsle 0,312 EUR na litr. Za každý další stupeň Oechsle (maximálně do 80 stupňů Oechsle) bylo zaplaceno 0,005 EUR za litr. Vinaři a obchodníci s vínem byli podle této zásady placeni za vysokou kvalitu moštu, přičemž 60 % moštu byl nákup. Zároveň podle statistiky vývozu Německé vinařské asociace (Deutsche Weinbauverband) za období let 1998 - 2001, kterou předložilo Německo, tržní cena dováženého bílého vína, které je vzhledem ke své vysoké kvalitě vhodné pro výrobu sektu, byla 0,38 EUR za litr.
(128)
Komise je ochotna přijmout argumenty Německa pro cenu přibližně 0,38 EUR za litr na relevantním trhu, a to na základě informací svých interních odborníků na víno o způsobu určování ceny vína, informací z německého sdružení vinařů, jak je uvedeno výše, a výpočtu zisku v obchodním plánu společnosti GfW.
(129)
Obchodní plán společnosti GfW předložený Německem ukazuje, že v době nákupu hroznového moštu společnost předpokládala, že bude schopna poslat 40 % zásob na preventivní destilaci za cenu 0,50-0,55 EUR za litr., prodat 60 % zásob za cenu 0,375 EUR za litr a u 20 % zásob očekávala další dotaci z Unie ve výši 0,06 EUR za litr za skladování vína, než bude o rok později prodáno za 0,375 EUR za litr. Celkově společnost GfW počítala s prodejem zásob za průměrnou cenu ve výši 0,44 až 0,46 EUR a se ziskem v rozmezí 0,06 až 0,09 EUR za litr. To by znamenalo celkový zisk zhruba od 2,64 milionu EUR do 3,96 milionu EUR.
(130)
V roce 1999 poslala společnost GfW 40 % svých zásob na preventivní destilaci za cenu 0,50 EUR-0,55 EUR za litr. Vzhledem k poklesu cen na trhu s vínem na konci roku 1999 - což vzhledem k vyšším cenám rok předtím společnost GfW nepředpokládala - GfW rozhodla, že své zbývající zásoby v tom roce neprodá, nýbrž uskladní, a prodá je v roce 2000, případně pokud by ceny na trhu zůstaly nízké, využije druhého kola preventivní destilace. Toto rozhodnutí vycházelo z předpokladu, že preventivní destilace bude pokračovat. Nové nařízení (ES) č. 1493/1999 o společné organizaci trhu s vínem však preventivní destilaci zrušilo. Místo toho zavedlo možnost dobrovolné destilace pro zásobování trhu konzumního alkoholu. Nově zavedené opatření pro nouzovou destilaci lze použít pouze ve výjimečných případech narušení trhu. Bod odůvodnění 35 nařízení (ES) č. 1493/1999 výslovně odkazuje na zrušení destilace jako umělého odbytu pro nadprodukci. Nové nařízení vstoupilo v platnost ke dni 31. července 2000.
(131)
Pro společnost GfW to znamenalo, že opatření týkající se destilace byla v hospodářském roce 2000/01 výrazně méně příznivá než v předchozích letech. Při destilaci pro zásobování trhu konzumního alkoholu bylo možno dosáhnout jen zhruba polovinu dříve dosahované průměrné ceny ve výši 0,50 EUR-0,55 EUR na litr.
(132)
Podle názoru Německa nebylo možno v době, kdy se společnost GfW rozhodla, že ponechá víno ve skladu, tento vývoj předvídat. Komise se na druhou stranu domnívá, že tento vývoj byl ve skutečnosti předvídatelný. Nová společná organizace trhu s vínem výslovně směřovala ke zrušení destilace. Společnosti GfW mělo být proto jasné, když se tehdy rozhodla pro druhé kolo destilace, že opatření týkající se destilace v druhé polovině roku 2000 a dále žádnou úlevu od klesajících cen na trhu s vínem neposkytne.
(133)
Nicméně dohady kolem toho, zda společnost GfW měla vědět o změně v nařízení, nemají smysl. Obchodní plán v době nákupu, v jehož rámci by jednání společnosti GfW jako soukromého investora mělo být posuzováno, zahrnoval pouze první kolo destilace, která proběhla a za kterou společnost GfW obdržela 0,50 EUR - 0,55 EUR za litr. Plán nezahrnoval druhé kolo preventivní destilace, a proto předpokládaný zisk z této destilace nebyl součástí výpočtu celkového zisku v době nákupu. Nebyl součástí obchodního plánu, a přestože není pochyb o tom, že rozhodnutí společnosti GfW jít do druhého kola destilace, když tržní cena klesala, bylo chybné, není možné považovat to v době nákupu za státní podporu pro vinařské podniky a obchodníky.
(134)
Na základě výše uvedených skutečností dospěla Komise k závěru, že na podzim roku 1999 nakoupila společnost GfW hroznový mošt za tržní cenu, a proto vinařským podnikům a obchodníkům nebyla udělena žádná státní podpora ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2.c) V době podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK
(135)
V 114. bodě odůvodnění bylo konstatováno, že podřízení a vzdání se pohledávek ze strany fondu WAK bylo pouze v jeho vlastním zájmu a v souladu se zkouškou soukromého investora, a že se tedy nejednalo o státní podporu pro společnost GfW. Skutečnost, že rozhodnutí fondu WAK zvýhodnilo vinaře a obchodníky, nemá žádný význam, neboť nešlo o úmysl, ale jen o důsledek snahy fondu WAK získat zpět co nejvíce svých vlastních prostředků.
(136)
Komise konstatuje, že při podřízení a prominutí svých pohledávek neposkytl fond WAK vinařům ani obchodníkům žádnou státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.3 Klasifikace podpory jako podpory protiprávní
(137)
Vzhledem k tomu, že prvek podpory obsažený v úvěru poskytnutém fondem WAK ve prospěch společnosti GfW byl přiznán a vyplacen bez předchozího oznámení Komisi, je to protiprávní ve smyslu čl. 1 písm. f) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 z 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (37).
VI.4 Výjimky uvedené v článku 107 Smlouvy týkající se úvěru poskytnutého společnosti GfW
(138)
Je proto nutno prověřit, zda jedna z výjimek ze zákazu státní podpory podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU platí.
(139)
Ze současného pohledu nejsou výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 a odst. 3 písm. a), b) a d) použitelné, neboť dotyčná podpora není ani:
-
podporou, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností, ani
-
podporou, která má napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu nebo napravit vážné narušení v hospodářství některého členského státu, ani
-
podporou určenou na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, pokud tato podpora neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu.
(140)
Čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU je proto jedinou výjimkou, která by případně mohla platit:
(141)
V době poskytnutí podpory byla podpora prvovýrobcům posuzována přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU. V souladu s tehdejší praxí by podpora investic, úvěry, chov hospodářských zvířat, organizace producentů, reklama a propagace, náhrada škody způsobené nemocemi, pojistné a technická pomoc mohly být při splnění určitých kritérií považovány za slučitelné s vnitřním trhem. Žádná z uvedených forem slučitelné podpory však nemůže být použita k vynětí dotyčné podpory.
(142)
Kromě toho ve snaze neponechat nic náhodě Komise přezkoumala, zda pokyny pro záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích není možné použít pro daný případ. První podmínkou, kterou musí podnik splnit, pokud má pro něj být podpora při záchraně a restrukturalizaci přínosem, je to, že se musí skutečně jednat o podnik v obtížích ve smyslu pokynů pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (38). Z informací, které má Komise k dispozici, nic nenasvědčuje tomu, že by se podnik nacházel v obtížích ve smyslu výše uvedených pokynů v době, kdy byla podpora poskytnuta. Teprve o rok později v důsledku propadu trhu se společnost GfW ocitá v problémech.
(143)
V každém případě Komise chce poukázat na to, že je na dotyčném členském státu, aby naplňoval závazek spolupráce, který má vůči Komisi, a poskytl Komisi vše potřebné k tomu, aby mohla ověřit, zda všechny podmínky pro výjimku, o kterou žádá, byly splněny (39). V daném případě Německo nepodalo dostatečné informace umožňující Komisi posoudit údaje z hlediska těchto pokynů a německé orgány neposkytly dostatečnou dokumentaci, která by Komisi umožnila posoudit tuto podporu z hlediska ostatních forem slučitelné pomoci uvedených v bodě 126, a to i přes informace poskytnuté Komisí v bodě 44 rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení.
(144)
Opatření podpory, jejichž slučitelnost je třeba posuzovat přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU, musí být prováděna restriktivně. Je nutno dát jasně najevo, že kladné účinky podpory převažují nad škodlivými dopady, které podpora může mít na hospodářskou soutěž a řádné fungování vnitřního trhu. Jednostranná opatření státní podpory, která mají pouze zlepšit finanční situaci producentů, ale v žádném případě nepřispívají k rozvoji odvětví, tato kritéria nenaplňují, a tudíž představují provozní podporu, která je s vnitřním trhem neslučitelná.
(145)
Z výše uvedených důvodů nevyhovuje podpora poskytnutá společnosti GfW ve formě úvěru žádné z možných výjimek podle čl. 107 odst. 3. Představuje proto podporu, která je s vnitřním trhem neslučitelná.
(146)
Žádné další výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU nelze uplatnit.
VII. ZÁVĚRY
(147)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že úvěr poskytnutý společnosti GfW nelze považovat za slučitelný s vnitřním trhem. Komise zároveň konstatuje, že Německo uplatnilo dané opatření protiprávně.
(148)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že následné podřízení pohledávek a zřeknutí se pohledávek a budoucích úrokových plateb nepředstavuje státní podporu ve prospěch společnosti GfW ani ve prospěch vinařských podniků a obchodníků s vínem.
(149)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že nákup hroznového moštu se uskutečnil za tržní ceny a v souladu s běžnou obchodní praxí, a nepředstavuje proto státní podporu pro vinařské podniky a obchodníky s vínem.
(150)
Pokud je neoprávněně poskytnutá státní podpora shledána neslučitelnou s vnitřním trhem, přirozeným důsledkem toho je, že tato podpora by měla být vrácena, aby se - pokud možno - obnovilo konkurenční postavení, které existovalo, než byla podpora poskytnuta.
(151)
Vzhledem k tomu, že žádný právní nástupce společnosti GfW neexistuje, navrácení finančních prostředků není podle ustálené judikatury možné (40),
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora ve výši rozdílu mezi účtovanou úrokovou sazbou z úvěru poskytnutého společnosti GfW a tržní úrokovou sazbou včetně rizikové přirážky, která měla být zaúčtována k úvěru, protiprávně poskytnutá Německem v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie ve prospěch společnosti Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 2
Podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK nepředstavuje podporu pro společnost GfW ani pro vinaře a obchodníky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 3
Nákup hroznového moštu v roce 1999 společností GfW nepředstavuje podporu pro vinaře a obchodníky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 4
Německo nemusí od příjemce získat zpět podporu uvedenou v článku 1 vzhledem k tomu, že se příjemce nachází v platební neschopnosti a byl zrušen a vymazán z obchodního rejstříku a žádný právní nástupce neexistuje.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno pro Spolkovou republiku Německo.
V Bruselu dne 29. června 2011.
DECISIÓN DE LA COMISIÓN
de 29 de junio de 2011
relativa a la ayuda estatal SA.14554 (C 7/04) concedida por Alemania a Gesellschaft für Weinabsatz (empresa de comercialización de vino)
[notificada con el número C(2011) 4426]
(El texto en lengua alemana es el único auténtico)
(2012/268/UE)
LA COMISIÓN EUROPEA,
Visto el Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea y, en particular, su artículo 108, apartado 2, párrafo primero (1),
Después de haber emplazado a los interesados para que presentaran sus observaciones, de conformidad con el citado artículo (2),
Considerando lo siguiente:
I. PROCEDIMIENTO
(1)
A raíz de una denuncia recibida el 10 de mayo de 2001, el 9 de noviembre de ese mismo año la Comisión remitió una pregunta escrita a la República Federal de Alemania. La medida se notificó mediante carta de 5 de marzo de 2002, recibida el 8 de marzo de 2002, en respuesta a la pregunta escrita de la Comisión. Dado que para entonces la medida ya se había ejecutado, se incorporó a la lista de regímenes de ayuda no notificados (Ayuda no NN 159/02).
(2)
Alemania envió información complementaria por carta de 20 de noviembre de 2002, recibida el 25 de noviembre de 2002; por carta de 28 de abril de 2003, recibida el 2 de mayo de 2003; por carta de 27 de mayo de 2003, recibida el 28 de mayo de 2003, y por fax de 2 de octubre de 2003.
(3)
Mediante carta de 19 de febrero de 2004 (SG-Greffe (2004) D/200645), la Comisión informó a Alemania de que había decidido incoar el procedimiento establecido en el artículo 108, apartado 2, del Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea con respecto a la ayuda.
(4)
La decisión de la Comisión de incoar el procedimiento se publicó en el Diario Oficial de la Unión Europea (3). La Comisión instó a las partes interesadas a presentar sus observaciones al respecto.
(5)
La Comisión no recibió ninguna observación de las partes interesadas (4).
(6)
Alemania presentó observaciones a la Comisión mediante carta de 18 de marzo de 2004, registrada como recibida el 23 de marzo de 2004. Por cartas de 10 de enero de 2006, registrada el 10 de enero de 2006, y de 13 de julio de 2007, registrada el 16 de julio de 2007, envió nuevas observaciones.
(7)
Mediante carta de 21 de octubre de 2008 [SG-Greffe (2008) D/206430], la Comisión informó a Alemania de que había decidido ampliar el procedimiento incoado de conformidad con el artículo 108, apartado 2, del TFUE con relación a la ayuda.
(8)
La decisión de la Comisión de ampliar el procedimiento se publicó en el Diario Oficial de la Unión Europea (5). La Comisión instó a las partes interesadas a presentar sus observaciones al respecto.
(9)
La Comisión no recibió ninguna observación de las partes interesadas.
(10)
Alemania presentó observaciones a la Comisión mediante carta de 23 de diciembre de 2008, registrada el 5 de enero de 2009, previa solicitud de prórroga del plazo de 17 de noviembre de 2008, aceptada por la Comisión el 21 de noviembre de 2008.
II. DESCRIPCIÓN DETALLADA DE LA AYUDA
II.1. Denominación de la medida
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [préstamo a Gesellschaft für Weinabsatz (empresa de comercialización de vino) y posterior condonación de deudas]
II.2. Base jurídica
(12)
La medida se aplicó sobre la base de un acuerdo contractual entre Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Fondo para la reconstrucción de los viñedos de Renania-Palatinado, WAK) y Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (empresa de comercialización de vino del Palatinado, GfW).
II.3. Objetivo
(13)
El objetivo era conceder un préstamo a GfW para la compra de mosto a empresas vitivinícolas y comerciantes. Los activos garantizados se aceptaron como garantía secundaria. Estos activos estaban sujetos asimismo a una reserva de dominio (Eigentumsvorbehalt) de importancia variable por parte de las empresas vitivinícolas y los comerciantes (Weinbaugetriebe und Kommissionäre), que revestía la forma de reserva de dominio sencilla, ampliada o prolongada. La condonación de deudas se produciría cuando GfW se viera enfrentada a dificultades financieras debido a una caída brusca de los precios de mercado.
II.4. Organismo público
(14)
WAK es una persona jurídica de Derecho público del Estado federado de Renania-Palatinado que está registrada en Maguncia. Funciona en el sector vitivinícola de modo semejante a un banco. Su actividad habitual es la concesión de préstamos para efectuar concentraciones parcelarias (Flurbereinigung). WAK se financia mediante contribuciones, honorarios, préstamos y subvenciones (artículo 8, apartado 1, de la Weinbergsaufbaugesetz [ley de fomento de las empresas vitivinícolas]).
II.5. Beneficiarios
(15)
El beneficiario de la medida era GfW, a la que WAK concedió un préstamo en condiciones que no se ajustaban a las de mercado.
(16)
GfW era una filial al 100 % de Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (asociación de empresas vitivinícolas y agricultores del sur de Renania-Palatinado). Fue fundada en 1984 con vistas a la comercialización de vino y se dedicaba a la producción y comercialización de vino espumoso, zumo de uva, jalea de uva, aguardiente de orujo y brandy. Asimismo, GfW prestaba servicios a las empresas vitivinícolas relacionados con las medidas de destilación (Destillationsmaßnahmen), las cuales consistían en las medidas reguladas por la organización común de mercados (6) y en la destilación financiada con fondos públicos y realizada habitualmente de acuerdo con decisiones del Consejo (7). En relación con lo anterior, GfW asesoraba a pequeños productores de vino y organizaba el transporte del vino a las destilerías.
(17)
Otros posibles beneficiarios son las empresas vitivinícolas y los comerciantes a los que, gracias al préstamo, GfW pudo comprar mosto y que no condonaron ninguna de las deudas de GfW cuando WAK decidió hacerlo al verse GfW enfrentada a dificultades financieras.
II.6. Antecedentes de la ayuda
(18)
En 1999, gracias a sus propios recursos y a un préstamo de 15 302 696,25 EUR concedido por WAK, GfW adquirió 44 millones de litros de mosto. El 60 % de ese mosto tenía un mínimo de 60 grados Oechsle y una media de 81 grados Oechsle, y el 40 % era mosto de vino de mesa corriente con un mínimo de 44 grados Oechsle que se adquirió para aprovechar las ventajosas condiciones que ofrecía la destilación preventiva. El precio medio pagado por todo el mosto que se compró fue de 0,38 EUR por litro. No se compró vino acabado. La compra se realizó sobre la base de una reserva de dominio sencilla, ampliada o prolongada (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) por parte de las empresas vitivinícolas y los comerciantes. Al mismo tiempo, estos activos garantizados se aceptaron como garantía secundaria para WAK.
(19)
Según la información facilitada por Alemania, el plan comercial de GfW consistía en aprovechar las oportunidades en materia de destilación que ofrecía el Reglamento (CEE) no 822/87, en relación con el 40 % del mosto y transformar el 60 % restante en vino bruto para la producción de vino espumoso y venderlo a productores de este tipo de vino. Además, GfW tenía previsto almacenar un 20 % del vino bruto durante un período comprendido entre nueve meses y un año con el fin de aprovechar las subvenciones de la UE para almacenamiento de vino que ofrecía el Reglamento (CEE) no 822/87, antes de venderlo en el mercado correspondiente para la producción de vino espumoso.
(20)
El 11 de noviembre de 1999, las empresas vitivinícolas y los comerciantes recibieron un pago inicial por el 80 % del precio de compra. Por término medio, el pago inicial ascendió a 0,31 EUR por litro.
(21)
En 1999, GfW entregó el 40 % de sus existencias a la destilación preventiva. En vista del descenso que experimentaron los precios en el mercado del vino bruto a finales de 1999, GfW decidió no vender vino bruto ese año y esperar a que el mercado se recuperase en 2000.
(22)
En 2000, unas cosechas relativamente importantes y el descenso de las ventas de vino espumoso dieron lugar a que el mercado del vino blanco se hundiera aún más (en algunos casos, los precios medios se contrajeron 0,20 EUR). Una gran parte del vino almacenado en barricas tuvo que enviarse a una nueva ronda de destilación.
(23)
Como consecuencia de la modificación de la organización común del mercado vitivinícola que se adoptó en 1999 y entró en vigor el 1 de agosto de 2000, la destilación preventiva prevista en el Reglamento (CEE) no 822/87 se sustituyó por la destilación para el suministro del mercado del alcohol de boca, conforme a lo dispuesto en el Reglamento (CE) no 1493/1999. Las condiciones que imponía este tipo de destilación eran considerablemente más desventajosas, ya que solo podía lograrse aproximadamente la mitad del anterior precio de destilación preventiva, que oscilaba entre 0,50 y 0,55 EUR por litro.
(24)
El desplome de los precios que se produjo en 2000 hizo que GfW no pudiera obtener los beneficios previstos ni en el mercado del vino, ni mediante la destilación con vistas al suministro del mercado del alcohol de boca. En consecuencia, el valor contable de las existencias de GfW tuvo que reducirse considerablemente, lo que dio lugar a que el pasivo de GfW superase a su activo.
(25)
En vista de los problemas comerciales descritos anteriormente, se elaboró un estado de cuentas provisional del ejercicio hasta el 31 de octubre de 2000, que fue examinado por un auditor. El 31 de octubre de 2000, el pasivo de GfW (15 670 155 EUR) superaba al activo (9 886 856 EUR) en 5 783 299 EUR, tal como se refleja en el cuadro que aparece a continuación. Según un informe elaborado por Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, dado ese desequilibrio entre el activo y el pasivo (Überschuldung), GfW se vería muy pronto expuesta a un procedimiento de insolvencia, si no se hacía nada por evitarlo.
(26)
Cuadro 1
(en EUR)
Deudas
Importe
con WAK
10 150 959
con instituciones financieras
726 892
con proveedores
218 460
con empresas vitivinícolas y comerciantes
4 355 581
con otros
218 263
Total
15 670 155
(27)
De conformidad con el artículo 19 de la ley sobre insolvencia alemana (Insolvenzordnung), el hecho de que el pasivo de una empresa sea superior a su activo es motivo para la incoación del procedimiento de insolvencia. Por ello, con arreglo al artículo 64 de GmbHGesetz, antigua versión, en combinación con el artículo 19 de la Insolvenzordnung, la junta de gobierno de GfW estaba obligada a solicitar la incoación del procedimiento de insolvencia en el plazo de tres semanas tras la constatación de que su pasivo había superado a su activo (Überschuldung).
(28)
Ante la inminente insolvencia, GfW pidió a algunos de sus acreedores (WAK, las empresas vitivinícolas y alrededor de 130 comerciantes que intervinieron en la compra mencionada en el considerando 18) que condonaran una parte de sus deudas pendientes para que la empresa pudiera mantener su actividad. En el caso de las empresas vitivinícolas y los comerciantes, la condonación debía cubrir el 90 % de las deudas pendientes, por lo que solo recibirían un 2 % adicional del precio de compra acordado. El déficit restante debía eliminarse mediante la necesaria subordinación y condonación de deudas por parte de WAK.
(29)
En cuanto acreedor principal (véase el cuadro 1) con una situación de garantía más precaria, WAK tenía gran interés en evitar la inminente insolvencia, por lo que intentó convencer a las empresas vitivinícolas y los comerciantes para que accedieran a condonar una parte de las deudas. Asimismo, el 4 de diciembre de 2000, WAK firmó un acuerdo escrito con GfW en el que accedía a subordinar una parte de las deudas pendientes -correspondientes al déficit de GfW- en favor de los demás acreedores. El importe final de la subordinación de las deudas no debía especificarse hasta que se hubiesen recibido las declaraciones de condonación de las deudas efectuadas por las empresas vitivinícolas y los comerciantes, con el fin de minimizar el importe subordinado. Asimismo, se convino en que WAK renunciaría a un importe idéntico al de las deudas que hubiese subordinado, en caso de ser necesario posteriormente para evitar el procedimiento de insolvencia.
(30)
De las 2 700 empresas vitivinícolas y comerciantes, 1 700 mostraron su voluntad de condonar el 90 % de las deudas restantes, lo que suponía en torno al 60 % de las deudas pendientes de todo el grupo. Por su parte, las empresas vitivinícolas y los comerciantes restantes, bien rechazaron explícitamente la oferta o bien no respondieron a la petición. Era evidente que algunas de ellas decidieron no condonar las deudas ya que gozaban de una situación de garantía más sólida -algunas habían prolongado la reserva de dominio y recibido ya un pago inicial del 80 % del precio acordado-. Ello suponía que sus beneficios en caso de incoarse el procedimiento de insolvencia serían superiores al 2 % del precio de compra acordado que se les ofrecía.
(31)
Por otro lado, varias empresas vitivinícolas y comerciantes habían interpuesto denuncias contra GfW. El tribunal que las admitió a trámite propuso acuerdos de liquidación, según los cuales GfW estaba obligada a abonar el 70 % de las deudas restantes, debiendo renunciarse al 30 %. El tribunal decidió también que GfW debía correr con el 80 % de las costas judiciales. Dado que otros tribunales propusieron acuerdos de liquidación parecidos, GfW ya no podía seguir esperando que las demás empresas vitivinícolas y comerciantes aceptaran condonarle el 90 % de sus deudas restantes, sobre todo tras declarar algunas de ellas que pedirían el reintegro completo del 20 % restante.
(32)
El artículo 305 bis de la ley de insolvencia alemana dispone que un arreglo extrajudicial (außergerichtliche Einigung) para evitar la liquidación de deudas fracasa en cuanto algún acreedor decida proceder a la ejecución después de iniciadas las negociaciones del arreglo extrajudicial.
(33)
Así pues, contrariamente a su intención inicial, GfW no podía ya seguir pidiendo a las empresas vitivinícolas y los comerciantes que le condonaran las deudas. En su lugar, GfW firmó un acuerdo con WAK el 21 de febrero de 2001, por el que este accedía a cubrir íntegramente el déficit de GfW correspondiente al año 2000, condonándole deudas por valor de 5 005 441,60 EUR. Además, no se cobrarían intereses por la deuda restante correspondientes al período comprendido entre el 1 de enero y el 31 de diciembre de 2001. El acuerdo estipulaba asimismo que los restantes importes que se adeudaban a las empresas vitivinícolas y los comerciantes se liquidarían íntegramente. De este modo, se garantizaba la seguridad de las deudas no subordinadas con WAK, se solucionaba la situación de déficit, se evitaba de momento el procedimiento de insolvencia y GfW podía continuar con su actividad.
(34)
En el período comprendido entre el 1 de noviembre y el 31 de diciembre de 2000, GfW efectuó pagos a WAK por valor de 1 440 446,92 EUR para amortizar el préstamo. En el período de 2001-2005, GfW continuó con su actividad y efectuó pagos periódicos a WAK por un importe total de 3 728 969,40 EUR para amortizar el préstamo. Además, en 2001, GfW abonó a WAK intereses por un importe total de 149 757,16 EUR.
(35)
Ante la disminución del volumen de negocios generado por sus actividades habituales y la insuficiente capitalización, el 31 de diciembre de 2004 GfW decidió poner fin a todas sus actividades y liquidar la empresa. Se vendieron todas las existencias que quedaban de los ámbitos de actividad restantes, destinándose el producto de la venta a amortizar las deudas contraídas con WAK. Se acordó con el comprador (un particular) que el valor de todas las existencias restantes según el inventario realizado el 31 de diciembre de 2004 se transferiría a WAK a finales de 2005. Se trataba del valor de compra inicial, es decir 79 579,79 EUR.
(36)
El 1 de junio de 2005 se procedió a disolver GfW y en el transcurso de 2006 se eliminó del registro mercantil. No hay ningún succesor legal ni entidad jurídica a la que se pueda recurrir para recuperar la ayuda.
(37)
Para el 31 de diciembre de 2005, se habían devuelto 9 897 154,65 EUR del préstamo inicial y abonado 793 994,99 EUR en concepto de intereses. Tras la liquidación de los activos restantes de GfW (87 079,79 EUR), las restantes deudas pendientes de cobro por parte de WAK (en torno a 313 000 EUR) fueron declaradas incobrables y se anularon. Así pues, la parte del préstamo que no se devolvió nunca ascendió a 5 318 441,60 EUR: la condonación de deudas inicial (5 005 441,60 EUR) más las deudas pendientes tras la liquidación (313 000 EUR).
II.7. Naturaleza e intensidad de la ayuda
(38)
WAK concedió a GfW un préstamo de 15 302 696,25 EUR escalonado en varios tramos durante 1999, con un plazo de amortización de 12 a 18 meses:
(en EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Total
15 302 696,25
(39)
Se aplicaron los tipos de interés siguientes:
4o trimestre de 1999
3,28 %
1er trimestre de 2000
3,51 %
2o trimestre de 2000
4,15 %
3er trimestre de 2000
4,80 %
4o trimestre de 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
El 11 de noviembre de 1999, los proveedores recibieron un pago inicial del 80 % del precio acordado. Además, de resultas de la reserva de dominio prolongada que se concedió a algunos de los proveedores, que no llegaron a la fase de transformación, combinación o mezcla, una parte de las existencias se utilizó para garantizar a estos proveedores la reclamación del 20 % restante. Asimismo, las existencias se aceptaron como garantía secundaria para WAK. No obstante, debido a la reserva de dominio, WAK disponía únicamente de un crédito secundario sobre una parte de las existencias, en tanto las reclamaciones con una reserva de dominio prolongada no se satisficieran. En consecuencia, quienes estaban más expuestos a las fluctuaciones de los precios eran GfW y sus acreedores, de los cuales WAK era el principal.
(41)
Del préstamo concedido por WAK a GfW solo se pagaron unos intereses limitados: del 11 de noviembre al 31 de diciembre de 1999 (a un tipo del 3,28 %), del 1 de enero al 31 de diciembre de 2000 (3,51 %-5,15 %) y del 1 de enero al 31 de diciembre de 2001 (4,55 %-5,25 %). Después del 31 de diciembre de 2001 no se reclamaron más intereses.
(42)
Teniendo presente el riesgo que asumió WAK al prestar el dinero a GfW, debería haberse añadido una prima de riesgo importante al tipo de interés habitual. Al no haberse añadido esa prima de riesgo al tipo de interés, en el momento de concederse el préstamo se incorporó un elemento de ayuda. Este elemento de ayuda corresponde a la diferencia entre el tipo de interés aplicado y el tipo de interés de mercado más la prima de riesgo que tendría que haberse aplicado.
(43)
Según la Comunicación de la Comisión relativa al método de fijación de los tipos de referencia y de actualización (8), modificada por la Comunicación de la Comisión relativa a una adaptación técnica del método de fijación de los tipos de referencia y de actualización (9), aplicable en el período de que se trata, el tipo de referencia básico para Alemania oscilaba entre el 5,23 % y el 6,33 %. De acuerdo con la Comunicación, el tipo de referencia determinado es un tipo mínimo que puede aumentarse en situaciones que entrañen un riesgo especial (como, por ejemplo, una empresa en crisis, o cuando no se constituya la fianza que exigen generalmente los bancos). En tales circunstancias, la prima puede suponer como mínimo 400 puntos básicos, en caso de que ningún banco haya accedido a conceder el préstamo pertinente.
(44)
De acuerdo con Alemania, los tipos de interés aplicados por los bancos alemanes en ese mismo período por créditos semejantes oscilaban entre el 5,25 % y el 6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) y entre el 5,40 % y el 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Duración de la medida
(45)
Medida única.
II.9. Razones para incoar el procedimiento de investigación formal
(46)
La Comisión incoó el procedimiento de investigación formal previsto en el artículo 108, apartado 2, del TFUE por sospechar que la subordinación y condonación de deudas podría constituir una ayuda estatal a tenor del artículo 107 del TFUE.
(47)
En concreto, la Comisión, basándose en la información disponible en el momento de incoarse el procedimiento de investigación formal, examinó si la subordinación y condonación de deudas se efectuaba con arreglo al criterio del acreedor privado.
(48)
El criterio del acreedor privado evalúa si, en idénticas condiciones de mercado, un acreedor privado habría actuado o ha actuado del mismo modo que el acreedor público. Con respecto al presente caso, a 31 de octubre de 2000, los acreedores privados reclamaban a GfW un total de 5,5 millones EUR y ninguno de ellos renunció al cobro de las deudas. El informe de un auditor independiente parecía mostrar que, desde el punto de vista económico, tenía sentido que WAK subordinara algunas de las deudas de GfWy renunciara a su cobro, pero no explicaba por qué ninguno de los demás acreedores estaba dispuesto a renunciar al cobro.
(49)
Al inicio del procedimiento de investigación formal, la Comisión concluyó que en el momento de incoarse el procedimiento no pudo excluirse que la subordinación y condonación de deudas por parte de WAK (el préstamo a GfW y los futuros pagos de intereses sobre ese préstamo) no se ajustaban al criterio del acreedor privado, ya que parecían ser superiores a lo estrictamente necesario y excesivamente favorables no solo para GfW, sino también para los demás acreedores (principalmente las empresas vitivinícolas y los comerciantes) a los que se había abonado el importe íntegro de las deudas reclamadas.
(50)
La incoación del procedimiento de investigación formal se hizo extensiva posteriormente a la concesión del préstamo. En concreto, surgieron dudas sobre si dicha concesión se había realizado en condiciones de mercado (no se cobraba prima de riesgo) y con las garantías suficientes.
(51)
Con la ampliación del procedimiento de investigación formal, surgieron dudas de nuevo sobre una posible ayuda a las empresas vitivinícolas y los comerciantes. La información disponible en el momento parecía indicar que el precio pagado por el mosto era superior al precio de mercado correspondiente, que la finalidad de la transacción no era obtener el máximo beneficio sino sostener el mercado del vino y del mosto, y que la situación de garantía concedida a las empresas vitivinícolas y los comerciantes gracias al contrato de venta era más ventajosa que en circunstancias normales.
(52)
Las dudas acerca del precio se intensificaron al facilitar Alemania ciertos documentos tras la primera incoación del procedimiento, en los que se mostraba la fluctuación del precio por litro del vino de mesa (sin IVA) durante 1999 en la región de Hesse Renano-Palatinado: desde un mínimo de 0,26 EUR (octubre/noviembre) a 0,30 EUR (de junio a septiembre) y 0,35 EUR (abril), hasta un máximo de 1,10 EUR (febrero, junio, noviembre/diciembre). El precio mínimo de mercado que podía obtenerse para el vino de mesa en el momento de la concesión del préstamo era por tanto de 0,26 EUR por litro.
(53)
El precio medio de compra de 0,38 EUR por litro parece, pues, superior al precio de mercado más bajo, situado en torno a 0,26 EUR por litro.
III. DENUNCIAS E INFORMACIÓN DE TERCEROS
(54)
La Comisión recibió información según la cual la condonación de deudas mencionada anteriormente se financiaba con fondos de WAK. Se señaló asimismo que el Estado federado de Renania-Palatinado, en cuanto entidad pública financiadora de WAK, había examinado una posible inyección de capital dados los escasos recursos propios de este, si bien en última instancia descartó la idea.
(55)
La Comisión recibió una denuncia relativa a la supuesta ayuda estatal que entrañaba la condonación de deudas por parte de WAK. El denunciante señalaba que GfW competía vendiendo destilados de vino y que, como consecuencia de la condonación de las deudas de esta empresa, los competidores tendrían grandes problemas para vender sus propios productos. El denunciante presentó varios artículos periodísticos con información sobre la condonación de las deudas de GfW por parte de WAK.
(56)
Ese mismo denunciante presentó también una carta que le había remitido la oficina del fiscal de Kaiserslautern (oficina central de delitos económicos) en respuesta a la que él le había enviado. La carta de la oficina del fiscal de Kaiserslautern resume la información facilitada por el denunciante en forma de declaraciones y artículos periodísticos, y en ella se comunica al denunciante que, sobre la base de la información recibida, no hay motivos para incoar un procedimiento de investigación penal (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. OBSERVACIONES DE LAS PARTES INTERESADAS
(57)
La Comisión no recibió ninguna observación que añadir a los procedimientos de investigación formal.
(58)
Las reiteradas cartas enviadas por los denunciantes tras la incoación inicial del procedimiento no aportaron ningún dato ni argumento nuevo.
V. OBSERVACIONES DE ALEMANIA
V.1. Elemento de ayuda en el momento de la concesión del préstamo
(59)
Alemania ha facilitado cumplida información sobre las condiciones del préstamo concedido por WAK a GfW, que se ha incluido en la descripción de la medida que figura en la sección II.
(60)
En sus observaciones, Alemania está de acuerdo en que el tipo de interés aplicado por WAK al préstamo concedido a GfW era inferior al tipo de mercado. Reconoce asimismo que la diferencia entre el tipo de mercado y el tipo de interés aplicado constituye una ayuda a GfW a efectos de lo dispuesto en el artículo 107, apartado 1, del TFUE.
(61)
Alemania también ha presentado pruebas de que GfW se liquidó y fue disuelta el 1 de junio de 2005. Se vendieron todas las existencias que quedaban de los ámbitos de actividad restantes. El producto de las ventas se dedicó a reembolsar a WAK. Se convino con el comprador (un particular) que el valor de todas las existencias restantes según el inventario de 31 de diciembre de 2004 se tranferirían a WAK a finales de 2005. El valor sería el de la compra inicial, es decir 79 579,79 EUR. GfW fue borrada del registro mercantil en el transcurso de 2006 y no queda ningún sucesor legal ni entidad jurídica a la que se pueda reclamar la ayuda. Así pues, según Alemania, y de acuerdo con una jurisprudencia reiterada (10), la recuperación no es posible.
(62)
Alemania garantiza que la concesión por parte de GfW de la reserva de dominio sencilla, ampliada o prolongada a las empresas vitivinícolas y los comerciantes en relación con la venta de mosto se ajustaba a las prácticas comerciales habituales. Asimismo, asegura que aceptar los activos garantizados como garantía secundaria a pesar de la reserva de dominio, tal como hizo WAK con el préstamo concedido a GfW, es también conforme a las prácticas comerciales habituales.
(63)
Por otro lado, Alemania señala que la compra de mosto efectuada en 1999 por GfW se pagó a precio de mercado, ya que el 60 % del mosto comprado era mosto de calidad (60 grados Oechsle como mínimo) y no mosto de vino de mesa corriente, como se supuso al incoarse el procedimiento. Según Alemania, los requisitos de calidad para la producción de vino espumoso son superiores a los exigidos en el caso del vino de mesa (un mínimo de 60 y 44 grados Oechsle, respectivamente). El 40 % restante era mosto de vino de mesa corriente y se adquirió para aprovechar las condiciones ventajosas que ofrecía la destilación preventiva.
(64)
En sus observaciones, Alemania hace hincapié en que el concepto de comercialización utilizado por GfW con respecto al 60 % de las existencias suponía la compra de grandes cantidades de mosto de calidad elevada y su posterior transformación en lotes homogéneos de vino bruto para la elaboración de vinos espumosos (Sektgrundwein), conforme a los requisitos de homogeneidad y calidad de las bodegas. El vino bruto destinado a la producción de vino espumoso requiere un nivel bajo de SO2 y niveles elevados de ácidos de la fruta. Ello solo podía lograrse si el mosto se adquiría durante el período de ventas de otoño y se sometía a la propia preparación de GfW para transformarlo en vino bruto.
(65)
De acuerdo con la información facilitada por Alemania, el precio de base pagado por un litro de mosto de 60 grados Oechsle en el mercado del vino bruto destinado a la elaboración de vino espumoso era de 0,312 EUR. Por cada grado Oechsle adicional (hasta un máximo de 80 grados Oechsle), se pagaban 0,005 EUR por litro. A las empresas vitivinícolas y los comerciantes se les pagó su mosto de gran calidad -el 60 % del mosto comprado- de acuerdo con este principio.
(66)
En este contexto, Alemania menciona el mercado de referencia. En su opinión, el precio de mercado del vino de mesa corriente no puede tomarse como referencia para ese 60 % de las existencias porque, para GfW, el mercado de referencia no era el mercado del vino de mesa corriente, sino el mercado del vino bruto de calidad superior utilizado para la producción de vino espumoso. Asimismo, Alemania se refiere a la teoría de la sustitución de la demanda, según la cual dos productos no se comercian en el mismo mercado si uno no puede ser sustituido por el otro aunque cambie el precio de uno de ellos. En el caso de que se trata, los requisitos específicos del mosto y del vino bruto para la producción de vino espumoso hacen imposible su sustitución por mosto de vino de mesa corriente o vino de mesa, aunque el precio del vino de mesa disminuyera considerablemente. Por consiguiente, un descenso del precio del vino de mesa no influye en el precio del mosto destinado a la producción de vino espumoso porque no pueden sustituirse mutuamente.
(67)
De acuerdo con las estadísticas de la asociación de viticultores alemanes (Deutsche Weinbauverband) sobre las importaciones correspondientes al período de 1998-2001, el precio de mercado del vino blanco importado, que, debido a su gran calidad, es apto para la producción de vino espumoso, era de 0,38 EUR por litro, muy superior a los 0,26 EUR por litro registrados en el caso del vino de mesa. En sus observaciones, Alemania concluye que hay dos mercados distintos: uno para el vino de mesa y el mosto de vino de mesa corrientes, y otro para el vino bruto de gran calidad y el mosto de gran calidad destinado a la producción de vino espumoso.
(68)
Según Alemania hay que concluir, por lo tanto, que el mercado de referencia del vino que no se vaya a destilar es el mercado del vino bruto de gran calidad destinado a la producción de vino espumoso, que puede alcanzar precios mucho más elevados (0,38 EUR por litro), y no el mercado del vino de mesa corriente, cuyo precio es de 0,26 EUR por litro. Alemania colige, por tanto, que el precio que pagó GfW por el mosto se ajustaba al precio del mercado de referencia e incluía un margen de beneficios normal.
(69)
Por otro lado, GfW tenía previsto participar en programas de almacenamiento y destilación de la UE (anteriormente ya había ofrecido tales servicios a los viticultores). De acuerdo con el programa de almacenamiento, se pagaron 0,06 EUR por litro por el 20 % de las existencias que posteriormente debían venderse como vino bruto para la producción de vino espumoso. Según el programa de destilación, se pagaron entre 0,50 y 0,55 EUR por litro por el 40 % de las existencias que se entregaron a la destilación.
(70)
En opinión de Alemania era posible obtener beneficios de estas actividades cuando WAK concedió el préstamo a GfW. Por un lado, GfW tenía la intención de utilizar el 40 % del mosto comprado para destilación preventiva en diciembre de 1999, a un precio de destilación considerablemente superior al precio de compra (entre 0,50 y 0,55 EUR por litro). Por otro, se preveía que los productores de vino espumoso pagasen precios relativamente correctos (entre 0,36 y 0,41 EUR por litro) por grandes lotes de vino bruto de calidad uniforme y garantizada. Alemania concluye que GfW podría haber obtenido unos ingresos medios gracias a las ventas comprendidos entre 0,44 y 0,46 EUR por litro, muy superiores a los 0,38 EUR por litro abonados, por término medio, a las empresas vitivinícolas y los comerciantes.
(71)
El programa se basaba en los precios indicativos siguientes:
Volumen
Precio (EUR/litro)
Destilación
40 %
0,50-0,55
Subvención de la UE por almacenamiento de vino o mosto (1 año): 0,06 EUR/l y posterior venta como vino bruto para la producción de vino espumoso
20 %
0,435
Venta como vino bruto para la producción de vino espumoso
40 %
0,375
(72)
Basándose en estos supuestos se contaba con un precio medio de venta comprendido entre 0,44 y 0,46 EUR/l.
(73)
La previsión de ventas anterior arroja el siguiente cálculo de beneficios:
Precio (EUR/litro)
Precio de compra y transformación
0,37-0,38
Ingresos de la venta como vino bruto para la producción de vino espumoso, la destilación y la subvención por almacenamiento
0,44-0,46
Beneficios previstos
0,06-0,09
(74)
Sobre la base de un volumen de unos 44 millones de litros, se contaba con unos beneficios totales comprendidos entre 2,64 millones EUR y 3,96 millones EUR.
(75)
Alemania señala asimismo que el precio de mercado del vino de mesa citado por la Comisión Europea en las decisiones iniciales (0,26 EUR por litro) es el más bajo de los que se registraron para este tipo de vino en el mes de noviembre de 1999, período en el que el precio normal de mercado osciló entre 0,26 y 0,56 EUR por litro. Además, este fue el margen máximo en todo 1999; en 2000, fluctuó entre 0,20 y 0,41 EUR por litro. Alemania destaca además que el 60 % del mosto comprado por GfW tenía 81 grados Oechsle por término medio, muy por encima de los 44 grados exigidos para el vino de mesa, y ello se refleja, naturalmente, en el precio que GfW pagó por el mosto.
V.2. Elemento de ayuda en el momento de la subordinación y condonación de las deudas
(76)
Según Alemania, el estado de cuentas provisional elaborado en noviembre de 2000 mostraba claramente que GfW se enfrentaba a una situación de insolvencia. GfW presentaba entonces un déficit contable de unos 6 millones EUR, que fue confirmado al elaborar la contabilidad anual de 2000. El motivo del déficit era que el valor de las existencias que se hallaban aún en posesión de GfW había disminuido debido a la fuerte caída de los precios de mercado, lo que suponía que GfW únicamente podría vender sus existencias a un precio inferior al inicialmente previsto.
(77)
De acuerdo con la información facilitada por Alemania, a 31 de octubre de 2000, WAK todavía tenía deudas por cobrar a GfW por un importe de unos 10 millones EUR. WAK contaba como garantía secundaria con los activos garantizados de GfW, valorados en 5,7 millones EUR en ese mismo momento. Dichos activos estaban supeditados a reserva de dominio (sencilla, ampliada o prolongada) por parte de las empresas vitivinícolas y los comerciantes, que, de acuerdo con Alemania, tendrían prioridad en caso de insolvencia. Así pues, según Alemania, de incoarse el procedimiento de insolvencia, GfW tendría que efectuar un pago a dichas empresas y comerciantes por un importe de unos 3,5 millones EUR, antes de poder efectuar pagos a cualquier otro acreedor.
(78)
Para remediar la situación de déficit a tiempo y evitar la incoación del procedimiento de insolvencia conforme al artículo 64 de GmbHGesetz, antigua versión, en combinación con el artículo 19 de la Insolvenzordnung, era preciso actuar sin dilaciones.
(79)
Alemania señala que, en cuanto acreedor principal con una situación de garantía más precaria, WAK tenía gran interés en evitar la inminente insolvencia, por lo que trató de convencer a las empresas vitivinícolas y los comerciantes para que renunciaran a cobrar parte de las deudas y asimismo, el 4 de diciembre de 2000, acordó lo siguiente con GfW:
-
la subordinación de deudas por un importe igual al del déficit después de que las empresas vitivinícolas y los comerciantes hubiesen acordado condonar el 90 % de las restantes deudas,
-
únicamente en caso necesario, la condonación del importe de la deuda que hubiesen acordado subordinar.
(80)
A pesar del buen comienzo de las negociaciones con una mayoría de las empresas vitivinícolas y los comerciantes, que aceptaron condonar las deudas, finalmente GfW fracasó en su intento debido a las actuaciones concertadas de algunas de esas empresas y comerciantes y de sus abogados, que no estaban dispuestos a condonar las deudas, por gozar de una situación de garantía privilegiada gracias a su reserva de dominio ampliada o prolongada, e interpusieron denuncias. Las denuncias fueron admitidas a trámite por un tribunal, que propuso acuerdos de liquidación, según los cuales GfW debía abonar el 70 % de las deudas restantes y el 30 % se condonaría. El tribunal decidió asimismo que GfW debía correr con el 80 % de las costas judiciales. Otros tribunales propusieron acuerdos de liquidación semejantes. Ante esta situación, GfW ya no podía seguir contando con que las empresas vitivinícolas y los comerciantes aceptaran condonar el 90 % de las deudas restantes. Además, varias de esas empresas y comerciantes declararon entonces que pedirían que se les abonase íntegramente el 20 % restante. El hecho de que 1 700 de las 2 700 empresas y comerciantes vitivinícolas hubiesen mostrado su intención de condonar una parte de las deudas carecía ya de importancia, puesto que el artículo 305 bis de la ley de insolvencia alemana dispone que un arreglo extrajudicial (außergerichtliche Einigung) para evitar el procedimiento de insolvencia fracasa en cuanto algún acreedor decida proceder a la ejecución después de iniciadas las negociaciones del arreglo extrajudicial
(81)
Así pues, el 21 de febrero de 2001, WAK acordó con GfW que cubriría el déficit del año 2000 condonando parte de sus deudas (5 005 441,60 EUR), que no se aplicarían intereses sobre la deuda restante en el período comprendido entre el 1 de enero y el 31 de diciembre de 2001 y que se liquidarían íntegramente las deudas de las empresas vitivinícolas y los comerciantes. Se garantizaba la seguridad de las deudas no subordinadas y, además, se remediaba la situación deficitaria de GfW, se evitaba el procedimiento de insolvencia y GfW podía continuar con su actividad.
(82)
Alemania aduce que tanto la subordinación como la condonación de deudas son conformes con el criterio del acreedor privado, y en apoyo de esta afrimación remite a la jurisprudencia pertinente.
(83)
La condonación de una parte de la deuda puede exigirse para aumentar el importe que se recupera efectivamente (11). Un acreedor privado actuaría de ese modo para minimizar sus pérdidas. En caso de que una deuda no estuviese suficientemente garantizada, el acuerdo para retrasar la devolución haría que aumentasen las oportunidades de devolución sin pérdidas, puesto que el deudor tendría la posibilidad de superar la crisis y mejorar su situación (12). En la sentencia dictada en la causa relativa a HAMSA, el Tribunal de Primera Instancia rechaza la práctica seguida anteriormente por la Comisión de exigir la paridad en las condonaciones de deudas a los acreedores públicos y privados con relación a su parte en la deuda. En su lugar, el Tribunal dictamina que el criterio del acreedor privado también puede aplicarse cuando la relación de las condonaciones entre los diferentes acreedores es asimétrica. El Tribunal hace hincapié en que la condición del acreedor en cuanto titular de una deuda garantizada, privilegiada u ordinaria, esto es, el rango de las garantías de los diferentes acreedores, es determinante. El Tribunal establece que un acreedor público actúa como un acreedor privado cuando decide condonar al deudor una parte de sus deudas, tras evaluar detenida y razonablemente el importe que podría recuperar, el riesgo de liquidación y la posibilidad de que la empresa vuelva a ser viable (13). Por último, Alemania se remite a la decisión de la Comisión en el asunto Huta Cynku, en el que aquella resolvió que no existe ninguna ventaja y, por consiguiente, no puede hablarse de ayuda estatal cuando la reestructuración proporciona mayores ingresos que la liquidación (14).
(84)
Basándose en tales argumentos, Alemania aduce que, teniendo presentes la posición de WAK en cuanto acreedor principal y la situación de garantía más precaria de este en comparación con la de las empresas vitivinícolas y los comerciantes, tanto la subordinación como la condonación de la deuda se ajustaban al criterio del acreedor privado y no constituyen una ayuda estatal. En un procedimiento de insolvencia, WAK habría perdido como mínimo lo mismo y muy probablemente una parte considerablemente mayor de la deuda restante.
(85)
Únicamente evitando la insolvencia de GfW y liquidando las restantes deudas de esta con las empresas vitivinícolas y los comerciantes podía obtener WAK pleno derecho de garantía sobre las existencias restantes y lograr un mayor reintegro de las deudas restantes que el que lograría en caso de insolvencia.
(86)
A priori, el comportamiento de WAK fue correcto en opinión de Alemania, especialmente porque logró un reintegro superior al haber convertido su frágil situación de garantía en un derecho de garantía primario y evitado la inminente insolvencia de GfW. Según Alemania, cualquier banco privado habría actuado de igual modo en la misma situación.
(87)
De acuerdo con Alemania, una evaluación previa de la contabilidad de GfW habría determinado que, si GfW hubiese mantenido su actividad, WAK podría haber obtenido reembolsos por un importe de 5 112 918,81 millones EUR. Por otro lado, si GfW hubiese iniciado un procedimiento de insolvencia, WAK únicamente habría podido obtener un reembolso de 2,4 millones EUR como máximo, lo que arroja una diferencia de al menos 2,7 millones EUR.
(88)
La situación anterior la confirma un informe de 3 de febrero de 2003, elaborado por un auditor independiente (15), que fue encargado por WAK y presentado por Alemania. El informe llega a la conclusión de que, desde un punto de vista económico, tenía sentido que WAK subordinase las deudas de GfW, que condonase parte de ellas por el importe mencionado anteriormente y que renunciase al cobro de futuros pagos de intereses. Los motivos por los que se llega a esta conclusión, presentados por Alemania, son los siguientes:
-
si WAK no hubiese subordinado y condonado sus deudas y los pagos de intereses, GfW tendría que haber solicitado la insolvencia y habría sido liquidada. Para que WAK hubiera podido cobrar las deudas de GfW, habría que haber vendido las existencias de esta,
-
si se hubiese liquidado la empresa, el valor de las existencias de GfW habría disminuido. Los ingresos obtenidos efectivamente con la venta de aquellas habrían oscilado únicamente entre el 50 % y el 70 % del valor contable. Por lo tanto, de permitir los derechos de garantía, se habrían obtenido unos ingresos comprendidos entre 1,84 millones y 2,4 millones EUR,
-
los procedimientos de insolvencia son costosos,
-
la ley de insolvencia alemana («InsO») contempla el derecho a la separación en el caso de productos con reserva de dominio; no obstante, esta posibilidad viene determinada según que el administrador de la insolvencia opte por la ejecución del contrato o por la separación de activos (apartado 103 de la InsO). La separación de activos es posible únicamente si el administrador de la insolvencia se niega a ejecutar el contrato, en cuyo caso el acreedor puede retirarse del contrato y exigir la separación de activos, y tiene derecho a una indemnización por no haberse ejecutado el contrato. Los pagos iniciales pueden compensarse. A cambio, GfW puede solicitar la recuperación de los pagos ya efectuados, lo que es factible mediante la indemnización por no haberse ejecutado el contrato,
-
en cambio, tras subordinar WAK una parte de las deudas, GfW podía legalmente evitar el procedimiento de insolvencia y, tras condonar una parte de las deudas y de los pagos de intereses, WAK tendría deudas pendientes de cobro por un importe de 5,15 millones EUR que podía esperar cobrar ya que GfW continuaría su actividad,
-
se señala asimismo que, de haberse incoado el procedimiento de insolvencia, GfW podría haber impugnado, amparándose en las normas de insolvencia, los pagos por un importe de 1 440 476,92 EUR que hizo a WAK entre el 1 de noviembre y el 31 de diciembre de 2000 para amortizar el préstamo. Ello habría obligado a WAK a devolver esos fondos.
(89)
Alemania subraya que, según una evaluación posterior, la opción de subordinar y condonar deudas tenía más sentido desde un punto de vista económico, dado que los pagos recibidos evitando la insolvencia de GfW ascendieron a 4 670 517,65 EUR, cifra muy superior a los 2,4 millones EUR que podrían haberse obtenido mediante el procedimiento de insolvencia.
(90)
Alemania concluye que, al ser la subordinación y condonación de deudas conforme con el criterio del acreedor privado, no se concedió ninguna ayuda a las empresas vitivinícolas y comerciantes cuando WAK realizó tales operaciones.
VI. EVALUACIÓN DE LA AYUDA
VI.1. Organización común de mercados
(91)
Hasta la entrada en vigor del Reglamento (CE) no 479/2008 del Consejo, de 29 de abril de 2008, por el que se establece la organización común del mercado vitivinícola (16), la producción y transformación de vino se regulaba mediante el Reglamento (CE) no 1493/1999. El artículo 71 del Reglamento (CE) no 1493/1999 dispone que los artículos 87, 88 y 89 del Tratado (en la actualidad, los artículos 107, 108 y 109 del TFUE) se aplican a la producción y el comercio de los productos regulados por él. Con anterioridad al 31 de julio de 2000, la producción y transformación de vino se regulaba mediante el Reglamento (CEE) no 822/87. El artículo 76 del Reglamento (CEE) no 822/87 dispone que los artículos 92, 93 y 94 del Tratado (en la actualidad, los artículos 107, 108 y 109 del TFUE) se aplican a la producción y el comercio de los productos mencionados en el artículo 1 del Reglamento. Por consiguiente, las medidas de que se trata deben examinarse a la luz de las normas sobre ayudas estatales.
VI.2. Existencia de ayuda estatal a tenor del artículo 107, apartado 1, del TFUE
(92)
De conformidad con el artículo 107, apartado 1, del TFUE, serán incompatibles con el mercado interior, en la medida en que afecten a los intercambios comerciales entre Estados miembros, las ayudas otorgadas por los Estados o mediante fondos estatales, bajo cualquier forma, que falseen o amenacen falsear la competencia, favoreciendo a determinadas empresas o producciones.
(93)
WAK es una persona jurídica de Derecho público y se financia en parte con fondos del Estado federado de Renania-Palatinado y en parte con cargas parafiscales. La medida se financia por tanto con recursos estatales.
(94)
Las ayudas a una empresa parecen afectar a los intercambios comerciales entre Estados miembros cuando esa empresa actúa en un mercado abierto a los intercambios dentro de la Unión (17). Los intercambios de productos agrícolas dentro de la Unión son considerables, por lo que la presente ayuda puede afectar a los intercambios comerciales entre Estados miembros (18).
(95)
El Tribunal ha dictaminado que, para determinar si una medida estatal constituye una ayuda a tenor del artículo 107, apartado 1, del TFUE, es preciso asimismo establecer si la empresa beneficiaria ha recibido una ventaja económica que no habría obtenido en condiciones normales de mercado (19) y/o si la medida ha permitido a la empresa evitar costes a los que normalmente tendría que haber hecho frente con sus propios recursos financieros (20). Ello bastaría para indicar el posible falseamiento de la competencia (21).
VI.2.1. Existencia de ayuda a Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a. Concesión del préstamo por parte de WAK
(96)
El préstamo de WAK por un importe de 15 302 696,25 EUR se concedió en otoño de 1999. El tipo de interés que se le fijó a GfW para el período de vigencia del préstamo oscilaba entre el 3,28 % y el 5,25 %. No se aplicó prima de riesgo. El tipo de referencia en Alemania en ese período estaba comprendido entre el 5,23 % y el 6,33 %.
(97)
Alemania coincide con la Comisión en que la concesión del préstamo no se hizo en condiciones de mercado, de lo contrario se habría fijado un tipo básico superior y se habría añadido una prima de riesgo, habida cuenta la limitada seguridad que ofrecía la garantía secundaria del préstamo.
(98)
Puede concluirse que el préstamo concedido a GfW contenía un elemento de ayuda estatal a tenor del artículo 107, apartado 1, del TFUE, ya que GfW recibió una ventaja económica que no habría obtenido en condiciones normales de mercado. El elemento de ayuda se calcula partiendo de la diferencia entre el interés fijado y el tipo de referencia más una prima de riesgo apropiada.
(99)
Posible traspaso de la ayuda a los sucesores legales
(100)
De acuerdo con Alemania, con fecha de 1 de junio de 2005 se procedió a la liquidación y disolución de GfW. Se vendieron todas las existencias que quedaban de los restantes ámbitos de actividad. Todos los ingresos se destinaron a reembolsar a WAK. Se acordó con el comprador (un particular) que el valor de todas las existencias que quedaban según el inventario realizado el 31 de diciembre de 2004 se transferiría a WAK a finales de 2005. Dicho valor sería el de la compra inicial (79 579,79 EUR). GfW se suprimió del registro mercantil en el transcurso de 2006 y no queda ningún sucesor legal ni entidad jurídica a la que se pueda reclamar la ayuda. Así pues, según Alemania, y de acuerdo con una jurisprudencia reiterada (22), la recuperación no es posible.
(101)
Al haberse vendido los activos restantes de GfW, la persona que los compró podría haberse beneficiado de la ayuda concedida a esta. No obstante, como la persona pagó el precio de compra inicial y el mercado había experimentado una caída en los años transcurridos, es evidente que el precio pagado por el comprador fue como mínimo el precio de mercado. La Comisión concluye, por lo tanto, que no hubo traspaso de ayuda al comprador de las existencias restantes de GfW. Al mismo tiempo, GfW dejó de existir y no queda por tanto ayuda que recuperar.
VI.2.1.b. Subordinación y condonación de deudas por parte de WAK
(102)
La subordinación de deudas y la condonación de deudas y pagos de intereses se financiaron con los recursos propios de WAK y mediante un préstamo solicitado por este, y debe considerarse, por tanto, que se financiaron con recursos estatales.
(103)
Para determinar si la subordinación de deudas y la condonación de deudas y pagos de intereses constituyen una ayuda estatal a GfW a tenor de lo dispuesto en el artículo 107, apartado 1, del TFUE, es necesario determinar si GfW recibió una ventaja económica que no habría obtenido en condiciones normales de mercado y/o si la medida le permitió evitar costes a los que normalmente tendría que haber hecho frente con sus propios recursos financieros. Esta evaluación tiene que hacerse utilizando el criterio del acreedor privado. Este criterio permite evaluar si, en las mismas condiciones, un acreedor privado habría actuado o ha actuado del mismo modo que el acreedor público.
(104)
Conforme a una jurisprudencia reiterada, la condonación de una parte de la deuda puede ser necesaria para aumentar el importe que se recupera efectivamente. Un acreedor privado actuaría de este modo para minimizar sus pérdidas (23). En caso de que una deuda no esté suficientemente garantizada, un acuerdo para retrasar el pago aumenta las posibilidades de que este se efectúe sin pérdidas, ya que el deudor tiene la posibilidad de superar la crisis y mejorar su situación (24).
(105)
En la sentencia dictada en la causa relativa a HAMSA (25), el Tribunal de Primera Instancia rechaza la práctica seguida anteriormente por la Comisión de exigir la paridad en las condonaciones de deudas a los acreedores públicos y privados con relación a su parte en la deuda. En su lugar, el Tribunal dictamina que el criterio del acreedor privado también puede aplicarse cuando la relación de las condonaciones entre los diferentes acreedores es asimétrica. De acuerdo con los apartados 168 y 169 de la sentencia:
«(168)
Cuando una empresa que se encuentra en una situación financiera gravemente deteriorada propone uno o varios convenios de acreedores para sanear su situación y evitar un procedimiento liquidatorio, los acreedores deben optar entre el importe que se les ofrece en el convenio propuesto, por un lado, y el importe que esperan poder recuperar tras la eventual liquidación de la empresa, por otro. Su opción se ve influida por una serie de factores, como su condición de acreedor hipotecario, privilegiado u ordinario, la naturaleza y amplitud de las eventuales garantías que posea, su apreciación de las posibilidades de saneamiento de la empresa, así como el beneficio que obtendría en caso de liquidación. Si resultara, por ejemplo, que, de liquidarse la empresa, el valor de venta de sus activos solo permitiría reembolsar los créditos hipotecarios y privilegiados, los créditos ordinarios perderían todo su valor. En semejante hipótesis, el hecho de que un acreedor ordinario acepte renunciar al reembolso de una parte importante de su crédito no constituye un sacrificio real.
(169)
De lo anterior se desprende en particular que, si no se conocen los factores que determinan los valores respectivos de las opciones abiertas a los acreedores, la aparente desproporción entre los importes a los que hayan renunciado los diferentes tipos de acreedores no permite por sí sola que se saquen conclusiones sobre la motivación que condujo a estos a aceptar las condonaciones de deuda propuestas.»
(106)
Además, en el asunto HAMSA (26), el Tribunal estableció que un acreedor público actúa como un acreedor privado cuando decide condonar al deudor una parte de sus deudas, tras evaluar detenida y razonablemente el importe que podría recuperar, el riesgo que entraña la liquidación y la posibilidad de que la empresa vuelva a ser viable. Por último, en la decisión de la Comisión en el asunto Huta Cynku (27), aquella resolvió que no existe ninguna ventaja y, por consiguiente, no puede hablarse de ayuda estatal, cuando la reestructuración proporciona mayores ingresos que la liquidación.
(107)
Con relación a la jurisprudencia mencionada anteriormente, cuando se evalúa si un acreedor privado habría actuado o ha actuado del mismo modo que WAK, es preciso examinar las opciones con que contaba este cuando se llegó a la conclusión de que GfW se enfrentaba a una situación de insolvencia y cuáles eran las implicaciones económicas vinculadas a esas opciones. En una segunda fase, es necesario también efectuar el mismo examen respecto de las empresas vitivinícolas y los comerciantes y evaluar si la situación a la que se enfrentaba WAK se puede comparar y valorar basándose en las actuaciones de esas empresas y comerciantes.
(108)
Al ser informado de que GfW se enfrentaba a la insolvencia, WAK tenía dos opciones: permitir la incoación del procedimiento de insolvencia o tratar de evitar esta actuación mediante un acuerdo con GfW que permitiera a esta mantener su actividad. Sobre la base de la información facilitada por Alemania y que respalda un informe de 3 de febrero de 2003 elaborado por un auditor independiente (véase el considerando 88), las implicaciones económicas vinculadas a estas dos decisiones son, en opinión de Alemania, las siguientes. De manera previa, en caso de incoarse el procedimiento de insolvencia, WAK podía esperar cobrar deudas por un importe máximo de unos 2,4 millones EUR. Por otro lado, si WAK firmaba un acuerdo con GfW condonándole parte de sus deudas, de modo que GfW pudiera continuar con su actividad, WAK podría cobrar a priori deudas por un importe de aproximadamente 5,1 millones EUR. Ante esta diferencia de resultados (2,7 millones EUR), permitir a GfW evitar el procedimiento de insolvencia parecía la opción más favorable. Que las empresas vitivinícolas y los comerciantes estuviesen dispuestos a hacer lo mismo, solo influía ligeramente en los cálculos relativos a la recuperación, pero no modificaba el resultado de la comparación de ambas alternativas.
(109)
La estimación del importe que se recuperaría (2,4 millones EUR) en caso de insolvencia que figura en el informe se basa en el supuesto manejado por Alemania, según el cual las deudas con las empresas vitivinícolas y los comerciantes (4,4 millones EUR) debían liquidarse antes que las deudas con WAK. No obstante, de acuerdo con la Comisión Europea, la ley alemana de insolvencia dispone que únicamente las deudas con las empresas vitivinícolas y los comerciantes con una reserva de dominio prolongada habrían tenido que liquidarse antes que las deudas con WAK. Las demás deudas estarían en pie de igualdad con la deuda con WAK. Los cálculos efectuados por la Comisión Europea muestran que, aun en el caso de que las deudas con WAK y con las empresas vitivinícolas y los comerciantes estuviesen en un mismo pie de igualdad, WAK podía esperar recuperar un máximo de 4,7 millones EUR en caso de insolvencia (sobre la base de un reembolso máximo total de 6,8 millones EUR en caso de insolvencia y de que WAK y las empresas vitivinícolas y los comerciantes recibiesen un reembolso proporcional al importe adeudado: 10 millones EUR y 4,4 millones EUR, respectivamente). Por consiguiente, puede concluirse que, a priori, la opción más favorable para WAK era permitir que GfW evitase la insolvencia.
(110)
Por otro lado, los cálculos de las empresas vitivinícolas y los comerciantes eran muy diferentes. En primer lugar, ya habían recibido el 80 % del pago de la mercancía que habían entregado. En segundo lugar, según la oferta de GfW, solo recibirían un 10 % del 20 % que se les adeudaba, lo que suponía que solo recibirían un 2 % adicional del precio de compra acordado si firmaban el acuerdo. Ese importe era claramente inferior al que podían esperar recibir de incoarse el procedimiento de insolvencia, independientemente de su situación de garantía (reserva de dominio sencilla, ampliada o prolongada). Por término medio podían esperar recibir un 48 % de las deudas restantes (2,1 millones EUR de un total de 4,4 millones EUR que se les adeudaba). No sorprende por tanto que algunas de las empresas vitivinícolas y comerciantes rechazaran la oferta de GfW. En tercer lugar, es evidente que a WAK le interesaba condonar parte de las deudas y evitar el procedimiento de insolvencia, aun cuando las empresas vitivinícolas y los comerciantes no hiciesen lo mismo, pues de este modo podrían recuperar una parte de lo adeudado superior al 10 % que se les ofrecía. En cuarto lugar, algunos de esos comerciantes y empresas habían llevado a GfW a los tribunales y habían obtenido sentencias a su favor, que obligaban a GfW a liquidar el 80 % de las deudas pendientes.
(111)
Puede concluirse que, pese a que tanto las empresas vitivinícolas y los comerciantes como WAK eran acreedores de GfW, las opciones y el resultado de dichas opciones eran tan diferentes, según se tratase de los primeros o del segundo, que no son comparables. El hecho de que las empresas vitivinícolas y los comerciantes optaran por no renunciar al cobro de las deudas no debería influir negativamente cuando se analiza si WAK actuó de acuerdo con el criterio del acreedor privado.
(112)
Tras sopesar las diferentes opciones que se le ofrecían a WAK, la Comisión concluye que la subordinación y condonación parcial de las deudas de 4 de diciembre de 2000 y 21 de febrero de 2001 por un importe total de 5 005 441,60 EUR y la condonación de los pagos de intereses a partir del 31 de diciembre de 2000 eran las opciones más favorables con que contaba WAK y son conformes, por tanto, con el criterio del acreedor privado. La subordinación y condonación supone un aplazamiento de las deudas, que resulta más ventajoso para el acreedor que la liquidación. De acuerdo con una jurisprudencia reiterada (28), un acreedor público sopesará las ventajas inherentes a la obtención del importe ofrecido en virtud del plan de reestructuración y del importe que podría recuperar mediante la liquidación de la empresa. Así pues, GfW no recibió ninguna ventaja que no hubiese recibido en condiciones normales de mercado, y, por lo tanto, la decisión que tomó WAK de subordinar y condonar parte de las deudas no supuso la concesión de una ayuda estatal a GfW.
(113)
Al incoarse los procedimientos se expresaron ciertas dudas sobre si WAK había limitado la subordinación y condonación de las deudas al estricto mínimo. No obstante, de acuerdo con las observaciones de Alemania, WAK condonó la parte de las deudas necesarias para cubrir el déficit de GfW correspondiente a 2000, lo que era preciso de conformidad con la ley alemana de insolvencia (véase el considerando 25) para evitar el procedimiento de insolvencia y hacer posible que GfW mantuviese su actividad. En el primer contrato, firmado el 4 de diciembre de 2000, entre GfW y WAK, con el fin de evitar la insolvencia de GfW, WAK acordó con esta la subordinación de deudas por un importe equivalente al del déficit de GfW, tras haber acordado las empresas vitivinícolas y los comerciantes renunciar al cobro del 90 % de las deudas restantes, y, en caso necesario, la condonación del importe de la deuda que habían acordado subordinar (véanse los considerandos 79 y 80). El motivo de que la condonación fuese superior a lo previsto inicialmente se debe a que, pese a los esfuerzos de WAK y GfW por convencer a las empresas vitivinícolas y los comerciantes para que contribuyesen a ayudar a GfW a evitar la insolvencia (véanse los considerandos 79 y 80 de las observaciones de Alemania), dichas empresas y comerciantes decidieron no renunciar al cobro de ninguna de las deudas por los motivos que se exponen en el considerando 110. Tal como se indica en el considerando 108, la decisión que tomaron las empresas vitivinícolas y los comerciantes de no renunciar al cobro de una parte de las deudas restantes tuvo únicamente un efecto limitado en la evaluación económica efectuada por WAK y no modificó la conclusión de esta: que para WAK era preferible, desde un punto de vista económico, que GfW pudiera evitar el procedimiento de insolvencia.
(114)
La Comisión concluye, por tanto, que la subordinación y condonación parcial de deudas realizada por WAK fue la opción más favorable con que contaba este y es conforme, pues, con el principio del acreedor privado, por lo que no debe considerarse una ayuda estatal a tenor del artículo 107, apartado 1, del TFUE concedida a GfW.
VI.2.2. Existencia de ayuda a las empresas vitivinícolas y los comerciantes
(115)
Tanto en la incoación del procedimiento formal de investigación, como en su posterior ampliación, surgieron preguntas acerca de una posible ayuda a las empresas vitivinícolas y los comerciantes. En primer lugar, la situación de garantía concedida por GfW a dichas empresas y comerciantes al efectuarse la compra parecía relativamente fuerte y se plantearon dudas sobre si ese modo de proceder se ajustaba a las prácticas comerciales habituales. En segundo lugar, se consideró que el precio pagado por el mosto era superior al precio de mercado. En tercer lugar, la decisión de las empresas vitivinícolas y los comerciantes de no condonar a GfW ninguna de sus deudas cuando esta se enfrentaba a la insolvencia se puso en tela de juicio, al igual que la decisión de WAK de subordinar y posteriormente condonar una parte de las deudas de aquella, pese a que empresas vitivinícolas y comerciantes decidieran no condonar el 90 % de las deudas restantes (el 20 % del valor de las existencias).
VI.2.2.a. En el momento de la compra del mosto - Situación de garantía concedida
(116)
En sus observaciones, Alemania asegura que la reserva de dominio sencilla, ampliada o prolongada que se otorgó a las diferentes empresas vitivinícolas y comerciantes con respecto a la compra del mosto era conforme con las prácticas comerciales habituales, lo que supone que, si bien ello confería a tales empresas y comerciantes una situación de garantía relativamente fuerte, especialmente a quienes se otorgó una reserva de dominio prolongada, esa forma de proceder se ajustaba a las prácticas comerciales habituales y no ofrecía más ventajas que si el acuerdo se hubiese realizado con un comprador privado.
(117)
La Comisión remite a las recomendaciones (29) registradas por la Federación alemana de bodegueros y vendedores de vino al por menor (Tréveris), la Federación de comerciantes de vino alemanes (Maguncia) y la Asociación de viticultores alemanes (Bonn) (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) ante las autoridades alemanas de la competencia (Bundeskartellamt) con arreglo el artículo 22, apartado 3, número 2, de la Ley contra la restricción de la competencia (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). La primera versión de las recomendaciones se registró en 1990 y la versión actual es de 2005. Dichas recomendaciones indican claramente que, cuando no se abona íntegramente el precio de compra en el momento de efectuarse el traslado de la mercancía, el vendedor debe reservar el dominio de la propiedad hasta que se abone íntegramente aquel. La situación de garantía otorgada a las empresas vitivinícolas y los comerciantes en este caso ofrecía un grado de garantía variable. Únicamente las empresas o comerciantes con reserva de dominio prolongado tenían plena garantía de recibir el pago, lo que supone que la situación de garantía de las empresas vitivinícolas y los comerciantes no era, por término medio, tan fuerte como se aconseja en las recomendaciones mencionadas antes. Por consiguiente, con relación a las recomendaciones y la situación de garantía real otorgada, la Comisión acepta la afirmación de Alemania de que es una práctica comercial habitual conceder situaciones de garantía como se hizo con las empresas vitivinícolas y los comerciantes en cuestión y que la situación concedida no fue más ventajosa que si se hubiera tratado de un contrato ordinario entre dos agentes privados, por lo que no constituye una ayuda estatal a tenor del artículo 107, apartado 1, del TFUE.
VI.2.2.b. En el momento de la compra del mosto - Precio pagado
(118)
Al incoarse los procedimientos, se dijo que el precio que pagó GfW por el mosto era superior al precio de mercado. Como precio de mercado se utilizó el del vino de mesa y el precio registrado como precio de referencia fue de 0,26 EUR por litro. En sus observaciones, Alemania ha facilitado abundante información sobre la estrategia comercial de GfW, en la que se pone de relieve que el mercado del vino de mesa corriente no es el mercado de referencia y que la estrategia de GfW era triple. En primer lugar, comprar mosto de vino de mesa con el que participar en el programa de destilación de la UE (el 40 % de las existencias). En segundo lugar, comprar mosto de gran calidad con la intención de venderlo en el mercado del vino bruto de gran calidad para destinarlo a la producción de vino espumoso (el 60 % de las existencias). En tercer lugar, participar en el programa de almacenamiento de la UE con el 20 % de las existencias antes de venderlas para la producción de vino espumoso. Al analizar si dos productos pertenecen al mismo mercado, la Comisión utiliza la Comunicación de la Comisión relativa a la definición de mercado de referencia a efectos de la normativa comunitaria en materia de competencia (31), cuyo punto 7 dice así: «El mercado de producto de referencia comprende la totalidad de los productos y servicios que los consumidores consideren intercambiables o sustituibles en razón de sus características, su precio o el uso que se prevea hacer de ellos».
(119)
Aunque el mercado del mosto comprado para aprovechar el programa de destilación de la UE es, por supuesto, el del vino de mesa corriente, el precio de referencia debe ser el precio pagado por el vino entregado a la destilación.
(120)
Como cualquier medida tradicional de intervención en los mercados agrícolas, la destilación preventiva de vino conforme a lo dispuesto en el artículo 38 del Reglamento (CEE) no 822/87, tiene como finalidad principal eliminar la oferta excedentaria del mercado vitivinícola, por lo que el precio de esta destilación voluntaria tenía que ser lo suficientemente elevado para incitar a los productores a entregar vino a la destilación. El Consejo fijó el precio anual real de la medida de destilación en el 65 % del denominado precio de orientación.
(121)
El precio de orientación lo decidía anualmente el Consejo con la finalidad expresa de apoyar el mercado, para lo cual, obviamente, era preciso fijarlo a un nivel suficientemente elevado. El Reglamento (CE) no 1676/1999 del Consejo, de 19 de julio de 1999, por el que se fijan, para la campaña 1999/2000, los precios de orientación en el sector del vino (32), establecía los precios de orientación de las diferentes categorías de vino. El de la categoría AII (vino blanco de mesa de variedades de vid del tipo Sylvaner o Müller - Thurgau) se fijó en 82,81 EUR por hectolitro y el de la categoría AIII (vino blanco de mesa de variedades de vid del tipo Riesling), en 94,57 EUR por hectolitro. De conformidad con el anexo III del Reglamento (CE) no 1681/1999 de la Comisión, de 26 de julio de 1999, por el que se fijan para la campaña 1999/2000 los precios de compra y las ayudas así como algunos otros elementos aplicables a las medidas de intervención en el sector vitivinícola (33), el importe exacto pagado por la destilación dependía del grado alcohólico del vino entregado, ya que, ese año, el precio de la destilación preventiva (el 65 % del precio de orientación) lo calculaba la Comisión no por hectolitro, sino por grado alcohólico por hectolitro.
(122)
En lo que atañe a la destilación del vino, la función principal de la Comisión consistía en evaluar la situación real del mercado y fijar en consecuencia las cantidades admitidas anualmente para destilación preventiva en cada Estado miembro. De acuerdo con el Reglamento (CE) no 2367/1999 de la Comisión, de 5 de noviembre de 1999, por el que se abre la destilación preventiva contemplada en el artículo 38 del Reglamento (CEE) no 822/87 del Consejo para la campaña 1999/2000 (34), se asignaron al mercado alemán 148 000 hectolitros, que el Reglamento (CE) no 546/2000 de la Comisión, de 14 de marzo de 2000, que modifica el Reglamento (CE) no 2367/1999 por el que se abre la destilación preventiva contemplada en el artículo 38 del Reglamento (CEE) no 822/87 para la campaña 1999/2000 (35), aumentó a 468 000 hectolitros. El Reglamento (CE) no 2367/1999 limitaba el volumen de vino entregado a la destilación al 40 % de la producción. De acuerdo con los registros que obran en poder de la Comisión, los productores alemanes destilaron unos 400 000 hectolitros acogiéndose a ese programa.
(123)
Según Alemania, el precio que se pagó por el vino entregado a la destilación oscilaba entre 0,50 y 0,55 EUR por litro. Teniendo en cuenta el método de cálculo anterior, la Comisión considera realista el precio mencionado por Alemania.
(124)
La Comisión concluye que la intervención en el mercado de la UE respecto de una parte importante del vino dio lugar a dos mercados diferentes: uno, en el que el precio de referencia era el precio pagado por el vino que se entregaba a la destilación -en este caso, entre 0,50 y 0,55 EUR por litro-, y otro, en el que el precio de referencia era el del mercado. Así pues, el precio de 0,26 EUR por litro mencionado en la decisión por la que se incoa el procedimiento no puede considerarse el precio de referencia pertinente del mosto adquirido para entregarlo a la destilación.
(125)
Con el fin de determinar cuál era el mercado de referencia del mosto comprado para transformarlo en vino bruto destinado a la producción de vino espumoso, es necesario evaluar, en primer lugar, si hay mercados separados para el vino y si el mosto comprado por GfW pertenece o no al mismo mercado que el vino de mesa. Asimismo, será preciso decidir si un vino de mayor calidad podía alcanzar precios más elevados. La Comisión siempre se refiere en sus estadísticas a diferentes precios dependiendo de la calidad del vino. De acuerdo con los especialistas en vinos con que cuenta la Comisión, el precio de este producto no es igual para cada lote y las estadísticas sobre vino disponibles únicamente presentan precios medios para calidades de vino diferentes. En el precio real influyen varios elementos, siendo los principales la calidad, el envejecimiento, la reputación, la demanda, el grado alcohólico y el grado Oechsle. El grado Oechsle, que indica la madurez y el nivel de azúcar de las uvas, es importante ya que determina el grado alcohólico natural final de un vino. De acuerdo con el instituto alemán del vino (Deutsches Weininstitute), para producir vino espumoso el vino bruto debe tener un grado alcohólico elevado (36).
(126)
Esta afirmación apoya la tesis de Alemania según la cual el grado Oechsle del mosto tiene que ser mayor si el producto final es vino espumoso que si es vino de mesa, y que debía pagarse un precio más elevado por el mosto de mayor grado Oechsle. La Comisión acepta, por tanto, los argumentos aducidos por Alemania, esto es, la existencia de mercados separados y la necesidad de un precio más alto en el caso del mosto utilizado para la producción de vino espumoso que en el del utilizado para la producción de vino de mesa. De ahí que acepte también que el precio pagado por GfW al efectuar la compra no pueda compararse con el precio del vino de mesa (0,26 EUR por litro), como se hizo al inicio del procedimiento.
(127)
Alemania ofrece información sobre el precio que puede alcanzarse en el mercado de referencia -el mercado del mosto de gran calidad destinado a la producción de vino espumoso-, con arreglo a la cual, en el mercado del vino bruto destinado a la producción de vino espumoso, el precio de base pagado por el mosto de 60 grados Oechsle era de 0,312 EUR por litro. Por cado grado Oechsle adicional (hasta un máximo de 80 grados Oechsle) se pagaban 0,005 EUR por litro. A las empresas vitivinícolas y los comerciantes se les pagó el mosto de gran calidad -el 60 % del mosto comprado- de acuerdo con este principio. Asimismo, según las estadísticas de la asociación de viticultores alemanes (Deutsche Weinbauverband) sobre las importaciones correspondientes al período de 1998-2001, facilitadas por Alemania, el vino blanco importado a granel alcanzó un precio de mercado de 0,38 EUR por litro, debido a que su gran calidad lo hacía apto para la producción de vino espumoso.
(128)
La Comisión está dispuesta a aceptar los argumentos aducidos por Alemania respecto al precio del mercado de referencia (alrededor de 0,38 EUR por litro), basándose en la información facilitada por sus propios especialistas en vinos sobre la forma de determinar el precio del vino, en la información proporcionada por el Deutsches Weininstitute tal como se ha señalado anteriormente y en el cálculo de las ganancias según el plan comercial de GfW.
(129)
El plan comercial de GfW, facilitado por Alemania, pone de manifiesto que, en el momento de la compra del mosto, GfW contaba con poder entregar a la destilación preventiva el 40 % de las existencias, a un precio comprendido entre 0,50 y 0,55 EUR por litro; vender el 60 % de esas existencias a un precio de 0,375 por litro, y percibir, con respecto al 20 % de las existencias, una subvención adicional de la UE por el almacenamiento de vino de 0,06 EUR por litro antes de venderlo a 0,375 EUR por litro un año después. En total, GfW esperaba vender las existencias a un precio medio comprendido entre 0,44 y 0,46 EUR y lograr un beneficio de entre 0,06 y 0,09 EUR por litro, lo que arrojaría unas ganancias totales comprendidas entre 2,64 millones y 3,96 millones EUR.
(130)
En 1999, GfW entregó el 40 % de sus existencias a la destilación preventiva y a cambio recibió un precio comprendido entre 0,50 y 0,55 EUR por litro. Ante el descenso de precios que se produjo en el mercado vitivinícola a finales de 1999 -con el que GfW no había contado, dado el nivel superior de precios del año anterior- GfW decidió no vender ese año las existencias que le quedaban, sino almacenarlas y venderlas en 2000 o, en caso de que los precios se mantuviesen bajos en el mercado, aprovechar una segunda ronda de destilación preventiva. Al tomar esta decisión dio por supuesto que la destilación preventiva seguiría existiendo. Sin embargo, el nuevo Reglamento (CE) no 1493/1999, por el que se establece la organización común del mercado vitivinícola, la suprimió y, en su lugar, introdujo la opción de recurrir a la destilación voluntaria para abastecer el mercado del alcohol de boca. Por su parte, la de destilación de crisis, medida de reciente implantación, solo puede utilizarse en casos excepcionales de desequilibrio del mercado. El considerando 35 del Reglamento (CE) no 1493/1999 menciona explícitamente la supresión del régimen de destilación como salida artificial para la producción excedentaria. El nuevo Reglamento entró en vigor el 31 de julio de 2000.
(131)
Todo ello suponía para GfW que las medidas en materia de destilación de la campaña vitivinícola 2000/01 eran mucho menos favorables que las de campañas anteriores. Con respecto a la destilación para abastecer el mercado del alcohol de boca, solo podía alcanzarse un precio que equivalía aproximadamente a la mitad del que se pagaba anteriormente (entre 0,50 y 0,55 EUR por litro).
(132)
En opinión de Alemania, no se podía prever que la situación evolucionase de ese modo cuando GfW decidió mantener almacenado el vino. Por su parte, la Comisión cree que sí era previsible. De hecho, la nueva organización común del mercado vitivinícola se propuso explícitamente eliminar el régimen de destilación, por lo que a GfW tendría que haberle resultado evidente cuando decidió acogerse a una nueva ronda de destilación, que las medidas de este tipo a las que podría recurrir a partir del segundo semestre de 2000 no le compensarían el descenso de precios en el mercado vitivinícola.
(133)
No obstante, los argumentos esgrimidos sobre si GfW tendría que haber estado al corriente de las modificaciones del Reglamento no hacen al caso. El plan comercial existente en el momento de la compra, con respecto al cual debe juzgarse el comportamiento de GfW en cuanto inversor privado, únicamente contemplaba una primera ronda de destilación preventiva, que se llevó a cabo y por la cual GfW recibió entre 0,50 y 0,55 EUR por litro. El plan no contemplaba una segunda ronda de destilación preventiva y, por lo tanto, los beneficios que se preveía obtener con tal destilación no formaban parte de los beneficios totales calculados en el momento de la compra. Dichos beneficios no formaban parte del plan comercial y, aunque no caben dudas de que la decisión de GfW de acogerse a una segunda ronda de destilación cuando descendió el precio de mercado fue una mala decisión, no puede considerarse que se concediese una ayuda estatal a las empresas vitivinícolas y los comerciantes en el momento de la compra.
(134)
Basándose en lo que precede, la Comisión infiere que GfW pagó el precio de mercado por el mosto que compró en el otoño de 1999 y que, por lo tanto, no se concedió ninguna ayuda estatal a tenor del artículo 107, apartado 1, del TFUE a las empresas vitivinícolas y los comerciantes.
V.I.2.2.c. En el momento de la subordinación y condonación de las deudas por parte de WAK
(135)
En el considerando 114 se llega a la conclusión de que la subordinación y condonación de deudas por parte de WAK se hizo sencillamente pensando en el propio interés y de acuerdo con el criterio del acreedor privado, y que, por tanto, no se concedió una ayuda estatal a GfW. El que la decisión adoptada por WAK favoreciese a las empresas vitivinícolas y los comerciantes carece de importancia, pues ello no era la intención, sino tan solo una consecuencia de que WAK intentara recuperar el máximo de sus propios fondos.
(136)
La Comisión concluye que, cuando WAK subordinó y condonó las deudas, no concedió ninguna ayuda estatal a tenor del artículo 107, apartado 1, del TFUE a las empresas vitivinícolas y los comerciantes.
VI.3. Clasificación de la ayuda como ayuda ilegal
(137)
El elemento de ayuda que contiene el préstamo que WAK hizo a GfW se concedió y pagó sin notificarse previamente a la Comisión, por lo que es ilegal a tenor del artículo 1, letra f), del Reglamento (CE) no 659/1999 del Consejo, de 22 de marzo de 1999, por el que se establecen disposiciones de aplicación del artículo 93 del Tratado CE (37).
VI.4. Excepciones previstas en el artículo 107 del Tratado con respecto al préstamo concedido a GfW
(138)
Debe examinarse pues si es aplicable alguna de las excepciones a la prohibición de ayudas estatales que establece el artículo 107, apartado 1, del TFUE.
(139)
Desde el punto de vista actual, las excepciones establecidas en el artículo 107, apartado 2 y apartado 3, letras a), b) y d), no son aplicables, puesto que la ayuda de que se trata no forma parte de:
-
las ayudas destinadas a favorecer el desarrollo económico de regiones en las que el nivel de vida sea anormalmente bajo o en las que exista una grave situación de subempleo, ni de
-
las ayudas para fomentar la realización de un proyecto importante de interés común europeo o destinadas a poner remedio a una grave perturbación en la economía de un Estado miembro, ni de
-
las ayudas destinadas a promover la cultura y la conservación del patrimonio, cuando no alteren las condiciones de los intercambios y de la competencia en la Unión en contra del interés común.
(140)
El artículo 107, apartado 3, letra c), del TFUE es pues la única excepción que podría aplicarse.
(141)
En el momento de concederse la ayuda, las ayudas a los productores primarios se evaluaban directamente con arreglo al artículo 107, apartado 3, letra c), del TFUE. De conformidad con la práctica seguida en esa época, las ayudas a las inversiones, al crédito, al sector ganadero, a las organizaciones de productores, a la publicidad y promoción, a la compensación por los daños causados por enfermedades, a las primas de seguros y a la asistencia técnica podían considerarse compatibles con el mercado interior si cumplían determinados criterios. Sin embargo, ninguna de estas formas de ayuda compatible mencionadas puede utilizarse para establecer una excepción con respecto a la ayuda de que se trata.
(142)
Por otro lado, preocupada por no dejar sin explorar ninguna posibilidad, la Comisión ha examinado si podrían aplicarse a este caso las directrices sobre salvamento y reestructuración de empresas en crisis. La primera condición que debe cumplir una empresa para poder acogerse a las ayudas de salvamento y de reestructuración es que sea considerada empresa en crisis a tenor de las Directrices comunitarias sobre ayudas estatales de salvamento y de reestructuración de empresas en crisis (38). La información que obra en poder de la Comisión no muestra ningún indicio de que la empresa estuviese en crisis a tenor de las mencionadas directrices cuando se concedió la ayuda. GfW no se halló en tal situación hasta que un año después se desplomó el mercado.
(143)
En cualquier caso, la Comisión desea señalar que es el Estado miembro afectado el que debe cumplir el deber de cooperación que tiene con ella, facilitándole todos los elementos que aquella le exija para poder comprobar el cumplimiento de todas las condiciones que conlleva la excepción a la que desea acogerse (39). En el caso de que se trata, ni Alemania ha facilitado información suficiente que permita a la Comisión evaluar los datos a la luz de esas directrices, ni las autoridades alemanas han proporcionado documentación suficiente que permita a aquella apreciar la ayuda en función de otras formas de ayuda compatible mencionadas en el apartado 126, y ello pese a la información facilitada por la Comisión en el punto 44 de la decisión por la que se incoa el procedimiento de investigación.
(144)
La evaluación de la compatibilidad de las medidas de ayuda que deba efectuarse directamente conforme al artículo 107, apartado 3, letra c), del TFUE ha de llevarse a cabo de manera restrictiva. Debe demostrarse claramente que los efectos positivos de la medida de ayuda superan a los efectos nocivos que la ayuda podría tener sobre la competencia y el correcto funcionamiento del mercado interior. No se considera que las medidas unilaterales de ayuda estatal destinadas sencillamente a mejorar la situación financiera de los productores sin contribuir en modo alguno al desarrollo del sector cumplan estos criterios, por lo que constituyen ayudas de funcionamiento incompatibles con el mercado interior.
(145)
Por los motivos expuestos anteriormente, la ayuda concedida a GfW como elemento del préstamo no cumple ninguna de las excepciones contempladas en el artículo 107, apartado 3, por lo que constituye una ayuda incompatible con el mercado interior.
(146)
No es aplicable ninguna otra excepción prevista en el artículo 107, apartado 3, letra c), del TFUE.
VII. CONCLUSIONES
(147)
Por los motivos expuestos anteriormente, la Comisión concluye que el préstamo concedido a GfW no puede considerarse compatible con el mercado interior. La Comisión concluye asimismo que Alemania ha ejecutado la medida ilegalmente.
(148)
Por los motivos expuestos anteriormente, la Comisión concluye que la posterior subordinación de deudas y condonación de deudas y futuros pagos de intereses no contituyen una ayuda estatal a favor de GfW ni de las empresas vitivinícolas y los comerciantes.
(149)
Por los motivos expuestos anteriormente, la Comisión concluye que la compra de mosto se realizó a precios de mercado y conforme a la práctica comercial habitual, por lo que no constituye una ayuda estatal a las empresas vitivinícolas y los comerciantes.
(150)
Cuando se considera que una ayuda estatal concedida de manera indebida es incompatible con el mercado interior, la consecuencia natural es la necesidad de recuperar la ayuda, a fin de restablecer, en la medida de lo posible, la situación de competencia que existía antes de su concesión.
(151)
De conformidad con una jurisprudencia reiterada (40), al no haber ningún sucesor legal de GfW, no es posible recuperar la ayuda.
HA ADOPTADO LA PRESENTE DECISIÓN:
Artículo 1
La ayuda estatal de un importe correspondiente a la diferencia entre el tipo de interés del préstamo concedido a GfW y el tipo de interés de mercado más la prima de riesgo que debería haberse aplicado al préstamo, que Alemania concedió ilegalmente a Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH infringiendo el artículo 108, apartado 3, del Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea, es incompatible con el mercado interior.
Artículo 2
La subordinacion y condonación de deudas efectuada por WAK no constituye una ayuda a tenor del artículo 107, apartado 1, del Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea a GfW o a las empresas vitivinícolas y los comerciantes.
Artículo 3
La compra de mosto efectuada por GfW en 1999 no constituye una ayuda a tenor del artículo 107, apartado 1, del Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea a las empresas vitivinícolas y los comerciantes.
Artículo 4
Alemania no estará obligada a recuperar del beneficiario la ayuda a que se refiere el artículo 1, dado que el beneficiario es insolvente y ha sido disuelto y suprimido del registro mercantil y no hay un sucesor legal.
Artículo 5
El destinatario de la presente Decisión será la República Federal de Alemania.
Hecho en Bruselas, el 29 de junio de 2011.