ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 24. května 2011
o státní podpoře C 88/97, kterou Francouzská republika poskytla bance Crédit Mutuel
(oznámeno pod číslem K(2011) 3436)
(Pouze francouzské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/747/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s tímto článkem (1), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. ŘÍZENÍ
(1)
Dne 25. ledna 1991 podaly „Association française des banques“ („Francouzské sdružení bank“ - dále jen „AFB“), odborová komora lidových bank a banka Crédit Agricole stížnost, podle níž Francie údajně poskytla státní podpory ve prospěch banky Crédit Mutuel.
(2)
První žádost Komise o informace o spořicím účtu „Livret bleu“ byla vyjádřena v dopise ze dne 27. května 1991.
(3)
Dopisem ze dne 6. února 1998 oznámila Komise francouzským orgánům své rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní čl. 108 odst. 2 SFEU) ve věci možných opatření podpory obsažených ve spořicím mechanismu účtu „Livret bleu“ (2).
(4)
Dne 8. dubna 1998 francouzské orgány odpověděly na otázky položené Komisí v jejím rozhodnutí o zahájení řízení.
(5)
Dne 18. června 1998 zaslala banka Crédit Mutuel Komisi dopis s vyložením argumentů pro zamítnutí označení opatření uvedených v rozhodnutí o zahájení řízení za státní podporu a dále soubor analytického účetnictví týkajícího se „Livret bleu“. Komise rovněž obdržela připomínky řady zúčastněných stran (viz oddíl 3 a 4, body 48 až 59) a dne 3. září 1998 je předala francouzským orgánům.
(6)
Stěžovatelé zaslali Komisi čtyři podání dopisy ze dne 29. října 1999, 16. května 2000, 16. října 2000 a 19. ledna 2001, které Komise předala francouzským orgánům dne 21. února 2000 a 3. listopadu 2000.
(7)
Dne 5. února 2001 předala Komise francouzským orgánům dokumenty obdržené od AFB.
(8)
Na žádost Komise provedl v období od listopadu 1998 do prosince 1999 konzultant (3) (dále jen „konzultant Komise“) audit analytického účetnictví „Livret bleu“. Zpráva konzultanta Komise byla předložena k přezkumu francouzským orgánům a bance Crédit Mutuel dne 10. ledna 2000. Dne 7. února 2000 byla zorganizována technická konzultační schůzka mezi útvary Komise za přítomnosti jejich konzultanta, francouzskými orgány a bankou Crédit Mutuel věnovaná této zprávě.
(9)
Dopisem ze dne 14. září 1999 si útvary Komise vyžádaly od francouzských orgánů upřesnění ohledně úkolů obecného zájmu, kterými je pověřena banka Crédit Mutuel. Dne 21. února 2000, 3. listopadu 2000 a 5. února 2001 předaly útvary Komise francouzským orgánům k připomínkování různé podklady (4) přidané do spisu stěžovateli a týkající se „přitažlivého účinku“ spořicího účtu „Livret bleu“ (viz pododdíl 7.2.3, body 110 až 118). Francouzské orgány předložily své připomínky dne 1. února 2001.
(10)
Dne 11. dubna 2000 podala u Komise stížnost Bankovní federace Evropské unie (FBE) ohledně podpor poskytnutých francouzským státem ve prospěch banky Crédit Mutuel v podobě výlučné distribuce spořicího účtu „Livret bleu“.
(11)
V květnu roku 2000 pověřila Národní konfederace Crédit Mutuel auditní kancelář Arthur Andersen přezkumem metodiky postupů analytického účetnictví banky Crédit Mutuel a vypracováním provozního účtu spořicího účtu „Livret bleu“. Tento úkol byl ukončen v září roku 2000 předáním podrobné zprávy o provozním účtu „Livret bleu“, jež ocenila výsledek analytického účetnictví „Livret bleu“ na ztrátu před zdaněním ve výši 498 milionů FRF. Tento výsledek byl založen na zohlednění „vyrovnávacích prvků“. Dne 2. února 2001 bylo zorganizováno jednání mezi Komisí a bankou Crédit Mutuel věnované této zprávě. Po připomínkách Komise požádala banka Crédit Mutuel kancelář Arthur Andersen o předání zprávy ze dne 8. února 2001, jež odůvodňovala použití metody zvané „vyrovnání přecenění činnosti IARD [pojištění proti škodám (5) banky Crédit Mutuel]“, která byla zejména předmětem kritiky ze strany útvarů Komise.
(12)
V dubnu roku 2001 požádala Komise svého konzultanta, aby zjistil odchylky mezi svou zprávou a zprávou kanceláře Arthur Andersen a určil změny v údajích a metodice, které by mohly být případně zahrnuty do jeho předchozí zprávy. Nová konečná zpráva konzultanta Komise byla předána dne 23. července 2001. Oceňuje výsledek analytického účetnictví spořicího účtu „Livret bleu“ na kumulovaný nekapitalizovaný zisk ve výši 1,074 miliardy FRF (163,7 milionu EUR). Tato zpráva byla předána stejného dne francouzským orgánům. Během jednání dne 26. července 2001 mezi Komisí, francouzskými orgány, bankou Crédit Mutuel a kanceláří Arthur Andersen vyjádřily banka Crédit Mutuel a kancelář Arthur Andersen svůj nesouhlas s konečnými závěry konzultanta Komise. Kancelář Arthur Andersen trvala na svých předchozích závěrech v dokumentu ze dne 13. září 2001 předaném v příloze zprávy francouzských orgánů ze dne 15. září 2001. Francouzské orgány zaslaly dne 26. října 2001 Komisi novou zprávu s právní analýzou spořicího účtu „Livret bleu“ z hlediska právních předpisů Společenství v oblasti hospodářské soutěže a dne 7. ledna 2002 zprávu o nákladech pověření veřejnou službou, která přebírá číselné údaje již předložené bankou Crédit Mutuel, aniž by přinášela nové skutečnosti.
(13)
Zpráva zaslaná francouzskými orgány Komisi dne 26. října 2001 vysvětlovala, proč, podle jejich názoru, i) režim spořicího účtu „Livret bleu“ nepředstavuje podporu, ii) by se mohlo jednat pouze o stávající podporu, pokud by Komise označení za podporu uznala, a iii) by se v každém případě jednalo o podporu slučitelnou.
(14)
Rozhodnutím ze dne 15. ledna 2002 (6) (dále jen „zrušené rozhodnutí“) Komise prohlásila státní podporu, kterou Francouzská republika poskytla bance Crédit Mutuel, za neslučitelnou s vnitřním trhem.
(15)
Rozhodnutí ze dne 15. ledna 2002 bylo zrušeno rozsudkem Soudu prvního stupně ze dne 18. ledna 2005 (7).
(16)
Komise se proti rozsudku Soudu prvního stupně neodvolala. Podle čl. 266 odst. 1 SFEU je Komise povinna přijmout opatření vyplývající z tohoto rozsudku. V oblasti státní podpory to znamená, že po zrušení rozhodnutí se řízení vrací do fáze formálního vyšetřování.
(17)
Rozhodnutím ze dne 7. června 2006 (8) (dále jen „rozhodnutí o prodloužení“) Komise prodloužila formální vyšetřovací řízení a upřesnila předmět svého posouzení případné podpory.
(18)
Francie sdělila Komisi své připomínky k rozhodnutí o prodloužení dopisy ze dne 1. září 2006 a 7. září 2006.
(19)
Dne 19. září 2006 Komise obdržela stížnost Sdružení obětí banky Crédit Mutuel („Association des Victimes du Crédit Mutuel“).
(20)
Dopisem ze dne 13. října 2006 obdržela Komise připomínky banky Crédit Mutuel.
(21)
Komise předala připomínky banky Crédit Mutuel francouzským orgánům dopisem ze dne 31. října 2006.
(22)
Následkem dvou žádostí Komise o doplňkové informace ze dne 22. září 2006 a 28. listopadu 2006 předložila Francie dodatečné připomínky dopisy ze dne 8. listopadu 2006 a 28. února 2007.
(23)
Komise se setkala s francouzskými orgány dne 19. prosince 2006 a s bankou Crédit Mutuel dne 15. ledna 2007.
(24)
Dne 10. května 2007 přijala Komise rozhodnutí podle čl. 86 odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 106 odst. 3 SFEU) ve spojení s články 43 a 49 Smlouvy o ES (nyní články 49 a 56 SFEU), podle něhož měla Francie zrušit zvláštní práva (9) banky Crédit Mutuel, spořitelny Caisses d’Épargne a banky Banque Populaire na distribuci spořicího účtu „Livret bleu“ (pokud jde o Crédit Mutuel) a vkladních knížek „Livret A“ (pokud jde o Caisses d’Épargne a francouzskou poštu La Poste) (10).
(25)
Jelikož Francie nezrušila zvláštní práva na distribuci spořicího účtu „Livret bleu“ a vkladní knížky „Livret A“ v devítiměsíční lhůtě stanovené rozhodnutím ze dne 10. května 2007, zahájila Komise řízení o porušení smlouvy podle článku 226 Smlouvy o ES (nyní článek 258 SFEU) a dopisem dne 5. června 2008 jí zaslala výzvu kvůli neplnění rozhodnutí.
(26)
Dne 19. září 2009 zaslala Komise Francii žádost o nové informace a Francie na ni odpověděla dne 13. října 2009.
(27)
Dne 8. října 2009 Komise ukončila řízení o porušení smlouvy, protože Francie splnila přijetím reformy ze dne 1. ledna 2009, kterou liberalizovala distribuci spořicího účtu „Livret bleu“ a vkladní knížky „Livret A“ (11), povinnost zrušit zvláštní práva na distribuci těchto spořicích nástrojů (12).
(28)
Během roku 2010 se Komise pomocí elektronické pošty obrátila na banku Crédit Mutuel s několika dotazy, na které dotčená banka odpověděla rovněž elektronickou poštou.
(29)
Toto rozhodnutí v souladu s článkem 13 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (13), uzavírá řízení ve věci případných prvků podpory obsažených v mechanizmu spořicího účtu „Livret bleu“.
2. POPIS MECHANISMU SPOŘICÍHO ÚČTU „LIVRET BLEU“
2.1 Popis banky Crédit Mutuel
(30)
Crédit Mutuel je decentralizovaná bankovní a pojišťovací skupina, již tvoří celostátní síť bank se statusem družstevních společností s proměnným kapitálem. Crédit Mutuel se řídí zákonem ze dne 10. září 1947, který stanovil zásady spolupráce. Banka je organizována na třech úrovních: místní, regionální a celostátní.
(31)
Skupina Crédit Mutuel má pod dvojím označením skupiny (Crédit Mutuel a Crédit Industriel et Commercial (dále jen „CIC“) téměř 6 000 poboček a více než 72 000 zaměstnanců. Místní banky Crédit Mutuel jsou součástí 18 regionálních federací, které jsou členy celostátní konfederace bank Crédit Mutuel, jež představuje ústřední orgán sítě. CIC sdružuje 6 regionálních bank a specializované pobočky jak ve Francii, tak ve světě.
(32)
Crédit Mutuel je kromě toho skupinou s jediným vedením a sledující globální politiku. Na úrovni konfederace udržuje vnitřní finanční solidaritu, která zajišťuje hotovost pro regionální federace. Z hlediska práva hospodářské soutěže vykazuje skupina vlastnosti jediného podniku, protože má na ústřední úrovni jediné rozhodovací centrum.
2.2 Popis spořicího účtu „Livret bleu“
(33)
Spořicí účet „Livret bleu“ byl spořicí produkt regulovaný státem a distribuovaný výlučně bankou Crédit Mutuel.
(34)
Podle opraveného finančního zákona na rok 1975 (14) podléhal tento produkt částečnému osvobození od daně. Úroky vyplácené spořitelům z uložených vkladů byly osvobozeny od daně do výše dvou třetin. Stát stanovil pro spořitele hrubou úrokovou míru u „Livret bleu“ tak, aby čistá míra byla po odvedení daně (15) stejná jako u vkladní knížky „Livret A“, která byla od zdanění zcela osvobozena.
(35)
Stát stanovil úrokovou míru u „Livret bleu“ na úroveň přesahující inflaci a tato míra byla upravována podle vývoje na peněžním trhu. Poslední čistá úroková míra u „Livret bleu“ před zrušením tohoto spořicího produktu reformou z 1. ledna 2009 (viz bod 41) byla 4 % (16). Nejvyšší částka, kterou si spořitelé na spořicím účtu „Livret bleu“ mohli uložit, byla ve výši 15 300 EUR. Vklady na účtu „Livret bleu“ se zvýšily z 13 miliard EUR (85 miliard FRF) v roce 1991 na 22 miliard EUR v roce 2008.
(36)
Příznačné vlastnosti spořicího účtu „Livret bleu“, jako byla okamžitá dostupnost prostředků, povolené vklady od 15 EUR výše, absence nákladů (zejména při zakládání účtu), vedly k nahromadění značné hotovosti. Kromě toho bylo možno zřídit si u účtu automatické platby ve prospěch finančního úřadu nebo veřejných podniků jako EDF nebo France Telécom. Spořicí účet „Livret bleu“, jež byl zřízen jako spořicí produkt pro soukromé osoby, se tak v určitých aspektech blížil běžnému účtu.
(37)
Povinnosti ve spojení s použitím prostředků vybraných prostřednictvím „Livret bleu“ se časem vyvíjely.
(38)
V prvním období musela banka Crédit Mutuel přidělovat 50 % prostředků (navýšených v roce 1983 (17) na 65 % prostředků a na 80 % nových vkladů) na použití „v obecném zájmu“ (zejména na financování místních samospráv a jiných veřejných organizací) a se zbytkem mohla nakládat volně (dále jen „volné použití“).
(39)
Tento systém hluboce proměnila vyhláška ze dne 27. září 1991 (18), kterou došlo ke sblížení „Livret bleu“ se systémem vkladních knížek „Livret A“. Počínaje touto vyhláškou byly všechny nové vklady (19) soustředěny u Caisse des Dépôts et Consignation (dále jen „CDC“), která na oplátku vyplácela Crédit Mutuel odměnu za zprostředkování. Tato odměna, jež byla původně stanovena 1,3 % vkladů na účtu „Livret bleu“ uložených u CDC, byla dne 1. ledna 2005 snížena na 1,2 % a dne 1. listopadu 2005 na 1,1 %. CDC používá prostředky shromážděné bankou Crédit Mutuel hlavně na financování sociálního bydlení.
(40)
Tato hluboká reforma systému se kromě toho projevila postupným přerozdělením stávajících vkladů (20). Od vyhlášky ze dne 27. září 1991 až do konce prvního pololetí roku 1999 se část určená na „použití v obecném zájmu“ a část „volného použití“ postupně snižovaly, až byly všechny vklady přiděleny k uložení u CDC.
V miliardách FRF a v %
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
Roční průměrné vklady
85,5
83
80,2
83,4
88,7
91,5
92,7
98,1
98,7
Centralizované použití CDC
1 %
7 %
12 %
24 %
39 %
46 %
51 %
69 %
100 %
Použití v obecném zájmu
67 %
54 %
46 %
35 %
27 %
20 %
15 %
10 %
0 %
Volné použití
32 %
39 %
42 %
41 %
35 %
34 %
34 %
21 %
0 %
Zdroj: Littlejohn Fraser
(41)
Dne 1. ledna 2009 vstoupila v platnost reforma, která umožnila všem bankám nabízet vkladní knížku „Livret A“ a kterou se přestalo rozlišovat mezi vkladními knížkami „Livret A“ a spořicími účty „Livret bleu“. Od 1. ledna 2009 se z „Livret bleu“ banky Crédit Mutuel stala vkladní knížka „Livret A“ nabízená pouze pod jiným názvem. Spořicí účet „Livret bleu“, a s ním výlučné právo banky Crédit Mutuel tento produkt šířit, přestaly k tomuto dni existovat.
2.3 Popis důvodů, které vedly k zahájení/prodloužení řízení
(42)
Jak je rozvedeno v rozhodnutí o prodloužení řízení (21), Komise považovala za možné, že Francie prostřednictvím odměny za zprostředkování poskytla bance Crédit Mutuel podporu.
(43)
Z judikatury Altmark Soudního dvora vyplývá, že vyrovnání za veřejnou službu nepředstavují státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU, pokud splňují určité kumulativní podmínky uvedené v rozsudku ve věci Altmark ze dne 24. července 2003 (22).
(44)
Komise se ve svém rozhodnutí o prodloužení řízení domnívala, že není možné, aby byla splněna čtvrtá podmínka judikatury Altmark, protože stát nepřidělil úkol veřejné služby spočívající ve shromažďování vkladů určených na sociální nájemné byty nejvýhodnějšímu zájemci prostřednictvím veřejné soutěže, ale přidělil jej vyjednáváním přímo bance Crédit Mutuel, což předem nezaručuje, že odměna poskytnutá bance Crédit Mutuel není vyšší než míra požadovaná dobře spravovaným podnikem. Kromě toho soudila, že francouzské orgány neprokázaly, že výše vyrovnání byla stanovena vzhledem k nákladům středně velkého a dobře spravovaného podniku v odvětví bankovnictví. Pro stanovení, že výše vyrovnání byla určena na základě analýzy nákladů, které by měl dobře spravovaný podnik ve smyslu judikatury Altmark, totiž nestačí, když francouzské orgány zdůrazňují, že banka Crédit Mutuel je dobře spravovaným podnikem.
(45)
Podle Komise představovala odměna za zprostředkování státní prostředek, který mohl poskytnout selektivní zvýhodnění schopné narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy a jehož použití jí nebylo oznámeno. Odměna za zprostředkování tak mohla obsahovat prvky protiprávní podpory.
(46)
Ve svém rozhodnutí o prodloužení řízení považovala Komise za možné, že toto opatření není slučitelné s čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní čl. 106 odst. 2 SFEU), a soudila, že zřejmě není použitelná žádná z odchylek uvedených v čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU).
(47)
Na základě výpočtů jejího konzultanta se jí totiž jevilo jako možné, že výše vyrovnání přesáhla meze toho, co je nezbytné k pokrytí nákladů vynaložených k plnění povinnosti veřejné služby (shromažďování vkladů určených na sociální nájemné byty) se zohledněním příjmů, které se k ní vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění této povinnosti. Po připomenutí, že výše vyrovnání musí zahrnovat všechna zvýhodnění poskytnutá státem nebo ze státních prostředků, a to v jakékoliv formě, Komise ve svém výpočtu vyrovnání zohlednila nejen čisté náklady na shromažďování vkladů soustředěných v CDC, ale také čistý výsledek (náklady nebo zisk) použití v obecném zájmu a volného použití. Ze zprávy konzultanta Komise vyplývalo nadměrné vyrovnání ve prospěch banky Crédit Mutuel v letech 1991, 1992, 1993 a 1998.
3. ARGUMENTY STĚŽOVATELŮ
(48)
Komise představila argumenty stěžovatelů ve svém rozhodnutí ze dne 6. února 1998 o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní čl. 108 odst. 2 SFEU). Podání předaná od té doby uvádějí následující nové argumenty.
(49)
Zpráva AFB (aktualizovaná koncem února 1999 a předaná Komisi v říjnu roku 1999) o přitažlivém účinku „Livret bleu“ ocenila čistý bankovní produkt vytvořený přitažlivým účinkem „Livret bleu“ na 17 miliard FRF (2,6 miliardy EUR) za předpokladu, že nárůst podílu Crédit Mutuel na trhu ve všech segmentech pocházel v období 1986-1997 výlučně z distribuce „Livret bleu“.
(50)
Studie vypracovaná Caisse Nationale du Crédit Agricole a předložená v květnu roku 2000 provedla analýzu počtu bankovních poboček banky Crédit Mutuel. Ze studie vyplývá, že celkový počet stálých bankovních poboček od roku 1991 do roku 1994 klesal, a potom postupně rostl, až v roce 1998 dosáhl úrovně roku 1990. Vývoj se různil podle jednotlivých regionů: počet stálých bankovních poboček, a poté také nestálých, poklesl v oblastech výrazného tradičního působení banky Crédit Mutuel (Pays de Loire, Bretaň, Alsasko), zatímco v ostatních regionech rostl. Je proto pravděpodobné, že banka Crédit Mutuel omezila své působení ve venkovských oblastech za účelem svého posilnění v oblastech městských. Tyto údaje zřejmě vyvracejí tvrzení banky Crédit Mutuel, podle nichž byla v devadesátých letech minulého století nucena zachovat svou rozsáhlou přítomnost ve venkovských oblastech. Také zřejmě prokazují, že banka Crédit Mutuel je schopna uchovat mimořádně hustou síť i po zrušení jakékoliv kontroly ze strany orgánů veřejné moci.
(51)
AFB zaslala Komisi dopis ze dne 4. června 1998, ve kterém tvrdila, že odměna ve výši 1,3 % z vkladů uložených na spořicím účtu „Livret bleu“ a soustředěných u CDC byla nadměrná, protože spořitelny Caisses d’Épargne a poštovní banka dostávaly ve stejné době od CDC 1,20 % a 1,50 % z prostředků uložených na vkladních knížkách „Livret A“, které byly rovněž soustředěny u CDC. AFB v dopisu uvádí, že v roce 1997 nabídla francouzským orgánům, že zajistí shromažďování vkladů na „Livret bleu“ za odměnu ve výši pouhého 1 %, ale že vláda ponechala tuto nabídku bez odpovědi. AFB zejména zdůraznila, že se ve zprávě poslance Douyèra z dubna 1998 o modernizaci spořitelen Caisses d’Épargne uvádí, že náklady na shromažďování průměrné spořitelny, jako je například spořitelna Burgundska, dosahují výše 0,96 % vkladů a že neexistuje důvod, proč by banka Crédit Mutuel měla mít správní náklady vyšší.
(52)
Rozklad kanceláře Glais ze srpna 2000 předložený na žádost AFB přinesl statistické podklady o údajném konkurenčním zvýhodnění banky Crédit Mutuel díky výlučnému právu distribuce „Livret bleu“. Přezkum časových řad ukazuje, že vklady na spořicím účtu „Livret bleu“ a vklady na jiných účtech vykazovaly až do přelomu let 1985-1987 prudký růst. Růst úvěrů pro domácnosti pokračuje i po tomto období a zůstává výraznější u banky Crédit Mutuel než u jejích hlavních konkurentů. Znalec kanceláře Glais z toho vyvozuje, že „účinek spořicího účtu Livret bleu zřejmě přitahoval zákazníky a od poloviny osmdesátých let zřejmě kladný účinek přetrvával, aniž by vklady rostly. Zdá se, že od tohoto období stála expanzivní strategie banky Crédit Mutuel právě na stálých zákaznicích takto původně získaných“. Na základě použití zejména ukazatele přetrvávání náhodných hospodářských otřesů na proměnné činnosti a modelování jednoduché rovnice poptávky po úvěrech došel znalec k závěru, že činnost banky Crédit Mutuel (hlavně v oblasti úvěrů) zřejmě neprobíhala v souladu s průměrným vývojem na bankovním trhu. Znalec vysvětluje tento jev skutečností, že zákazníci banky Crédit Mutuel byli svému ústavu věrnější než zákazníci jiných bank, a to např. kvůli spořicímu účtu „Livret bleu“.
(53)
V druhém podání (z prosince 2000) předložila kancelář Glais novou ekonometrickou analýzu stupně připoutanosti zákazníků ke každé bankovní síti. Podle znalce potvrzují její výsledky předpoklad, podle něhož mají Crédit Mutuel a Caisses d’Épargne lepší prostředky než ostatní banky, aby ze svých zákazníků učinily zákazníky stálé. Není ale možné určit, zda je důvodem této větší stálosti zákazníků nabídka vkladních knížek osvobozených od daní nebo využívání husté sítě poboček v různých regionech (dva nástroje, které jsou těmto sítím společné).
(54)
Na okraj tohoto řízení obdržela Komise také dodatečné podání předložené stěžovateli, podle nějž mohla banka Crédit Mutuel získat banku CIC, jež byla předtím majetkem veřejné pojišťovací skupiny GAN, při její privatizaci v dubnu 1997 kvůli podporám, jež získala díky spořicímu účtu „Livret bleu“ a díky nimž vzrostl její podíl na trhu vkladů z 2 % v roce 1969 na přibližně 6,9 % v roce 1997. Podle stěžovatelů rostly díky dotčeným podporám rychle vlastní prostředky podniku, a to z 650 milionů FRF (99 milionů EUR) v roce 1974 na 47,3 miliardy FRF (7,2 miliardy EUR) v roce 1997.
(55)
Stížnost podaná Sdružením obětí banky Crédit Mutuel ze dne 19. září 2006 obsahuje pouze tvrzení o údajném „zneužití veřejného spoření k soukromým a obchodním účelům […] na úkor spořitelů a francouzského hospodářství“, a to bez skutečných argumentů nebo důkazů ohledně případné protiprávní státní podpory.
4. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH TŘETÍCH STRAN
(56)
Po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení ze dne 6. února 1998 obdržela Komise komentáře od řady zúčastněných třetích stran.
(57)
Někteří konkurenti banky Crédit Mutuel informovali o újmě, o které se domnívají, že ji utrpěli kvůli přidělení výlučného práva na distribuci spořicího účtu „Livret bleu“ bance Crédit Mutuel. Tyto banky uváděly ve většině případů údajný přitažlivý účinek spořicího účtu „Livret bleu“, kvůli kterému přicházejí o zákazníky ve prospěch Crédit Mutuel, a přály si zrušení tohoto výlučného práva. Takové komentáře zaslaly Komisi následující bankovní ústavy:
Banque Dupuy de Parseval
Banque Natexis
Banque de Picardie
Banque Populaire de Bourgogne
Banque Populaire Bretagne Atlantique
Banque Populaire du Centre
Banque Populaire Centre-Atlantique
Banque Populaire de Champagne
Banque Populaire de la Côte d’Azur
Banque Populaire du Dauphiné et des Alpes du Sud
Banque Populaire de Franche-Comté, du Maconnais et de l’Ain
Banque Populaire du Haut-Rhin
Banque Populaire de La Loire
Banque Populaire de Lorraine
Banque Populaire de Lyon
Banque Populaire du Midi
Banque Populaire du Massif Central
Banque Populaire de l’Ouest
Banque Populaire Provençale et Corse
Banque Populaire des Pyrénées Orientales, de l’Aude et de l’Ariège
Banque Populaire du Quercy et de l’Agenais
Banque Populaire Savoisienne
Banque Populaire de la Région Économique de Strasbourg
Banque Populaire du Sud-Ouest
Banque Populaire du Tarn et de l’Aveyron
B.P.ROP Banque Populaire
Banque de Savoie
Crédit Commercial de France
Crédit Commercial du Sud-Ouest
Crédit Lyonnais
Société Générale
Union des Banques à Paris.
(58)
Vedle připomínek na obranu banky Crédit Mutuel uvedených v oddílu 4 obdržela Komise připomínky ve prospěch mechanizmu spořicího účtu „Livret bleu“, jež podaly následující třetí strany:
pan Bertholet, poslanec za departement Drôme
pan Blondel, člen generální rady departementu Nord
pan Cabot, ředitel Centre régional Information Jeunesse de Toulouse
pan Cormorèche, starosta Montuel
pan Cornelis, člen generální rady departementu Nord
pan Chavannes, starosta Angoulême
pan Crépeau, poslanec za departement Charente-Maritime
pan Debavelaere, senátor za departement Pas-de-Calais
pan Decool, starosta Brouckerque
pan Delevoye senátor za departement Pas-de-Calais
pan Delnatte, poslanec za departement Nord
pan Dolez, poslanec za departement Nord
pan Ewald, regionální zástupce sdružení Association pour le droit à l’initiative économique
pan Fronton, Union départementale des associations familiales de Haute-Garonne
pan Foy, senátor za departement Nord
pan Galiègue, předseda Caisse de Crédit Mutuel de Solesmes
paní Gournay, starostka Caestre
paní Armelle Guinebertière, poslankyně Evropského parlamentu
pan Hervé, starosta Rennes
pan Humez, předseda Comité départemental de lutte contre la mucoviscidose du Pas-de-Calais
paní Ingelaere, předsedkyně Flandr’action
pan Juppé, poslanec a primátor města Bordeaux
pan Lapalu, předseda sdružení Animation et gestion d’organismes privés
pan Lazaro, poslanec za departement Nord
pan Lebreton, předseda generální rady departementu Côtes d’Armor
pan Ledieu, starosta Cateau-Cambrésis
pan Leleu, člen správní rady Crédit Mutuel Nord
pan Maille, předseda Communauté urbaine de Brest
pan Masclet, člen regionální rady regionu Nord-Pas-de-Calais
pan Méhaignerie, předseda generální rady departementu d’Ille-et-Villaine
pan Mio, člen regionální rady regionu Nord-Pas-de-Calais
paní Novak, předsedkyně sdružení Association pour le droit à l’initiative économique
paní Permuy, členka regionální rady regionu Nord-Pas-de-Calais
pan Albert Rivaux, člen generální rady departementu Pas-de-Calais
pan de Rohan, předseda regionální rady regionu Bretaň
pan Valla, člen generální rady departementu l’Ardèche
pan Vanlerenberghe, starosta Arrasu
pan Villain, starosta Cambrai
pan de Villiers, poslanec za departement Vendée.
(59)
Velká většina třetích stran zdůraznila úlohu, kterou hraje Crédit Mutuel zejména na regionální úrovni při financování sociálního hospodářství, a to hlavně neziskových sdružení. Zdůraznily také doprovodnou úlohu, již plní banka Crédit Mutuel u lidových vrstev, které tvoří důležitou část jejích zákazníků. Řada místních zastupitelů zdůraznila úlohu Crédit Mutuel při vytváření podniků a pracovních příležitostí a ve spojení s místní samosprávou při rozvoji místních iniciativ. Další se domnívaly, že svými decentralizovanými strukturami vyhovuje Crédit Mutuel lépe než centralizované ústavy místním potřebám a nutnosti vyváženého rozvoje území.
5. PŘIPOMÍNKY BANKY CRÉDIT MUTUEL
(60)
Crédit Mutuel vyčítá Komisi mimořádně dlouhé vyřizování záležitosti.
(61)
Vedle toho se podle Crédit Mutuel netýkal rozsudek Soudu prvního stupně pouze chybějícího odůvodnění, ale obsahoval také kritiku uvažování Komise, která nebyla údajně zohledněna v rozhodnutí o prodloužení řízení, a to zejména pokud jde o výpočet případného nadměrného vyrovnání. V tomto ohledu vyčítá Crédit Mutuel Komisi, že pouze sečetla kladné roční zůstatky, aniž od nich odečetla zůstatky z roků se zápornými výsledky, a to v rozporu s metodou doporučovanou rámcem Společenství pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (dále jen „rámec Společenství z roku 2005“) (23).
(62)
Podle banky splňuje odměna za zprostředkování čtyři podmínky judikatury Altmark:
a)
pokud jde o první podmínku, byla banka Crédit Mutuel údajně pověřena dvěma službami obecného hospodářského zájmu, a to jednak zachováním dostatečného počtu bankovních poboček ve venkovském prostředí z důvodů územního rozvoje a jednak shromažďováním vkladů určených na financování sociálního bydlení. Pokud jde o zachování bankovních poboček na venkově, banka popírá závěr Komise, podle nějž je znění francouzských právních a jiných předpisů příliš neurčité na to, aby pověřilo Crédit Mutuel podobným úkolem, a aby tak byla splněna první podmínka judikatury Altmark. Podle Crédit Mutuel dospěla Komise k tomuto závěru na základě skutečnosti, že tyto dokumenty neuložily bance Crédit Mutuel konkrétní povinnosti, protože platí pro bankovnictví jako celek. Banka Crédit Mutuel se domnívá, že se Komise pokouší vnutit jí důkazní břemeno, aby prokázala, že je splněna první podmínka judikatury Altmark, s čímž dotčená judikatura údajně nepočítá;
b)
pokud jde o druhou podmínku, Crédit Mutuel zdůrazňuje, že odměna za zprostředkování byla zavedena současně s povinností soustředit finanční prostředky u CDC a že způsoby výpočtu této odměny byly stanoveny objektivním a transparentním způsobem;
c)
pokud jde o třetí podmínku, banka se domnívá, že odměna není dostačující na pokrytí nákladů na shromažďování finančních prostředků, protože činnost spojená s jejich centralizovaným použitím u CDC údajně vykazuje záporný zůstatek za celé období 1991-2005;
d)
Crédit Mutuel se domnívá, že je splněna i čtvrtá podmínka. Výše odměny za zprostředkování byla údajně stanovena podle skutečných nákladů, které banka měla v souvislosti s distribucí „Livret bleu“. Banka Crédit Mutuel je ve smyslu judikatury Altmark údajně dobře spravovaným podnikem, protože její správní náklady patří k nejnižším. Komise to údajně ve svém rozhodnutí o prodloužení řízení uznala (24). Banka se domnívá, že Komise nerozvedla dostatečně důvody, kvůli nimž se domnívá, že tato podmínka nebyla splněna.
(63)
Banka Crédit Mutuel se každopádně domnívá, že opatření je slučitelné s vnitřním trhem ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU. Crédit Mutuel kritizuje zejména metodu výpočtu nadměrného vyrovnání, o níž se zmiňuje rozhodnutí o prodloužení řízení. Podle banky se Komise nejprve dopustila v posouzení celkového hospodářského výsledku provozního účtu „Livret bleu“ chyb ve výpočtu, protože převzala chybné závěry svého konzultanta, a to bez ohledu na skutečnost, že sporné body mezi konzultantem Komise a konzultantem Crédit Mutuel nebyly vyřešeny (25).
(64)
Crédit Mutuel dále popírá přístup na ročním základě zvolený Komisí (tzn. skutečnost vzít v úvahu pouze částky u roků, v nichž došlo k nadměrnému vyrovnání, a nevyrovnat je částkami za roky, kdy vyrovnání bylo nedostatečné), což je údajně v rozporu s některými předchozími případy, zrušeným rozhodnutím a podle banky také s rámcem Společenství z roku 2005 (26). Komise by měla postupovat podle komplexního přístupu (tzn. vyrovnat celkovou částku za roky nadměrného vyrovnání částkou za roky nedostatečného vyrovnání), a to jednak pro celé období 1991-1998 a jednak pro celé období počínaje rokem 1999.
(65)
Ve svém rozhodnutí o prodloužení řízení Komise navíc nezohlednila správně přiměřený zisk. Své posouzení přiměřeného zisku založila na výši nákladů povinného vlastního kapitálu odhadovaných na 6 %, zatímco tyto náklady představují v analytickém účetnictví zatížení a ne ziskové rozpětí. Komise měla zohlednit míru návratnosti kapitálu, jak doporučuje společnost Arthur Andersen (27). Navíc postavila výpočet přiměřeného zisku na pomíjivém základě, který se v okamžiku úplné centralizace vkladů u CDC stává nulovým, protože tyto vklady nemají žádné náklady z hlediska povinného vlastního kapitálu. Crédit Mutuel zdůrazňuje, že ukazatel zvolený Komisí vede k tomu, že banku připravuje u „Livret bleu“ o veškeré běžné ziskové rozpětí. Podle Crédit Mutuel musí mít každá banka možnost dosahovat běžné ziskové rozpětí, a to i u centralizovaného použití, jež nemá žádné náklady vlastního kapitálu v úzce pojatém předpisovém chápání míry solventnosti.
(66)
Komise také řádně nezohlednila náklady spojené s dalším úkolem obecného zájmu, o kterém se banka Crédit Mutuel domnívá, že ho plní, a to zachováním bankovních poboček na venkově za účelem podněcování lidového spoření na celém území usnadněním přístupu k bankovním službám co největšímu počtu osob.
(67)
Crédit Mutuel nakonec odmítá existenci přitažlivého účinku. Připomíná, že Komise ve svém zrušeném rozhodnutí uznala, že se tento přitažlivý účinek nepodařilo formálně prokázat, a soudí, že od té doby se neobjevila žádná nová skutečnost.
(68)
Pokud jde o postup, odmítá Crédit Mutuel jakékoliv vracení případné podpory s odvoláním na několik obecných zásad práva Společenství, a to zejména zásadu legitimního očekávání a dodržení přiměřené lhůty.
6. PŘIPOMÍNKY FRANCIE
(69)
Francie soudí, že podmínky judikatury Altmark jsou splněny:
a)
pokud jde o první podmínku, zdůrazňuje, že Komise uznala, že banka Crédit Mutuel byla pověřena úkolem služby obecného hospodářského zájmu, a to shromažďováním vkladů určených na financování sociálního bydlení. Připomíná, že Komise ve svém rozhodnutí o prodloužení řízení uvedla, že zachování bankovních poboček ve venkovské oblasti z důvodů územního rozvoje lze považovat za službu obecného hospodářského zájmu (28), ale neodpovídá na argumenty uvedené Komisí ve svém rozhodnutí o prodloužení řízení, podle nichž není první podmínka judikatury Altmark splněna, protože neexistují vnitrostátní právní a jiné předpisy, které by jasným způsobem přidělovaly úkol ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU (29);
b)
pokud jde o druhou podmínku, Francie se domnívá, že parametry vyrovnání byly stanoveny předem objektivním a transparentním způsobem;
c)
pokud jde o třetí podmínku, tvrdí, že výše vyrovnání (odměna za zprostředkování) nepřesahovala míru nutnou k pokrytí nákladů systému a odkazuje přitom na analytický výkaz zisků a ztrát účtu „Livret bleu“ za období 1999-2005;
d)
čtvrtá podmínka je také údajně splněna, protože Francie tvrdí, že správa banky Crédit Mutuel splňuje požadovaná kritéria účinnosti (30).
(70)
Pokud jde o podmínky existence podpory, Francie odkazuje na argumenty uvedené před zrušením rozhodnutí z roku 2002:
a)
podmínka státních prostředků není splněna, protože zisky banky Crédit Mutuel z vkladů nesoustředěných u CDC (volné použití a použití v obecném zájmu) pocházely ze soukromých zdrojů (peněžní částky uložené spořiteli) a orgány veřejné moci s nimi nemohly disponovat;
b)
výměna mezi členskými státy nemohla být ovlivněna před ukončením jednotného trhu bankovních a finančních činností dne 1. ledna 1993 po přijetí druhé směrnice Rady 89/646/EHS ze dne 15. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přístupu k činnosti úvěrových institucí a jejího výkonu a o změně směrnice 77/780/EHS (dále jen „druhá bankovní směrnice“) (31). Počínaje tímto dnem se francouzské orgány domnívaly, že kvůli skutečnosti, že neexistoval evropský status družstevních společností, a kvůli omezením, jež tento stav měl na přeshraniční rozvoj společností se statusem družstev jako Crédit Mutuel, nevyvíjely bankovní pobočky Crédit Mutuel činnost mimo vnitrostátní hranice. Účty „Livret bleu“ otevřené nerezidentům k tomu navíc představovaly méně než 0,1 % vkladů. Francouzské orgány také soudily, že se zahraniční bankovní ústavy ve Francii zaměřovaly na zcela jiný trh, než byl trh Crédit Mutuel;
c)
odměna za zprostředkování placená CDC bance Crédit Mutuel u centralizovaných vkladů na účtu „Livret bleu“ nemohla představovat podporu, ale pouze odměnu za službu poskytovanou bankou, jejíž výše byla smluvně stanovena v roce 1991 na 1,3 %. Francouzské orgány trvaly na závažnosti správních nákladů u „Livret bleu“ kvůli počtu spořicích účtů, na nichž byl vklad nižší než 5 000 FRF (762 EUR). Odvolávaly se na studie analytického účetnictví provedené Crédit Mutuel (po zavedení dotčeného opatření), aby dospěly k závěru, že tato výše odměny byla plně odůvodněná. Tvrdily, že každé zvýhodnění, které by měl obsahovat spořicí účet „Livret bleu“, je nutno posuzovat z hlediska nákladů spojených s cílem obecného hospodářského zájmu. V tomto ohledu upozornily Komisi na rostoucí přerozdělování vkladů na účtu na finanční použití v obecném zájmu, jehož podíl vzrostl z 50 % vkladů na „Livret bleu“ v období 1975 až 1983 na 65 % v období 1983 až 1991 a na 100 % vkladů soustředěných u CDC v roce 1998;
d)
za předpokladu, že by se skutečně jednalo o podporu, jednalo by se v každém případě o podporu stávající, protože režim „Livret bleu“ byl zaveden před liberalizací bankovního trhu dne 1. ledna 1993 (uplynutí lhůty pro provedení druhé bankovní směrnice).
(71)
Ve zprávě ze dne 26. října 2001 uvádějí francouzské orgány důvod, proč by se v případě, že by Komise označila opatření za podporu, jednalo v každém případě o podporu slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 3 SFEU. Vytýkají Komisi, že se dopustila chyb při výpočtu celkového výsledku provozního účtu „Livret bleu“, protože nepostupovala podle metody doporučené konzultantem banky Crédit Mutuel (32). Tvrdí také, že Komise musí zohlednit přiměřený zisk, jehož výši odhadují na […] (33).
(72)
Ve svých připomínkách k rozhodnutí o prodloužení řízení vytýkají francouzské orgány Komisi, že postupovala „asymetricky“, když nevyrovnala částky z let, kdy došlo k nadměrnému vyrovnání (1991, 1992, 1993 a 1998), částkami za roky, kdy došlo k vyrovnání nedostatečnému (1994 až 1997), a že v příloze 1 rozhodnutí o prodloužení řízení převzala plně závěry svého konzultanta ohledně tří bodů, u nichž existuje mezi Francií a Komisí rozdílný názor. Francie upřesnila, že během celého období 1999-2005 docházelo u systému „Livret bleu“ k nedostatečnému vyrovnání ze strany státu. Výše odměny za zprostředkování tak nepřesáhla míru nutnou k pokrytí nákladů spojených s distribucí „Livret bleu“ v podobě zanesené do analytického účetnictví „Livret bleu“, jež bylo vypracováno společně s Komisí (s výhradou dvou úprav (34)) a jež vyhovuje požadavkům směrnice Komise 80/723/EHS ze dne 25. června 1980 o zprůhlednění finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky a o finanční průhlednosti uvnitř určitých podniků (35). Francie také vysvětlila, že k nedávným snížením odměny za zprostředkování došlo hlavně kvůli uspokojení potřeb subjektů činných ve financování sociálního bydlení (36).
(73)
Francouzské orgány upřesňují, že od roku 1999 existuje mechanismus vracení případného nadměrného vyrovnání.
(74)
Francie také vysvětlila, že riziko chybějící hotovosti do jednoho měsíce nesla banka Crédit Mutuel a že riziko chybějící hotovosti nad jeden měsíc nesla CDC. Upřesnila také, že u částek shromážděných na účtu „Livret bleu“ se míra vyvážení rizik pro výpočet potřeby vlastního kapitálu nutného pro míru solventnosti rovnala nule. Uvedla, že vyvážení rizika z hlediska potřeby vlastního kapitálu Crédit Mutuel se v období 1999 až 2005 u jiných produktů spoření a jiných prostředků kromě „Livret bleu“ pohybovalo od […] do […] %. Francouzské orgány upřesnily, že kvůli tomu, že uplatnění evropské míry solventnosti se počínaje plným soustředěním vkladů u CDC v roce 1999 nejevilo jako náležité, zahrnula banka Crédit Mutuel pro výpočet přiměřeného zisku u „Livret bleu“ náklady vlastního kapitálu, jež byly stanoveny vzhledem k nákladům jiných produktů spoření a jiných zdrojů, přičemž je omezila (na […] až […] % mezi rokem 1999 a rokem 2005). Na žádost Komise Francie také poskytla upřesnění ohledně rozpětí odměny související s vytvořením povinných rezerv u francouzské národní banky Banque de France.
7. POSOUZENÍ
7.1 Existence podpory
(75)
V rozhodnutí o prodloužení řízení Komise soudila, že odměna za zprostředkování vyplácená CDC bance Crédit Mutuel představuje jediné dotčené opatření, jež by mohlo obsahovat prvky podpory (37).
(76)
Případná podpora, kterou v sobě obsahuje odměna za zprostředkování, byla zavedena dne 27. září 1991 vyhláškou ze stejného dne a v tomto rozhodnutí je analyzována až do uvolnění distribuce vkladní knížky „Livret A“ a harmonizace „Livret bleu“ s touto vkladní knížkou dne 1. ledna 2009 (38).
7.1.1 Podmínky judikatury Altmark nejsou splněny
(77)
Je nutno zdůraznit, že podle judikatury Altmark (39) nepředstavují vyrovnání vyplácená na oplátku za úkoly veřejné služby státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, pokud jsou splněny čtyři kumulativní podmínky.
(78)
Ve svých připomínkách k rozhodnutí o prodloužení řízení uvádějí francouzské orgány a banka Crédit Mutuel existenci dvou služeb obecného hospodářského zájmu, a to zachování dostatečného počtu bankovních poboček ve venkovském prostředí z důvodů územního rozvoje a shromažďování vkladů určených na financování sociálního bydlení.
(79)
Ovšem již před zavedením dotčeného opatření nebyla banka Crédit Mutuel povinna udržovat své pobočky ve venkovském prostředí, protože zákon o zřizování a zavírání bankovních poboček byl zrušen v roce 1987 a kontrolní režim (údajně nadále platný pro Crédit Mutuel v období 1987 až 1991) dne 1. července 1991 (40). Francouzské orgány a Crédit Mutuel ostatně nepopíraly závěr rozhodnutí o prodloužení řízení, podle kterého „neexistuje po roce 1991 [to znamená k 1. červenci 1991] žádný akt, na jehož základě by byla banka Crédit Mutuel pověřena ve smyslu čl. 86 Smlouvy o ES [nyní článek 106 SFEU] úkolem uvedeným ve výše uvedeném bodě 24 pod písmenem iii) [zachování poboček na venkově z důvodů územního rozvoje]“ (41).
(80)
Z tohoto důvodu je nutno ověřit, zda je judikatura Altmark použitelná, pouze u úkolu shromažďovat vklady za účelem financování sociálního bydlení.
(81)
Komise připomíná, že členské státy mají širokou posuzovací pravomoc týkající se povahy služeb, které lze označit za služby obecného hospodářského zájmu. Domnívá se, že prováděcí nařízení k ustanovením článku 9 opraveného finančního zákona na rok 1975 (42) a článku 24 opraveného finančního zákona na rok 1982 (43), a zejména pak vyhláška ze dne 27. září 1991, svěřují jasně Crédit Mutuel úkol (v podobě definované v článcích R 323-10 a R 331-14 stavebního a bytového zákoníku) shromažďovat finanční prostředky, které se převádějí na CDC a umožňují posledně jmenovanému subjektu financovat sociální bydlení. Komise soudí, že se Francie nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když označila tento úkol za službu obecného hospodářského zájmu.
(82)
Podle čtvrté podmínky judikatury Altmark, „není-li výběr podniku, který má být pověřen plněním povinností veřejné služby, v konkrétním případě učiněn v rámci řízení o zadání veřejné zakázky umožňujícího vybrat zájemce schopného poskytovat tyto služby za nejmenších nákladů pro územně správní celek, musí být úroveň nutného vyrovnání určena na základě analýzy nákladů, které by vynaložil průměrný podnik, správně řízený […], aby mohl uspokojit požadavky veřejné služby, při plnění těchto povinností se zohledněním příjmů, které se k nim vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností“ (44).
(83)
Komise soudí, že čtvrtá podmínka není splněna, pokud jde o úkol shromažďovat vklady soustředěné u CDC za účelem financování sociálního bydlení. Je nutno poznamenat, že stát nepověřil tímto úkolem nejvýhodnějšího zájemce v rámci veřejné soutěže, ale přímým vyjednáváním s Crédit Mutuel. Výše odměny za zprostředkování nebyla stanovena vzhledem k nákladům spojeným s poskytováním služby obecného hospodářského zájmu, které by měl průměrný a správně řízený podnik. Výše odměny za zprostředkování stanovená na 1,3 % nemohla vycházet ze skutečných nákladů Crédit Mutuel při poskytování služby obecného hospodářského zájmu, protože v září 1991 neexistovalo oddělené účetnictví pro „Livret bleu“, jež by umožnilo zpětně dohledat v účetnictví banky náklady spojené výlučně s „Livret bleu“. Oddělené účetnictví „Livret bleu“ bylo vytvořeno až po několika letech a pro období před rokem 1991 bylo vypracováno zpětně. Nic proto neukazuje, že míra odměny za zprostředkování byla stanovena s ohledem na náklady průměrného a správně řízeného podniku, který poskytuje dotčený úkol obecného zájmu. Francouzské orgány tvrdí, že banka Crédit Mutuel je obecně dobře spravována. Toto tvrzení ovšem skutečně nedokládají a odkazují hlavně na bod 13 rozhodnutí o prodloužení řízení, v němž Komise pouze uvádí finanční výsledky Crédit Mutuel v roce 2004 (bilanční suma, čistý hospodářský výsledek, poměr mezi náklady a výnosy, kapitál a míra solventnosti). Pokud by členský stát stanovil výši vyrovnání na základě analýzy nákladů průměrného a správně řízeného podniku, neměl by žádném případě potíže prokázat to Komisi a vysvětlit jí použitou metodiku, což Francie v tomto konkrétním případě neučinila. Skutečnost, že od uvolnění distribuce vkladních knížek „Livret A“ a spořicích účtů „Livret bleu“ k 1. lednu 2009 klesla odměna za zprostředkování banky Crédit Mutuel z 1,1 % na 0,6 %, zřejmě ukazuje na to, že výše této odměny byla vyšší než v případě, že by tato odměna byla určena na základě nákladů průměrného a správně řízeného podniku zajišťujícího stejný úkol obecného zájmu.
(84)
Vzhledem k tomu, že podmínky judikatury Altmark jsou kumulativní, stačí, že jedna z podmínek není splněna, aby judikatura nebyla použitelná a dotčené opatření mohlo případně představovat státní podporu. Z předcházejícího vyplývá, že dotčené opatření nesplňuje čtvrtou podmínku judikatury Altmark. Judikatura Altmark tak není použitelná a je nutno prověřit, zda opatření skutečně představuje státní podporu (45) (46).
7.1.2 Podmínky existence podpory jsou splněny
(85)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.
7.1.2.1 Přičitatelnost státu a státní prostředky
(86)
CDC vyplácela bance Crédit Mutuel odměnu za zprostředkování ročně (47) podle úmluvy mezi státem a Crédit Mutuel, která stanovila způsoby provádění nařízení ze dne 27. září 1991. Výši odměny za zprostředkování stanovuje stát jako vyrovnávací platbu za plnění povinností veřejné služby. CDC je navíc veřejným podnikem, jehož jednání je přičitatelné státu (48). Podmínka přičitatelnosti státu a státních prostředků je tak splněna.
7.1.2.2 Selektivita
(87)
Odměna za zprostředkování byla poskytována výlučně bance Crédit Mutuel na oplátku za shromažďování spoření, jež bylo soustředěno u CDC za účelem financování sociálního bydlení, a to prostřednictvím spořicího účtu „Livret bleu“, na jehož distribuci měla banka Crédit Mutuel výlučné právo. Toto opatření mělo proto selektivní povahu.
7.1.2.3 Ověření existence výhody narušující hospodářskou soutěž, jelikož podmínky judikatury Altmark nejsou použitelné
(88)
Odměna za zprostředkování zlepšila konkurenční postavení Crédit Mutuel vůči jejím konkurentům, protože představovala převod státních prostředků pouze ve prospěch této banky. Podle judikatury Soudního dvora představuje zlepšení konkurenčního postavení určitého podniku v důsledku státní podpory obvykle důkaz narušení hospodářské soutěže s ostatními podniky, které podobnou podporu nezískaly (49).
7.1.2.4 Ovlivnění obchodu mezi členskými státy
(89)
Podle ustálené judikatury dochází k ovlivnění obchodu mezi členskými státy, pokud podnik-příjemce podpory vyvíjí činnost v oblasti otevřené hospodářské soutěži, v níž dochází k obchodu mezi členskými státy (50). Ovšem počínaje rokem 1979 dosáhl podíl zahraničních bank na trhu výše 8 % u úvěrové činnosti (4 % u poboček bez vlastní právní subjektivity a 4 % u dceřiných společností s francouzskou právní subjektivitou) a 4,5 % u přijímání vkladů (2 % a 2,5 %). Vzhledem ke všem zahraničním bankám dosáhl podíl nefrancouzských evropských bank u úvěrů 50 % a u vkladů 70 %. Banka Crédit Mutuel tak byla počínaje sedmdesátými lety vystavena na francouzském území hospodářské soutěži zahraničních bankovních sítí. Ve zvažovaném období přitom byl již trh hotovostního bankovního spoření, který zahrnuje také spořicí nástroje jako Codevi, LEP (vkladní knížka lidového spoření), „Livret jeune“ (spoření mladých), spořicí účty na běžných vkladních knížkách a CEL (spořicí účet bydlení) (51), otevřen hospodářské soutěži.
(90)
Komise tak dochází k závěru, že čtyři podmínky nutné k prokázání existence podpory jsou splněny.
7.1.2.5 Protiprávnost opatření podpory
(91)
Opatření podpory je protiprávní, protože nebylo oznámeno Komisi v souladu čl. 108 odst. 3 SFEU a bylo prováděno poté, co ve Francii vstoupila v platnost Smlouva o založení Evropského hospodářského společenství.
(92)
Jako odpověď na argument uváděný francouzskými orgány, podle nějž se údajně jedná o stávající podporu, protože byla přijata před koncem lhůty na provedení druhé bankovní směrnice dne 1. ledna 1993, Komise zdůrazňuje, že tato směrnice měla za cíl uskutečnění vnitřního trhu v odvětví úvěrových institucí z hlediska svobody usazování a volného poskytování služeb. Neznamenala, že dotčený trh byl před přijetím odměny za zprostředkování uzavřen hospodářské soutěži, ale pouze to, že v odvětví bankovnictví dosud přetrvávaly určité překážky pro svobodu usazování a volné poskytování služeb. Rozhodnutí ze dne 10. května 2007 zjišťuje, že spořicí účet „Livret bleu“ patří k „trhu“ bankovního spoření v hotovosti, což znamená otevření dotčené činnosti hospodářské soutěži, a v žádném bodě nepotvrzuje argument francouzských orgánů, podle nějž byla dotčená činnost otevřena hospodářské soutěži až v roce 1993. Rozhodnutí se naopak odvolává na existenci „vyzrálého“ trhu (52).
7.2 Slučitelnost podpory s vnitřním trhem
(93)
Jelikož dotčené opatření obsahuje prvky státní podpory, musí Komise analyzovat jeho slučitelnost s vnitřním trhem.
(94)
Podle čl. 106 odst. 2 SFEU: „podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu […] podléhají pravidlům obsaženým ve Smlouvách, zejména pravidlům hospodářské soutěže, pokud uplatnění těchto pravidel nebrání právně nebo fakticky plnění zvláštních úkolů, které jim byly svěřeny. Rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie“.
(95)
V souladu s judikaturou Soudního dvora, praxí Komise a rámcem Společenství z roku 2005 čl. 106 odst. 2 SFEU znamená, že státní podpora poskytnutá podniku pověřenému správou služby obecného hospodářského zájmu může být prohlášena za slučitelnou s vnitřním trhem, pokud opatření podpory splňuje následující podmínky:
a)
poskytovaná služba vykazuje příznačné vlastnosti služby obecného hospodářského zájmu;
b)
podnik byl státem skutečně pověřen poskytováním této služby obecného hospodářského zájmu prostřednictvím jednoho nebo více úředních aktů;
c)
jsou dodrženy zásady nezbytné nutnosti a proporcionality; a
d)
rozvoj obchodu není dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie.
(96)
Podmínky a) a b) jsou splněny z důvodů uvedených v bodě 81.
(97)
Pokud jde o podmínku d), Komise nemá žádné údaje, které by naznačovaly, že byl obchod uvnitř Společenství dotčen v tak závažné míře, že by podpora tuto podmínku nesplňovala. Rozhodnutí ze dne 10. května 2007 zejména požadovalo, aby bylo zrušeno výlučné právo na distribuci „Livret bleu“, protože zvláštní práva spojená s distribucí „Livret bleu“ představovala omezení volného poskytování služeb uvnitř Společenství (53). Pokud odměna za zprostředkování nepředstavovala nadměrné vyrovnání za úkoly služby obecného hospodářského zájmu svěřené Crédit Mutuel, nelze soudit, že by ovlivňovala rozvoj obchodu v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie.
(98)
Komise proto dále přezkoumává, zda byly skutečně dodrženy zásady nezbytné nutnosti a proporcionality, tzn. zda výše vyrovnání představovaná odměnou za zprostředkování nepřesáhla částku nezbytně nutnou k pokrytí nákladů vyvolaných plněním povinností veřejné služby při zohlednění příjmů, které se k ní vztahují, jakož i přiměřeného zisku z plnění těchto povinností (54).
(99)
Při ověřování neexistence případného nadměrného vyrovnání (viz pododdíl 7.2.5) používá Komise pro období od 27. září 1991 (viz pododdíl 7.2.1) do 31. prosince 2005 komplexní přístup (viz pododdíl 7.2.2). Zohledňuje všechna zvýhodnění spojená s „Livret bleu“, aniž do nich zahrnuje případný přitažlivý účinek, jehož rozsah se nepodařilo určit (viz pododdíl 7.2.3). Je zohledněn přiměřený zisk (viz pododdíl 7.2.4), a to včetně u vkladů soustředěných u CDC.
7.2.1 Začátek zvažovaného období dne 27. září 1991
(100)
V rozhodnutí o prodloužení řízení zahrnoval výpočet čistého hospodářského výsledku spořicího účtu „Livret bleu“, provedený za účelem posouzení existence případného nadměrného vyrovnání, hospodářský výsledek za celý rok 1991 (55). Jinak řečeno, čisté příjmy vytvořené jak volnými použitími, tak použitími v obecném zájmu byly zohledněny od 1. ledna 1991.
(101)
Jak bylo vysvětleno v bodech 75 a 76, jediné opatření, kterého se tato záležitost týká, je odměna za zprostředkování, jejíž podstata byla zavedena dne 27. září 1991, a to ve stejné době, kdy byla banka Crédit Mutuel pověřena soustředit své vklady u CDC za účelem financování sociálního bydlení. Před tímto dnem neexistovala ani odměna za zprostředkování, ani soustředění vkladů u CDC. Komise proto musí zahájit posuzování přiměřenosti podpory počínaje tímto dnem.
(102)
Náklady a příjmy spojené s poskytováním služby obecného hospodářského zájmu nemohou proto pocházet z období před dnem 27. září 1991. Jinými slovy, náklady a příjmy spojené s poskytováním služby obecného zájmu financované dotyčnou podporou lze zohlednit až ode dne zavedení tohoto opatření podpory (odměny za zprostředkování). Komise dospívá k závěru, že její rozhodnutí o prodloužení řízení obsahovalo nesrovnalost v tom smyslu, že sice omezilo opatření podpory pouze na odměnu za zprostředkování zavedenou dne 27. září 1991, ale nadále zohledňovalo čisté příjmy ze spořicích účtů „Livret bleu“ i za období od 1. ledna 1991 do 27. září 1991.
(103)
Jelikož je banka Crédit Mutuel schopna sdělit čisté hospodářské výsledky u použití v obecném zájmu a u volných použití pouze na celoročním základě, Komise se domnívá, že pro rok 1991 je nutno zohlednit čisté hospodářské výsledky pouze za období od 27. září 1991 do 31. prosince 1991, přičemž je nutno vzít z celkového hospodářského výsledku za rok 1991 v potaz pouze jeho poměrnou část odpovídající počtu dotčených dní, tzn. 96/365. Hospodářský výsledek za rok 1991 u vkladů soustředěných u CDC lze zohlednit celý, protože toto soustředění, jak je uvedeno v bodě 101, bylo zavedeno právě dne 27. září 1991, což již samo o sobě znamená, že se žádná část tohoto výsledku netýká období od 1. ledna 1991 do 27. září 1991.
7.2.2 Komplexní přístup až do konce roku 2005 a přístup na ročním základě následně
(104)
Ve svém rozhodnutí o prodloužení řízení Komise doporučovala pro posouzení existence případného nadměrného vyrovnání použít přístup na ročním základě. Tento přístup vychází z rámce Společenství z roku 2005 a představuje změnu oproti její předchozí praxi. Pokud totiž Komise musela před schválením rámce Společenství z roku 2005 posuzovat existenci případného nadměrného vyrovnání, používala přístup, který lze označit za „komplexní“ a při němž bylo možno vyrovnat, a to bez omezení, částky za roky nadměrného vyrovnání částkami za roky, kdy došlo k vyrovnání nedostatečnému (56).
(105)
Podle bodu 26 rámce Společenství z roku 2005 uplatní Komise na neoznámené podpory ustanovení uvedeného rámce, pokud byla podpora poskytnuta po zveřejnění rámce v Úředním věstníku Evropské unie, a na ostatní případy ustanovení platná v okamžiku poskytnutí podpory. Dotčená podpora je poskytována na ročním základě (57) a nebyla oznámena. Ke zveřejnění rámce Společenství z roku 2005 v Úředním věstníku Evropské unie došlo dne 29. listopadu 2005. Proto je nutno na období před rokem 2006 použít pravidla platná v okamžiku poskytnutí podpory a pro období od 1. ledna 2006 do konce platnosti opatření dne 31. prosince 2008 rámec Společenství z roku 2005.
(106)
Rámec Společenství z roku 2005 doporučuje přístup „na ročním základě“ v tom smyslu, že výpočet případného nadměrného vyrovnání se má provádět za rok, aniž lze částku nadměrné vyrovnávací platby převést na další rok kromě případu, kdy tato částka nepřesahuje 10 % výše roční vyrovnávací platby (58).
(107)
Ovšem před přijetím rámce Společenství z roku 2005 používala Komise v případech, kdy ověřovala, zda podnik nedostal nadměrné vyrovnání za plnění úkolů veřejné služby, „komplexní přístup“ (viz bod 104) (59).
(108)
Při komplexním přístupu jsou čisté výsledky za každý rok, sčítané rok po roku, aktualizovány k 1. lednu každého roku uplatněním referenční sazby pro Francii (60).
7.2.3 Zohledněné výhody
(109)
Podle první věty bodu 17 rámce Společenství z roku 2005 „musí výnosy, které mají být zohledněny, zahrnovat alespoň veškeré výnosy z poskytování služeb obecného hospodářského zájmu“. Při ověřování absence případného nadměrného vyrovnání je tedy nutno zohlednit čistý výsledek použití v obecném zájmu a volného použití během šetřeného období. Komise soudí, že tyto výsledky představují příjmy zavedené Francií počínaje dnem 27. září 1991 ve prospěch Crédit Mutuel v rámci poskytování služby obecného zájmu spočívající ve financování sociálního bydlení prostřednictvím CDC. Tato použití jsou v analytickém účetnictví postavena na konkrétním zdroji, a to vkladech shromážděných díky distribuci spořicího účtu „Livret bleu“. V konkurenčních tržních podmínkách (bez zvláštního práva distribuovat produkt spoření osvobozený od daně) by si banka Crédit Mutuel nebyla pravděpodobně schopna opatřit tento zdroj za stejných nákladů, a proto použití a související prostředky musí být v obecné struktuře systému „Livret bleu“ zohledněny. Francie ostatně sama potvrdila existenci vazby mezi těmito použitími, spořicím účtem „Livret bleu“ a úkolem financování sociálního bydlení tím, že počínaje rokem 1991 převedla vklady určené na tato použití na CDC (61). Jinými slovy, když Francie dne 27. září 1991 přiděluje bance Crédit Mutuel službu obecného hospodářského zájmu spočívající ve shromažďování vkladů soustředěných u CDC a určených na financování sociálního bydlení, potvrzuje, že jí přiděluje distribuci spořicího účtu „Livret bleu“. Zisk plynoucí z použití finančních prostředků uložených na tomto účtu je tedy nutno považovat počínaje tímto dnem za příjem přidělený Crédit Mutuel za poskytování služby obecného hospodářského zájmu.
(110)
Stěžovatel a jiné orgány či organizace (Rada pro hospodářskou soutěž a zprávy poslanců nebo výzkumných organizací (62)) soudí, že výlučné právo na distribuci „Livret bleu“ vyvolalo „přitažlivý účinek“, protože umožnilo Crédit Mutuel přilákat zákazníky, učinit z nich své stálé zákazníky a prodávat jim jiné bankovní produkty než pouze „Livret bleu“. V rozhodnutí o prodloužení řízení Komise nevyloučila, že spořicí účet „Livret bleu“ mohl přitažlivým účinkem vytvořit nepřímé příjmy (63), ale připomenula, že se tyto příjmy dosud nepodařilo kvantifikovat (64).
(111)
Na konci vyšetřování této záležitosti dospívá Komise ke zjištění, že existenci přitažlivého účinku sice nelze vyloučit, ovšem údaje, které shromáždila, jí v tomto konkrétním případě neumožňují kvantifikovat případný přitažlivý účinek dostatečně podloženým způsobem.
(112)
Dokumenty předložené stěžovateli předpokládají existenci přitažlivých účinků, ale formálně je nedokládají a nedokáží přesně ocenit jejich finanční důsledky.
(113)
Pokud jde o studie kanceláře Glais (viz body 52 a 53), Komise zjišťuje, že Crédit Mutuel může právem tvrdit, že tyto statistické analýzy neposkytují žádný jistý důkaz kvantifikovatelného přitažlivého účinku.
(114)
V připomínkách stěžovatelů byla navržena tři subjektivní posouzení. Nejprve, vzhledem ke skutečnosti, že ostatní banky nabídly distribuovat „Livret bleu“ za odměnu ve výši 1 %, stěžovatelé navrhli odhadnout řádově přibližný přitažlivý účinek tím, že se vypočte rozdíl mezi mírou odměny placenou bance Crédit Mutuel a touto sazbou ve výši 1 %, což činí 0,3 % a odpovídá přibližně 300 milionům FRF za rok. Nic ovšem neumožňuje prokázat, že by konkurenti Crédit Mutuel byli schopni během zvažovaného období plnit tyto úkoly při uvedené míře odměny ve výši 1 %. Tento první argument navíc neprokazuje existenci přitažlivého účinku, ale zřejmě se spíše vrací k tvrzení, že banka Crédit Mutuel údajně dostala nadměrné vyrovnání, k čemuž, jak bude prokázáno dále, nedošlo. Nic neumožňuje prokázat, že přitažlivý účinek odpovídá rozdílu mezi odměnou za zprostředkování a údajnou nižší odměnou, za kterou se konkurenti Crédit Mutuel nabízeli distribuovat „Livret bleu“ sami.
(115)
Podle druhé metody, kterou stěžovatelé navrhli, by se přitažlivý účinek měřil podle růstu podílu Crédit Mutuel na trhu. Podobnou metodu nelze přijmout, protože vychází z předpokladu, že ke zvýšení podílu na trhu došlo výlučně kvůli „Livret bleu“, což není nijak objektivně doloženo.
(116)
Třetí posouzení výlučného distribučního práva je založeno na výpadku daňových příjmů kvůli osvobození „Livret bleu“ od daně. Pokud by si banka Crédit Mutuel přála nabízet bez daňového osvobození vkladní knížku a nabízela přitom bez ohledu na daňové postavení spořitelů stejný čistý výnos jako u „Livret bleu“, skutečně by zaplatila slevu rovnající se výši pomyslné daně, kterou by (případně) spořitelé platili. Podle stěžovatelů je nutno považovat kumulované daňové zvýhodnění za období 1991-1997 ve výši 4,5 miliardy FRF za výhodu, jež vznikla bance Crédit Mutuel, a to ve stejné výši. Toto uvažování nelze přijmout, protože banka Crédit Mutuel by s největší pravděpodobností nedistribuovala „Livret bleu“ za stejných podmínek, pokud by musela nést v plné míře náklady na osvobození od daně, jehož ostatně přímo využívají společníci společnosti.
(117)
Dotyčné případné výhody lze obtížně prokázat a kvantifikovat. Přímá hospodářská výhoda z provozování „Livret bleu“ je přímo měřitelná z účetnictví „Livret bleu“. Hospodářská výhoda z prodeje jiných produktů nebo služeb zákazníkům, kteří se stali stálými díky „Livret bleu“, by naopak šla zjistit v analytickém účetnictví těchto produktů, pokud by bylo možno okamžitě odlišit, co se prodává zákazníkům, kteří se stali stálými zákazníky Crédit Mutuel nebo byli k bance přilákány díky „Livret bleu“, a tím, co se prodává zákazníkům, kteří se na Crédit Mutuel obrátili z jiných důvodů, což nelze. Z těchto důvodů nebyl konzultant Komise schopen posoudit případný přitažlivý účinek podle účetní metody použité na ocenění všech přímých hospodářských výhod získaných z „Livret bleu“.
(118)
Důmyslnější pokusy konzultanta Komise o posouzení přitažlivého účinku nebyly úspěšné. Komise proto soudí, že v ověřovacím výpočtu absence případného nadměrného vyrovnání nemůže zohlednit případnou výhodu plynoucí z přitažlivého účinku.
7.2.4 Výpočet přiměřeného zisku
(119)
Při ověřování absence nadměrného vyrovnání ve prospěch podniku pověřeného službou obecného hospodářského zájmu je nutno zohlednit přiměřený zisk (65). Rámec Společenství z roku 2005 upřesňuje, že „přiměřeným ziskem by se měla rozumět míra návratnosti vlastního kapitálu, která zohledňuje riziko nebo absenci rizika vyplývající pro dotčený podnik […]. Tato míra nesmí běžně přesáhnout průměrnou míru, jež byla v dotčeném odvětví platná v posledních letech“ (66).
(120)
V rozhodnutí o prodloužení řízení (67) se Komise domnívala, že je vhodné uplatnit u použití v obecném zájmu a u volných použití přiměřený zisk v průměrné výši 6 % vlastního kapitálu na tato použití. Tato míra, která se rok od roku liší a dosahuje v průměru 6 %, odpovídá míře návratnosti vlastního kapitálu původně doporučované bankou Crédit Mutuel: banka zvolila za náklady vlastního kapitálu výši dividend skutečně rozdělovaných během dotyčného roku. Pokud jde o zohlednění přiměřeného zisku v rámci ověření absence případného nadměrného vyrovnání, Komise se v tomto rozhodnutí neodchyluje, co se týče volných použití a použití v obecném zájmu, od přístupu, podle kterého již postupovala v rozhodnutí o prodloužení řízení a který je popsán v oddíle 7.2.5.
(121)
Ve svém rozhodnutí o prodloužení řízení (68) se ale Komise domnívala, že tento přiměřený zisk není nutno uplatňovat na vklady soustředěné u CDC, protože tyto vklady nemají žádné náklady vlastního kapitálu z hlediska obezřetnostních pravidel, jelikož tyto vklady Crédit Mutuel neinvestuje, ale pouze je převádí na CDC. Ovšem z obezřetnostního hlediska je úvěrové riziko vkladů soustředěných u CDC považováno za rovné riziku vystavení státu (Francouzské republiky), jedná se tak o rizikové vyrovnání rovnající se nule a nevyžadující tudíž vlastní kapitál.
(122)
Nevzít v úvahu žádný přiměřený zisk u vkladů soustředěných u CDC by znamenalo, že se celkový přiměřený zisk (na jedné straně zisk z použití v obecném zájmu a z volných použití a na straně druhé zisk z vkladů soustředěných u CDC) od roku 1991 do roku 1999 snižuje a až počínaje rokem 2000 v důsledku soustředění všech vkladů u CDC v roce 1999 zcela mizí (69).
(123)
V dopise ze dne 1. září 2006, v němž francouzské orgány předložily své připomínky v reakci na rozhodnutí o prodloužení řízení, tyto orgány potvrdily, že finanční prostředky soustředěné u CDC nespotřebovávaly povinný vlastní kapitál. Nicméně, podle francouzských orgánů, „vzhledem k tomu, že se od úplného soustředění vkladů u CDC v roce 1999 nejevilo použití evropské míry solventnosti jako náležité, [navrhla] banka Crédit Mutuel zahrnout do výpočtu přiměřeného zisku u ‚Livret bleu‘ náklady vlastního kapitálu získané pomocí odkazu na náklady vlastního kapitálu u ostatních produktů spoření a jiných prostředků“. Komise nepovažuje podobný přístup za uspokojivý, protože vede k umělému uplatnění na finanční prostředky soustředěné u CDC kapitálových požadavků, jež jsou závislé na průměrných kapitálových požadavcích jiných aktiv Crédit Mutuel, které jsou na „Livret bleu“ zcela nezávislé.
(124)
Neexistence požadavku na povinný kapitál svědčí o absenci rizika úvěrových ztrát, což je případ vkladů soustředěných u CDC. Shromažďování vkladů pro CDC nepředstavuje ani riziko nedostatku hotovosti (kromě rizika v rámci měsíce) a ani transformaci splatnosti, protože částka převáděná na CDC se každý měsíc upravuje podle vývoje vkladů a úrok placený CDC je okamžitě převáděn na vkladatele. Je tedy zřejmé, že tato služba obecného hospodářského zájmu představuje pro Crédit Mutuel nízkou míru rizika. Existují ale jiné druhy rizik, jako je provozní riziko, hospodářské riziko (riziko, že míra odměny nepokryje vzniklé náklady), právní riziko a riziko pro pověst banky. Ostatně jiné bankovní činnosti, jako je distribuce sdružených finančních prostředků, správa majetku nebo prodej finančních produktů (akcií a dluhopisů), nespotřebovávají povinný vlastní kapitál a přesto jsou velmi ziskové. Neexistuje tak přímá vazba mezi ziskem očekávaným u určité činnosti a spotřebou povinného vlastního kapitálu, která se vypočítává na základě obezřetnostních pravidel a jejímž konkrétním cílem není v žádném případě posouzení ziskovosti určité činnosti.
(125)
V tomto konkrétním případě je ale nutno uznat, že pokud Komise povolí bance Crédit Mutuel získávat přiměřený zisk u části vkladů soustředěných u CDC, uznává, že stanovení odpovídající míry tohoto zisku představuje výkon s komplexním hospodářským posouzením. „Livret bleu“ je totiž netypický bankovní produkt, v němž se mísí vlastnosti produktu spoření a běžných účtů a u nějž jsou vklady soustředěny u orgánu veřejné moci. Přímo srovnatelné produkty, které by mohly sloužit jako ukazatel pro přiměřený zisk u podobné činnosti, jako takové neexistují.
(126)
Při neexistenci produktu dostatečně srovnatelného s „Livret bleu“ se Komise domnívá, že může v tomto konkrétním případě použít dva ukazatele, které umožňují posoudit, zda lze u vkladů soustředěných u CDC považovat určitý zisk za přiměřený. Tyto dva ukazatele jsou následující:
a)
ziskové rozpětí ve francouzském bankovním odvětví, tzn. hospodářský výsledek před zdaněním podělený obchodním obratem (v tomto konkrétním případě představuje obchodní obrat bank jejich provozní výsledek). Při použití údajů francouzského bankovního odvětví za zvažované období (od 27. září 1991 do konce roku 2008) dosahuje toto ziskové rozpětí v průměru výše 23 % za rok;
b)
míra návratnosti kapitálu francouzského bankovního odvětví, tzn. hospodářský výsledek před zdaněním podělený výší aktiv. Průměrná roční míra návratnosti kapitálu za celé zvažované období je 45 bazických bodů (0,45 %).
(127)
Následující tabulka (70) uvádí ziskové rozpětí a míru návratnosti kapitálu francouzského bankovního odvětví za období 1993-2008 (údaje za období před rokem 1993 nejsou k dispozici):
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008 (72)
Výsledek před zdaněním (71)
15,2
2,7
25,0
41,0
67,5
14,4
19,8
22,5
24,6
23,5
23,4
29,6
31,3
46,2
34,3
-4,4
Provozní výsledek (71)
362,4
335,4
345,6
356,1
375,3
60,8
64,6
70,5
74,9
77,0
80,6
83,5
89,5
104,1
98,0
79,1
Ziskové rozpětí
4,2 %
0,8 %
7,2 %
11,5 %
18 %
23,7 %
30,6 %
31,9 %
32,8 %
30,6 %
29,0 %
35,5 %
35,0 %
44,4 %
35,1 %
-5,6 %
Průměrné ziskové rozpětí
22,8 %
Aktiva (71)
není k dispozici
16 333
17 216
18 291
19 894
3 052
3 394
3 452
3 783
3 793
3 960
4 390
5 275
6 041
7 061
7 699
Míra návratnosti
není k dispozici
0,02 %
0,15 %
0,22 %
0,34 %
0,47 %
0,58 %
0,65 %
0,65 %
0,62 %
0,59 %
0,68 %
0,59 %
0,77 %
0,49 %
-0,05 %
Průměrná míra návratnosti
0,45 %
(128)
Pokud jde o shromažďování vkladů soustředěných u CDC, používá Komise pro výpočet ziskového rozpětí a míry návratnosti kapitálu Crédit Mutuel následující hodnoty:
a)
jako jmenovatele ziskového rozpětí příjmy získané za shromažďování vkladů soustředěných u CDC, tzn. roční výši odměny za zprostředkování;
b)
jako jmenovatele míry návratnosti kapitálu vklady převedené na CDC;
c)
u čitatele, tzn. hospodářského výsledku před zdaněním, se Komise domnívá, že při zohlednění ziskového rozpětí ve výši 4,2 % u shromažďování vkladů soustředěných u CDC, tzn. hospodářského výsledku před zdaněním odpovídajícímu 4,2 % odměny za zprostředkování placené CDC, jako přiměřeného zisku nedostala banka Crédit Mutuel žádné nadměrné vyrovnání (viz bod 132).
(129)
Pokud jde o druhý ukazatel (míra návratnosti kapitálu) Komise konstatuje, že banka Crédit Mutuel nezískala žádné nadměrné vyrovnání za správu „Livret bleu“ během zvažovaného období, pokud se jako přiměřený zisk za shromažďování vkladů soustředěných u CDC zohlední míra návratnosti kapitálu ve výši 5 bazických bodů, tzn. hospodářský výsledek před zdaněním odpovídající 0,05 % celkové výše vkladů převedených na CDC.
(130)
Podle rámce Společenství z roku 2005 nesmí přiměřený zisk přesáhnout průměrnou míru, jež byla v dotčeném odvětví platná v posledních letech. Povolit ziskové rozpětí ve výši 4,2 % znamená povolit méně než pětinu průměrného ziskového rozpětí bankovního odvětví (22,8 %). Vzhledem k tomu, že se, jak bylo vysvětleno v bodě 124, u shromažďování vkladů soustředěných u CDC jedná o činnost s nízkým rizikem, a tudíž s nízkou výnosností, domnívá se Komise, že zisk ve výši 4,2 % není zjevně přehnaný a v tomto konkrétním případě ho lze považovat za přiměřený.
(131)
Stejně tak se Komise domnívá, že zohlednění zisku ve výši 5 bazických bodu u vkladů soustředěných u CDC je vzhledem k průměrné míře návratnosti kapitálu ve výši 45 bazických bodů zaznamenané ve francouzském bankovním odvětví během zvažovaného období přiměřené a představuje spodní a konzervativní práh toho, co je v tomto konkrétním případě možno považovat za zisk, který není zjevně nepřiměřený. Tato nízká úroveň zisku ostatně vhodným způsobem odráží úroveň rizika, jíž byla banka Crédit Mutuel vystavena při shromažďování vkladů pro CDC a která je nízká, jak je vysvětleno v bodě 124.
7.2.5 Ověření absence nadměrného vyrovnání
(132)
Na základě předchozích úvah přistoupila Komise k ověření absence nadměrného vyrovnání podle metody vysvětlené v pododdílech 7.2.1 a 7.2.4 (73). Toto ověření je uvedeno v následující tabulce:
(v mil. EUR)
VYROVNÁNÍ
NADMĚRNÉ ČI NEDOSTATEČNÉ VYROVNÁNÍ
Rok
Odměna za zprostředkování
(roční)
Komplexní přístup (74)
(až do konce roku 2005)
Přístup na ročním základě (75)
(počínaje rokem 2006)
1991 (od 27.9.1991 do 31.12.1991)
1,5
43,8
Nepoužije se
(až do roku 2005 se používá komplexní přístup - viz pododdíl 7.2.2)
1992
9,1
125,1
1993
16,8
184,0
1994
36,6
127,3
1995
59,5
114,5
1996
74,7
107,8
1997
82,3
88,4
1998
118,9
92,0
1999
188,9
98,3
2000
188,2
106,3
2001
181,9
91,3
2002
187,8
76,3
2003
197,7
61,2
2004
204,4
45,7
2005
196,7
15,0
2006
(…)
-39,1
2007
(…)
-24,3
2008
(…)
-6,1
(133)
Je možno konstatovat, že nadměrné vyrovnání na konci roku 2005 (15 milionů EUR) nepřesahuje 10 % vyrovnání za rok 2005 (196,7 milionů EUR). Podle bodu 21 rámce z roku 2005 lze tuto částku převést na následující rok. Konečný hospodářský výsledek vykazuje na konci roku 2008 pro celé zvažované období nedostatečné vyrovnání ve výši -6,1 milionu EUR.
(134)
Komise tak může dospět k závěru, že odměna za zprostředkování nepředstavovala nadměrné vyrovnání ve prospěch banky Crédit Mutuel za službu obecného hospodářského zájmu, která jí byla svěřena v období od 27. září 1991 až do konce roku 2008.
8. ZÁVĚR
(135)
Komise konstatuje, že Francouzská republika provedla dotčené opatření protiprávně a porušila tím čl. 108 odst. 3 SFEU. Podporu lze ale považovat za slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU, protože vyrovnání placené státem nepřesáhlo částku nezbytně nutnou k pokrytí nákladů vyvolaných plněním povinností veřejné služby při zohlednění příjmů, které se k ní vztahují, jakož i přiměřeného zisku z plnění těchto povinností,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora poskytnutá Francouzskou republikou ve prospěch Crédit Mutuel na základě vyhlášky ze dne 27. září 1991, kterým se stanoví použití v obecném zájmu pro banku Crédit Mutuel, je slučitelná s vnitřním trhem.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne 24. května 2011.
DECISIÓN DE LA COMISIÓN
de 24 de mayo de 2011
relativa a la ayuda estatal C 88/97 concedida por la República Francesa en favor del banco Crédit Mutuel
[notificada con el número C(2011) 3436]
(El texto en lengua francesa es el único auténtico)
(Texto pertinente a efectos del EEE)
(2011/747/UE)
LA COMISIÓN EUROPEA,
Visto el Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea y, en particular, su artículo 108, apartado 2, párrafo primero,
Visto el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo y, en particular, su artículo 62, apartado 1, letra a),
Después de haber emplazado a los interesados para que presentaran sus observaciones, de conformidad con los citados artículos (1) y teniendo en cuenta dichas observaciones,
Considerando lo siguiente:
1. PROCEDIMIENTO
(1)
El 25 de enero de 1991, la Asociación Francesa de Banca (en lo sucesivo, «la AFB»), la Cámara sindical de bancos populares y la entidad bancaria Crédit Agricole presentaron una denuncia en la que alegaban que Francia había concedido ayudas estatales al Crédit Mutuel.
(2)
La Comisión solicitó por primera vez información sobre el Livret bleu por carta de 27 de mayo de 1991.
(3)
Por carta de 6 de febrero de 1998, la Comisión informó a las autoridades francesas de su decisión de incoar el procedimiento previsto en el artículo 88, apartado 2, del Tratado CE (en la actualidad, artículo 108, apartado 2, del TFUE) en relación con las posibles medidas de ayuda incluidas en el mecanismo de ahorro del Livret bleu (2).
(4)
El 8 de abril de 1998, las autoridades francesas respondieron a las preguntas formuladas por la Comisión en su decisión de incoar el procedimiento.
(5)
El 18 de junio de 1998, el Crédit Mutuel remitió a la Comisión una carta en la que se exponían una serie de argumentos destinados a rechazar la calificación de ayuda estatal para las medidas contempladas en la decisión por la que se incoaba el procedimiento, así como un expediente de contabilidad analítica relativo al Livret bleu. Muchas de las partes interesadas enviaron también sus observaciones a la Comisión (véanse las secciones 3 y 4, considerandos 48 a 59), que esta transmitió a las autoridades francesas el 3 de septiembre de 1998.
(6)
Por cartas de 29 de octubre 1999, 16 de mayo de 2000, 16 de octubre de 2000 y 19 de enero de 2001, los denunciantes remitieron a la Comisión cuatro memorias complementarias que esta transmitió a las autoridades francesas en dos tandas, el 21 de febrero de 2000 y el 3 de noviembre de 2000.
(7)
El 5 de febrero de 2001, la Comisión transmitió a las autoridades francesas los documentos que había recibido de la AFB.
(8)
De noviembre de 1998 a diciembre de 1999, a petición de la Comisión, un asesor (3) (en lo sucesivo, «el asesor de la Comisión») llevó a cabo una auditoría de la contabilidad analítica del Livret bleu. El informe del asesor de la Comisión se presentó al examen de las autoridades francesas y del Crédit Mutuel el 10 de enero de 2000. El 7 de febrero de 2000 se celebró una reunión técnica de concertación sobre este informe entre los servicios de la Comisión, acompañados de su asesor, las autoridades francesas y el Crédit Mutuel.
(9)
Por carta de 14 de septiembre de 1999, los servicios de la Comisión solicitaron a las autoridades francesas que precisaran las misiones de interés general confiadas al Crédit Mutuel. Los días 21 de febrero de 2000, 3 de noviembre de 2000 y 5 de febrero de 2001, les servicios de la Comisión transmitieron a las autoridades francesas para que formularan observaciones diversos documentos (4) incluidos en el expediente por los denunciantes relativos al posible «efecto llamada» del Livret bleu (véase la subsección 7.2.3, considerandos 110 a 118). Las autoridades francesas presentaron sus observaciones el 1 de febrero de 2001.
(10)
El 11 de abril de 2000, la Comisión recibió una denuncia de la Federación bancaria de la Unión Europea (FBE) relativa a las ayudas concedidas por el Estado francés a Crédit Mutuel en forma de derecho exclusivo de distribución del Livret bleu.
(11)
En mayo de 2000, la Confédération nationale du Crédit Mutuel encargó a la empresa auditora Arthur Andersen que revisara la metodología de los trabajos de contabilidad analítica del Crédit Mutuel y el establecimiento de la cuenta de resultados del Livret bleu. Este trabajo se concluyó en septiembre de 2000 con la entrega de un informe detallado sobre la cuenta de resultados del Livret bleu que estimaba el resultado de la contabilidad analítica de dicha cartilla de ahorro en una pérdida, antes de impuestos, de 498 millones de francos franceses (FRF). Esta estimación tenía en cuenta determinados «correctivos». El 2 de febrero de 2001 se celebró una reunión para debatir sobre este informe entre la Comisión y el Crédit Mutuel. A raíz de las observaciones formuladas por la Comisión, el Crédit Mutuel pidió a Arthur Andersen que transmitiese una nota, con fecha de 8 de febrero de 2001, en la que se justificaba el método aplicado llamado método «de corrección de la sobreponderación de la actividad IARD, [actividad de seguro contra daños (5) del Crédit Mutuel]» que los servicios de la Comisión habían criticado.
(12)
En abril de 2001, la Comisión solicitó a su asesor que definiese las divergencias entre su informe y el de Arthur Andersen y determinase las modificaciones de datos o de metodología que cabría introducir en su informe precedente. El asesor de la Comisión presentó un nuevo informe final el 23 de julio de 2001. En él se estimaba el resultado de la contabilidad analítica del Livret bleu en un beneficio acumulado no capitalizado de 1,074 millones FRF (163,7 millones EUR). Este informe se envió ese mismo día a las autoridades francesas. En una reunión celebrada el 26 de julio de 2001 entre la Comisión, las autoridades francesas, el Crédit Mutuel y Arthur Andersen, el Crédit Mutuel y Arthur Andersen comunicaron su desacuerdo con las conclusiones finales del auditor de la Comisión. Arthur Andersen mantuvo sus conclusiones en un documento de 13 de septiembre de 2001 transmitido junto con una nota de las autoridades francesas del 15 de septiembre de 2001. Las autoridades francesas enviaron a la Comisión una nueva nota de análisis jurídico del Livret bleu a la luz del Derecho comunitario de competencia el 26 de octubre 2001, y una nota de 7 de enero de 2002 relativa a los costes de la misión de servicio público que recuerda, sin añadir nuevos elementos, las evaluaciones de costes presentadas por el Crédit Mutuel.
(13)
La nota enviada el 26 de octubre de 2001 por las autoridades francesas a la Comisión explicaba porque, en su opinión: i) el régimen del Livret bleu no constituía una ayuda, ii) en el supuesto de que la Comisión mantuviera la calificación de ayuda, solo podría tratarse de una ayuda existente, y iii) se trataría en cualquier caso de una ayuda compatible.
(14)
Por Decisión de 15 de enero de 2002 (6) (en lo sucesivo, «la Decisión anulada»), la Comisión declaró incompatible con el mercado interior la ayuda estatal concedida por la República Francesa a favor del Crédit Mutuel.
(15)
La Decisión de 15 de enero de 2002 fue anulada por una sentencia del Tribunal de Justicia de 18 de enero de 2005 (7).
(16)
La Comisión no recurrió la sentencia del Tribunal. De conformidad con el artículo 266, apartado 1, del TFUE, la Comisión está obligada a adoptar las medidas necesarias para la ejecución de esa sentencia. En el ámbito de las ayudas estatales, ello significa que, a raíz de la anulación de la decisión, el procedimiento vuelve a la fase de investigación formal.
(17)
Mediante Decisión de 7 de junio de 2006 (8) (en lo sucesivo, «la Decisión de ampliación»), la Comisión amplió el procedimiento formal de investigación y aclaró el objeto de su evaluación de una posible ayuda.
(18)
Francia comunicó a la Comisión sus observaciones sobre la Decisión de ampliación por cartas de 1 de septiembre de 2006 y 7 de septiembre de 2006.
(19)
El 19 de septiembre de 2006, la Comisión Europea recibió una denuncia de la «Asociación de Víctimas del Crédit Mutuel».
(20)
La Comisión recibió las observaciones del Crédit Mutuel por carta de 13 de octubre de 2006.
(21)
La Comisión transmitió las observaciones del Crédit Mutuel a las autoridades francesas por carta de 31 de octubre de 2006.
(22)
Como consecuencia de dos peticiones de información complementaria de la Comisión, de 22 de septiembre de 2006 y de 28 de noviembre de 2006, Francia a presentó observaciones complementarias por cartas de 8 de noviembre de 2006 y 28 de febrero de 2007.
(23)
La Comisión se reunió con las autoridades francesas el 19 de diciembre de 2006 y con el Crédit Mutuel el 15 de enero de 2007.
(24)
El 10 de mayo de 2007, la Comisión adoptó una decisión con arreglo al artículo 86, apartado 3, del Tratado CE (en la actualidad, artículo 106, apartado 3, del TFUE) en relación con los artículos 43 y 49 del Tratado CE (en la actualidad, artículos 49 y 56 del TFUE), en virtud de la cual, Francia debía poner fin a los derechos especiales (9) del Crédit Mutuel, de las cajas de ahorro y de la Banque Populaire sobre la distribución del Livret bleu (en el caso de Crédit Mutuel) y del Livret A (en el caso de las cajas de ahorro y de La Poste) (10).
(25)
Dado que Francia no puso fin a los derechos especiales de distribución del Livret A y del Livret bleu en el plazo de nueve meses estipulado por la Decisión de 10 de mayo de 2007, la Comisión incoó el procedimiento de infracción previsto en el artículo 226 del Tratado CE (en la actualidad, artículo 258 del TFUE) enviándole, el 5 de junio de 2008, una carta de emplazamiento por incumplimiento de la Decisión.
(26)
El 19 de septiembre de 2009, la Comisión envió una solicitud de información complementaria a Francia, a la que esta respondió el 13 de octubre de 2009.
(27)
El 8 de octubre de 2009, la Comisión dio por concluido el procedimiento de infracción, dado que Francia, al adoptar la reforma de 1 de enero de 2009 por la que se liberalizaba la distribución de los Livrets A y bleu (11) había cumplido su obligación de suprimir los derechos especiales de distribución de dichas libretas (12).
(28)
A lo largo del año 2010, la Comisión formuló varias preguntas al Crédit Mutuel por medio de correos electrónicos, a los que el banco respondió, asimismo por correos electrónicos.
(29)
La presente Decisión cierra, de conformidad con el artículo 13 del Reglamento (CE) no 659/1999 del Consejo, de 22 de marzo de 1999, por el que se establecen disposiciones de aplicación del artículo 93 del Tratado CE (13), el procedimiento relativo a las eventuales medidas de ayuda contenidas en el mecanismo del Livret bleu.
2. DESCRIPCIÓN DEL MECANISMO DEL LIVRET BLEU
2.1. El Crédit Mutuel
(30)
El Crédit Mutuel es un grupo bancario y asegurador descentralizado formado por una red nacional de cajas con estatuto de sociedades cooperativas de capital variable. El Crédit Mutuel se rige por la Ley de 10 de septiembre de 1947 que estableció los principios de la cooperación. La entidad se organiza en tres niveles: local, regional y nacional.
(31)
El grupo Crédit Mutuel, bajo sus dos marcas [Crédit Mutuel y Crédit Industriel et Commercial (en lo sucesivo, «el CIC»)], cuentan con más de 6 000 establecimientos y una plantilla de más de 72 000 empleados. Las cajas locales del Crédit Mutuel están federadas en 18 federaciones regionales que, a su vez, se integran en la Confédération nationale du Crédit Mutuel, órgano central de la red. El CIC agrupa a 6 bancos regionales y a diversas filiales especializadas, tanto en Francia como en el extranjero.
(32)
Además, el Crédit Mutuel es un grupo que cuenta con una dirección única que desarrolla una política global. El Crédit Mutuel aplica el principio de solidaridad financiera interna dentro de la confederación, lo que garantiza la liquidez de las federaciones regionales. El grupo presenta las características de una empresa única desde el punto de vista del Derecho de competencia al tener un centro único centralizado de toma de decisiones.
2.2. El Livret bleu
(33)
El Livret bleu era un producto de ahorro regulado por el Estado, distribuido exclusivamente por el Crédit Mutuel.
(34)
Este producto disfrutaba de una exención fiscal parcial en virtud de la Ley de presupuestos rectificativa de 1975 (14). Los intereses pagados a los ahorradores por las sumas depositadas disfrutaban de una exención fiscal de dos tercios. El Estado fijaba el tipo de remuneración bruto del Livret bleu para los ahorradores, de manera tal que, una vez descontado el impuesto (15), el tipo neto fuera idéntico al del Livret A, totalmente exento.
(35)
El Estado fijaba el tipo de remuneración del Livret bleu a un nivel superior al de la inflación, ajustado al mercado monetario. El último tipo de remuneración neto del Livret bleu, antes de que se suprimiera este producto de ahorro con la reforma de 1 de enero de 2009 (véase el considerando 41), era del 4 % (16). El importe máximo que los ahorradores podían depositar en su Livret bleu era de 15 300 EUR. El saldo vivo del Livret bleu pasó de 13 000 millones EUR (85 000 millones FRF) en 1991 a 22 000 millones EUR en 2008.
(36)
Las características del Livret bleu -puesta a disposición inmediata de los fondos, depósitos autorizados a partir de 15 EUR, ausencia de comisiones (en particular de apertura), etc.- generaban una gran liquidez. Además el Livret bleu permitía establecer órdenes permanentes de pago en favor del Tesoro público o de empresas públicas como EDF o France Télécom. Así pues, el Livret bleu, producto de ahorro destinado a los particulares, se asemejaba, en determinados aspectos, a una cuenta corriente.
(37)
Las obligaciones ligadas al empleo de los recursos captados por medio del Livret bleu evolucionaron con el paso del tiempo.
(38)
En un primer momento, el Crédit Mutuel tenía que asignar el 50 % de los recursos (porcentaje que se elevó en 1983 (17) al 65 % de los recursos y al 80 % de los depósitos nuevos) a aplicaciones de «interés general» (en especial, la financiación de entes públicos locales y otros organismos públicos), quedando el saldo restante a la libre disposición del banco (en lo sucesivo, «las aplicaciones libres»).
(39)
Este sistema fue reformado drásticamente por un Decreto de 27 de septiembre de 1991 (18), que lo equiparó al del Livret A. En efecto, desde la entrada en vigor de ese Decreto, la totalidad de los depósitos nuevos (19) se centralizó en la Caisse des Dépôts et Consignation (en lo sucesivo, «la CDC») que, a cambio, pagaba al Crédit Mutuel una comisión de intermediación. Esta comisión, fijada inicialmente en un 1,3 % del saldo del Livret bleu asignado en cuenta en la CDC, pasó a ser de un 1,2 % el 1 de enero de 2005, y a un 1,1 % el 1 de noviembre de 2005. La CDC utiliza los recursos captados por el Crédit Mutuel principalmente para financiar la vivienda de protección oficial.
(40)
Además, esa profunda reforma del sistema se tradujo en una reasignación progresiva del saldo existente (20). Desde el Decreto de 27 de septiembre de 1991 hasta el final del primer semestre de 1999, la parte de las «aplicaciones de interés general» y de las «aplicaciones libres» existentes fue disminuyendo hasta que la práctica totalidad del saldo se asignó en cuenta en la CDC.
En miles de millones FRF y en %
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
Saldos medios anuales
85,5
83
80,2
83,4
88,7
91,5
92,7
98,1
98,7
Saldos centralizados en la CDC
1 %
7 %
12 %
24 %
39 %
46 %
51 %
69 %
100 %
Aplicaciones de interés general
67 %
54 %
46 %
35 %
27 %
20 %
15 %
10 %
0 %
Aplicaciones libres
32 %
39 %
42 %
41 %
35 %
34 %
34 %
21 %
0 %
Fuente: Littlejohn Fraser.
(41)
El 1 de enero de 2009 entró en vigor una reforma de los Livrets A y bleu en virtud de la cual todos los bancos podían distribuir el Livret A y se ponía fin a la distinción entre ambas libretas de ahorro. Desde el 1 de enero de 2009, el Livret bleu del Crédit Mutuel no es sino un Livret A comercializado bajo otro nombre. El Livret bleu, y por consiguiente el derecho exclusivo de distribución del Crédit Mutuel desaparecieron ese día.
2.3. Descripción de los motivos por los que se decidió incoar/ampliar el procedimiento
(42)
Tal como se expuso en la Decisión de ampliación (21), la Comisión consideró posible que Francia hubiera concedido una ayuda al Crédit Mutuel por medio de la comisión de intermediación.
(43)
De acuerdo con la jurisprudencia Altmark del Tribunal de Justicia, las compensaciones por servicio público no constituyen ayudas estatales en el sentido del artículo 107 del TFUE si cumplen determinadas condiciones mencionadas en la sentencia Altmark de 24 de julio de 2003 (22).
(44)
La Comisión estimó en su Decisión de ampliación que cabía la posibilidad de que no se cumpliera la cuarta condición de la jurisprudencia Altmark, en la medida en que el Estado no había atribuido la misión de servicio público de captación de depósitos destinados a financiar la vivienda de protección oficial en alquiler al mejor postor, a través de un procedimiento de contratación pública, sino directamente mediante negociación con el Crédit Mutuel, lo que en principio no garantizaba en modo alguno que la remuneración establecida en favor del Crédit Mutuel no fuera superior a la que hubiera pedido una empresa bien gestionada. La Comisión consideró, asimismo, que las autoridades francesas no habían demostrado que el nivel de la compensación se hubiera determinado tomando como referencia los costes de una empresa de mediano tamaño bien gestionada del sector bancario. En efecto, el hecho de que las autoridades francesas subrayen que el Crédit Mutuel es una empresa bien gestionada no basta para afirmar que el nivel de la compensación se estableció sobre la base de un análisis de los costes que soportaría una empresa bien gestionada en el sentido de la jurisprudencia Altmark.
(45)
Según la Comisión, la comisión de intermediación era un recurso estatal que podía suponer una ventaja selectiva capaz de falsear la competencia y afectar a los intercambios entre Estados miembros, que no le había sido notificada. La comisión de intermediación podía, en consecuencia, contener elementos de ayuda ilegal.
(46)
En su Decisión de ampliación, la Comisión consideró que cabía la posibilidad de que esta medida no fuera compatible con el artículo 86, apartado 2, del Tratado CE (en la actualidad, artículo 106, apartado 2, del TFUE) y que ninguna de las exenciones mencionadas el artículo 87, apartados 2 y 3, del Tratado CE (en la actualidad, artículo 107, apartados 2 y 3, del TFUE) parecía aplicable.
(47)
Ateniéndose a los cálculos de su asesor, la Comisión consideró posible que el importe de la compensación superara la cantidad necesaria para cubrir los costes ocasionados por la ejecución de la obligación de servicio público (la captación de depósitos destinados a financiar la vivienda de protección oficial en alquiler), teniendo en cuenta los ingresos correspondientes y un beneficio razonable por la ejecución de esta obligación. Dado que había recordado que el importe de la compensación debía incluir todas las ventajas concedidas por el Estado o mediante fondos estatales, independientemente de su forma, la Comisión tuvo en cuenta para calcular la compensación no solo el coste neto de la captación de los depósitos centralizados en la CDC, sino también el resultado (coste o beneficio) neto de las aplicaciones de interés general y de las aplicaciones libres. El informe del asesor de la Comisión puso de manifiesto el pago de una compensación excesiva al Crédit Mutuel en los años 1991, 1992, 1993 y 1998.
3. ARGUMENTOS DE LOS DENUNCIANTES
(48)
La Comisión presentó los argumentos esgrimidos por los denunciantes en su Decisión de 6 de febrero de 1998 por la que se incoó el procedimiento previsto en el artículo 88, apartado 2, del Tratado CE (en la actualidad, artículo 108, apartado 2, del TFUE). Los escritos de ampliación transmitidos posteriormente presentan los argumentos nuevos que se exponen a continuación.
(49)
Una nota de la AFB sobre el efecto llamada del Livret bleu (actualizada a finales de febrero de 1999 y remitida a la Comisión en octubre de 1999) evalúa el producto neto bancario generado por ese efecto llamada en 17 000 millones FRF (2 600 millones EUR), suponiendo que el incremento experimentado por las cuotas de mercado del Crédit Mutuel en todos los segmentos durante el período 1986-1997 se deba exclusivamente a la distribución del Livret bleu.
(50)
Un estudio realizado por la Caisse Nationale du Crédit Agricole, remitido en mayo de 2000, analiza la evolución del número de sucursales del Crédit Mutuel. De acuerdo con ese estudio, el número total de sucursales permanentes disminuyó de 1991 a 1994, para luego ir aumentando progresivamente hasta recuperar en 1998 el nivel de 1990. La evolución fue diferente según las regiones: el número de sucursales permanentes, posteriormente no permanentes, disminuyó en las regiones de fuerte implantación histórica del Crédit Mutuel (Loira, Bretaña, Alsacia), mientras que se incrementó en las demás regiones. Por consiguiente, parece probable que el Crédit Mutuel redujese su implantación en las zonas rurales para reforzarla en las zonas urbanas. Estos datos parecen contradecir las alegaciones del Crédit Mutuel según las cuales tuvo que mantener una fuerte implantación en las zonas rurales durante los años noventa. También tienden a demostrar que el Crédit Mutuel estaba en condiciones de mantener una red excepcionalmente densa incluso después de que desapareciera cualquier control de las autoridades públicas.
(51)
El 4 de junio de 1998, la AFB envió a la Comisión una carta en la que afirmaba que la remuneración del 1,3 % del saldo de los fondos del Livret bleu centralizados en la CDC era excesiva a la vista de que las cajas de ahorro y Correos percibían en esa misma época de la CDC un 1,20 % y un 1,50 %, respectivamente, de los fondos del Livret A, asimismo centralizados en la CDC. La AFB también indicaba en dicho correo que en 1997 había propuesto a las autoridades francesas encargarse de la captación de depósitos del Livret bleu a cambio de una remuneración de solo un 1 %, pero que el Gobierno no había respondido a esa oferta. La AFB hacía especial hincapié en que el informe de abril de 1998 del diputado R. Douyère sobre la modernización de las cajas de ahorro señalaba que los costes de captación para una caja de mediano tamaño, como la de Borgoña, era del 0,96 % de sus ingresos y que no había motivo para que los costes de gestión del Crédit Mutuel fueran más elevados.
(52)
Una memoria de la empresa Glais de agosto de 2000 aporta elementos estadísticos sobre la ventaja competitiva concedida al Crédit Mutuel por el derecho de distribución exclusivo del Livret bleu. El examen de las series cronológicas demuestra que el saldo de los depósitos en las cartillas Livret bleu así como el saldo de los demás depósitos registraron un fuerte crecimiento hasta el cambio de orientación de los años 1985-1987. El crecimiento de los préstamos a particulares continuó después de esa fecha y siguió siendo mayor en el caso del Crédit Mutuel que en el de sus principales competidores. El experto de la empresa Glais deduce de ello que «el efecto Livret bleu parece pues haberse producido por atracción de clientela y desde mediados de la década de los ochenta, el efecto positivo parece haberse perpetuado sin aumento de los depósitos. Por consiguiente, a partir de este período parece ser la clientela inicialmente fidelizada quien alimentó la estrategia expansionista del Crédit Mutuel». Sobre la base, principalmente, de un indicador que refleja la persistencia de los choques económicos aleatorios sobre las variables de actividad y la modelización de una ecuación simple de demanda de crédito, el experto de Glais llegó a la conclusión de que la actividad del Crédit Mutuel (esencialmente de crédito) parecía haberse desconectado de la evolución media del mercado bancario, fenómeno que se explicaría, en su opinión, por el hecho de que la clientela del Crédit Mutuel estaba más fidelizada, por ejemplo por medio del Livret bleu, que la de las otras redes bancarias.
(53)
En una segunda memoria (diciembre de 2000), la empresa Glais propuso un nuevo análisis econométrico del grado de cautividad de la clientela de cada red bancaria. Sus resultados corroboran, según el experto, la hipótesis de que el Crédit Mutuel y las cajas de ahorro disponen de medios que les permiten retener a su clientela mucho mejor que las otras redes. Pero es imposible determinar si la causa de esta mayor «fidelización» de la clientela es la distribución de una cartilla de ahorro exenta de impuestos o la utilización de una nutrida red de sucursales en regiones diferentes (dos instrumentos de que disponen ambas redes).
(54)
Al margen del presente procedimiento, la Comisión recibió una memoria complementaria presentada por los demandantes, según la cual, la compra por el Crédit Mutuel, en abril de 1997, del Crédit Industriel et Commercial (CIC), con ocasión de la privatización de esta última entidad bancaria, anteriormente propiedad del grupo público de seguros GAN, había sido posible gracias a las ayudas concedidas al Crédit Mutuel a través del Livret bleu, que le permitieron aumentar su cuota en el mercado de depósitos del 2 % en 1969 al 6,9 %, aproximadamente, en 1997. Según los demandantes, los fondos propios de la empresa registraron un crecimiento rápido gracias a las ayudas en cuestión, pasando de 650 millones FRF (99 millones EUR) en 1974 a 47 300 millones FRF (7 200 millones EUR) en 1997.
(55)
Por último, la denuncia de la Asociación de perjudicados del Crédit Mutuel (Association des Victimes du Crédit Mutuel), de 19 de septiembre de 2006, se refiere simplemente a un «desvío del ahorro público con fines privados y mercantiles […] en detrimento de los ahorradores y de la economía francesa», sin esgrimir verdaderos argumentos ni aportar elementos de prueba en relación con la concesión de una posible ayuda estatal ilegal.
4. OBSERVACIONES DE TERCEROS INTERESADOS
(56)
A raíz de la publicación de la decisión de incoar el procedimiento de 6 de febrero de 1998, la Comisión recibió observaciones de numerosos terceros interesados.
(57)
Algunos competidores del Crédit Mutuel señalaron el perjuicio que consideraban haber sufrido por la concesión al Crédit Mutuel del derecho exclusivo de distribución del Livret bleu. La mayoría de estos bancos alegan la existencia de un efecto llamada del Livret bleu que les habría hecho perder clientes en beneficio del Crédit Mutuel y desean la supresión de ese derecho exclusivo. Observaciones en ese sentido fueron transmitidas a la Comisión por las entidades siguientes:
Banque Dupuy de Parseval,
Banque Natexis,
Banque de Picardie,
Banque Populaire de Bourgogne,
Banque Populaire Bretagne Atlantique,
Banque Populaire du Centre,
Banque Populaire Centre-Atlantique,
Banque Populaire de Champagne,
Banque Populaire de la Côte d’Azur,
Banque Populaire du Dauphiné et des Alpes du Sud,
Banque Populaire de Franche-Comté,du Maconnais et de l’Ain,
Banque Populaire du Haut-Rhin,
Banque Populaire de La Loire,
Banque Populaire de Lorraine,
Banque Populaire de Lyon,
Banque Populaire du Midi,
Banque Populaire du Massif Central,
Banque Populaire de l’Ouest,
Banque Populaire Provençale et Corse,
Banque Populaire des Pyrénées Orientales, de l’Aude et de l’Ariège,
Banque Populaire du Quercy et de l’Agenais,
Banque Populaire Savoisienne,
Banque Populaire de la Région Économique de Strasbourg,
Banque Populaire du Sud-Ouest,
Banque Populaire du Tarn et de l’Aveyron,
B.P.ROP Banque Populaire,
Banque de Savoie,
Crédit Commercial de France,
Crédit CommercialdelSud-Ouest,
Crédit Lyonnais,
Société Générale,
Union des Banques à Paris.
(58)
Por otra parte, además de las observaciones en defensa del Crédit Mutuel que se presentan en la sección 4, la Comisión recibió observaciones en favor del mecanismo de la cuenta de ahorro Livret bleu de los terceros siguientes:
Sr. Bertholet, Diputado de la Drôme,
Sr. Blondel, miembro del Conseil Général del Departamento Nord,
Sr. Cabot, Director del Centre régional Information Jeunesse (Centro Regional de Información de la Juventud) de Toulouse,
Sr. Cormorèche, Alcalde de Montuel,
Sr. Cornelis, miembro del Conseil Général del Departamento Nord,
Sr. Chavannes, Alcalde de Angulema,
Sr. Crépeau, Diputado por Charente-Maritime,
Sr. Debavelaere, Senador por Pas-de-Calais,
Sr. Decool, Alcalde de Brouckerque,
Sr. Delevoye, Senador por Pas-de-Calais,
Sr. Delnatte, Diputado por la Región Nord,
Sr. Dolez, Diputado por la Región Nord,
Sr. Ewald, Delegado regional de la Association pour le droit à l’initiative économique (Asociación para el Derecho a la Iniciativa Económica),
Sr. Fronton, Union départementale des associations familiales (Unión departamental de Asociaciones familiares) de Haute-Garonne,
Sr. Foy, Senador por la Región Nord,
Sr. Galiègue, Presidente de la Caisse de Crédit Mutuel de Solesmes,
Sra. Gournay, Alcalde de Caestre,
Sra. Armelle Guinebertière, Diputada del Parlamento Europeo,
Sr. Hervé, Alcalde de Rennes,
Sr. Humez, Presidente del Comité Departamental de Lucha contra la Mucoviscidosis de Pas-de-Calais,
Sra. Ingelaere, Presidenta de Flandr’action,
Sr. Juppé, Diputado y Alcalde de Burdeos,
Sr. Lapalu, Presidente de la association Animation et gestion d’organismes privés (Asociación de animación y administración de organismos privados),
Sr. Lazaro, Diputado por la Región Nord,
Sr. Lebreton, Presidente del Conseil Général des Côtes d’Armor,
Sr. Ledieu, Alcalde de Cateau-Cambrésis,
Sr. Leleu, Administrador del Crédit Mutuel Nord,
Sr. Maille, Presidente de la comunidad urbana de Brest,
Sr. Masclet, miembro del Conseil Régional de la Región Nord-Pas-de-Calais,
Sr. Méhaignerie, Presidente del Conseil Général d’Ille-et-Villaine,
Sr. millones, miembro del Conseil Régional de la Región Nord-Pas-de-Calais,
Sra. Novak, Presidenta de la Association pour le droit à l’initiative économique (Asociación para el Derecho a la Iniciativa Económica),
Sra. Permuy, miembro del Conseil Régional de la Región Nord-Pas-de-Calais,
Sr. Albert Rivaux, miembro del Conseil Général de Pas-de-Calais,
Sr. de Rohan, Presidente del Conseil Régional de Bretaña,
Sr. Valla, miembro del Conseil Général de Ardèche,
Sr. Vanlerenberghe, Alcalde de Arras,
Sr. Villain, Alcalde de Cambrai,
Sr. de Villiers, Diputado de la Región de Vendée.
(59)
Una gran mayoría de los terceros destacan el papel desempeñado, especialmente a escala regional, por el Crédit Mutuel en la financiación de la economía social y, en particular, de las asociaciones sin ánimo de lucro. Destacan, asimismo, la labor del Crédit Mutuel entre las clases populares, de las que procede una parte considerable de su clientela. Varios ediles destacaron el papel del Crédit Mutuel en la creación de empresas y de empleo y en el desarrollo de las iniciativas locales, en colaboración con los entes públicos locales. Otros consideran que el Crédit Mutuel, por sus estructuras descentralizadas, responde mejor que los establecimientos centralizados a las necesidades locales y a un desarrollo equilibrado del territorio.
5. OBSERVACIONES DEL CRÉDIT MUTUEL
(60)
El Crédit Mutuel reprocha a la Comisión la duración, especialmente larga, de la gestión del expediente.
(61)
Además, según el Crédit Mutuel, la sentencia del Tribunal no se limitaba a constatar una falta de motivación, sino que formulaba críticas sobre el razonamiento de la Comisión que no se habrían tenido en cuenta en la Decisión de ampliación, en especial en lo tocante al cálculo de la posible compensación excesiva. Sobre este particular, el Crédit Mutuel reprocha a la Comisión haber sumado los saldos anuales positivos y no haber deducido los saldos de los años negativos, contrariamente a lo preconizado por el Marco comunitario sobre ayudas estatales en forma de compensación por servicio público (en lo sucesivo, «el Marco comunitario de 2005») (23).
(62)
En opinión del banco, la comisión de intermediación cumple los cuatro criterios de la jurisprudencia Altmark:
a)
por lo que atañe a la primera condición, al Crédit Mutuel se le habrían encomendado dos servicios de interés económico general consistentes, respectivamente, en mantener un número importante de sucursales en zonas rurales en razón de objetivos de ordenación territorial y en captar depósitos destinados a la financiación de la vivienda de protección oficial. En cuanto al mantenimiento de sucursales en zonas rurales, el Crédit Mutuel refuta la conclusión de la Comisión según la cual los textos legales y reglamentarios franceses son excesivamente vagos como para encomendar al Crédit Mutuel tal misión y, por tanto, para que se cumpla la primera condición de la jurisprudencia Altmark. Según el Crédit Mutuel, la Comisión habría llegado a esta conclusión por el hecho de que esos textos no imponen unas obligaciones específicas al Crédit Mutuel al aplicarse a todo el sector bancario. El Crédit Mutuel considera asimismo que la Comisión intenta imponerle la carga de probar que se cumple la primera condición de la jurisprudencia Altmark, lo que no prevería la citada jurisprudencia;
b)
por lo que se refiere a la segunda condición, el Crédit Mutuel subraya que la comisión de intermediación se estableció simultáneamente a la obligación de centralizar los fondos en la CDC, así como que el método de cálculo de esa comisión se fijó de manera objetiva y transparente;
c)
en cuanto a la tercera condición, el banco estima que la remuneración no bastaba para cubrir los costes de captación, ya que la actividad relacionada con las aplicaciones centralizadas en la CDC presenta un saldo negativo para el conjunto del período 1991-2005;
d)
el Crédit Mutuel considera que la cuarta condición también se cumple. El importe de la comisión de intermediación se habría determinado en función de los costes reales sufragados por el Crédit Mutuel por la distribución del Livret bleu. El Crédit Mutuel sería una empresa bien gestionada en el sentido de la jurisprudencia Altmark puesto que sus costes de gestión estarían entre los más bajos. La Comisión así lo habría reconocido en su Decisión de ampliación (24). El Crédit Mutuel también considera que la Comisión no ha explicado suficientemente las razones por las que piensa que esta condición no se cumple.
(63)
En cualquier caso, el Crédit Mutuel cree que la medida es compatible con el mercado interior sobre la base del artículo 106, apartado 2, del TFUE. El Crédit Mutuel critica en especial el método de cálculo de la compensación excesiva al que se hace referencia en la Decisión de ampliación. En su opinión, la Comisión habría, en primer lugar, cometido errores de cálculo al evaluar el resultado global de la cuenta de resultados del Livret bleu al asumir las conclusiones equivocadas de su asesor, a pesar de los puntos de desacuerdo no resueltos entre el asesor de la Comisión y el del Crédit Mutuel (25).
(64)
El Crédit Mutuel contesta a continuación el enfoque anual utilizado por la Comisión (es decir, tener en cuenta únicamente los importes de los años de compensación excesiva y no hacer lo mismo con los importes de los años de infracompensación), lo que chocaría con algunos precedentes, con la Decisión anulada y, en su opinión, con el Marco comunitario de 2005 (26). La Comisión debería utilizar un enfoque global (es decir, deducir del importe total de los años de compensación excesiva el importe de los años de infracompensación) que cubriera todo el período 1991-1998, por un lado, y todo el período iniciado en 1999, por otro.
(65)
Por añadidura, en su Decisión de ampliación, la Comisión no tuvo correctamente en cuenta el beneficio razonable, ya que para evaluarlo se basó en los costes de los fondos propios reglamentarios, estimados en un 6 %, cuando esos costes suponen un cargo en la contabilidad analítica y no un margen. La Comisión debería haber tomado en consideración el rendimiento de los fondos propios recomendado por Arthur Andersen (27). Además, de esa manera, la Comisión utilizó para el cálculo del beneficio razonable una base evanescente que carece de valor a partir de la centralización de todos los saldos en la CDC, ya que esos saldos no tienen coste alguno en términos de fondos propios reglamentario. El Crédit Mutuel subraya que el indicador utilizado por la Comisión equivale a privarle de cualquier margen de beneficio normal en el Livret bleu. En su opinión, todo banco, incluso tratándose de una aplicación centralizada sin coste alguno para los fondos propios en el sentido reglamentario estricto del coeficiente de solvencia, debe poder obtener un margen de beneficio normal.
(66)
La Comisión tampoco ha tenido correctamente en cuenta los costes generados por la otra misión de interés general que el Crédit Mutuel estima realizar, a saber mantener sucursales en zonas rurales, con el fin de incitar el ahorro popular en todo el territorio, permitiendo que el mayor número posible de personas tenga acceso a una entidad bancaria.
(67)
Por último, el Crédit Mutuel rebate la existencia de un hipotético efecto llamada. Sobre este particular, recuerda que la Comisión reconoció en la Decisión anulada, que no se había podido demostrar oficialmente ese efecto y considera que desde entonces no se tienen elementos nuevos que apunten en esa dirección.
(68)
En lo que respecta al procedimiento, el Crédit Mutuel invoca varios principios generales del Derecho comunitario para rechazar cualquier devolución de una posible ayuda, en particular el principio de confianza legítima y el de la observancia de un plazo razonable.
6. OBSERVACIONES DE FRANCIA
(69)
Francia considera que se cumplen las condiciones de la jurisprudencia Altmark:
a)
por lo que se refiere a la primera condición, subraya que la Comisión ha reconocido que el Crédit Mutuel tenía encomendada una misión de servicio de interés económico general consistente en la captación de depósitos para la financiación de la vivienda de protección oficial. Francia recuerda que la Comisión señaló en su Decisión de ampliación que el mantenimiento de sucursales en zonas rurales por motivos de ordenación territorial también podía considerarse un servicio de interés económico general (28), pero no responde a los argumentos esgrimidos por la Comisión en su Decisión de ampliación, según los cuales la primera condición de la jurisprudencia Altmark no se cumple porque no existe una legislación o una normativa nacional que imponga de manera suficientemente clara una misión en el sentido del artículo 106, apartado 2, del TFUE (29);
b)
en lo que atañe a la segunda condición, Francia considera que los parámetros de compensación se habían establecido previamente de manera objetiva y transparente;
c)
en cuanto a la tercera condición, Francia afirma que el importe de la compensación (la comisión de intermediación) no superaba lo necesario para cubrir los costes del sistema, y se remite, a tal efecto, a la cuenta de resultados analítica del Livret bleu del Crédit Mutuel de los años 1999 a 2005;
d)
la cuarta condición también se cumpliría a juicio de Francia, puesto que la gestión del Crédit Mutuel respondería a los criterios de eficacia exigidos (30).
(70)
Por lo que se refiere a las condiciones relativas a la existencia de una ayuda, Francia se remite a los argumentos esgrimidos antes de la anulación de la Decisión de 2002:
a)
la condición relativa a los recursos estatales no se cumple porque los beneficios obtenidos por el Crédit Mutuel de los saldos no centralizados en la CDC (aplicaciones libres y aplicaciones de interés general) procedían de recursos privados (los depósitos de los ahorradores) y no se encontraban a disposición de las autoridades públicas;
b)
los intercambios comerciales entre Estados miembros no pudieron verse afectados antes de la culminación del mercado único de las actividades bancarias y financieras, que se produjo el 1 de enero de 1993 tras la adopción de la Directiva 89/646/CEE del Consejo, de 15 de diciembre de 1989, para la coordinación de las disposiciones legales, reglamentarias y administrativas relativas al acceso a la actividad de las entidades de crédito y a su ejercicio, y por la que se modifica la Directiva 77/780/CEE (31) (en lo sucesivo, «la Segunda Directiva Bancaria»). Las autoridades francesas consideran que, desde esa fecha y debido a la inexistencia de un estatuto europeo de la sociedad cooperativa y a las limitaciones que ello suponía para la expansión transfronteriza de las sociedades cooperativas como el Crédit Mutuel, las cajas de este banco no han llevado a cabo actividades fuera de las fronteras nacionales. Las cuentas Livret bleu abiertas por no residentes representaban, en el mejor de los casos, menos de un 0,1 % de los depósitos. Las autoridades francesas también creen que el mercado que interesaba a las entidades bancarias extranjeras en Francia era muy diferente del mercado del Crédit Mutuel;
c)
la comisión de intermediación pagada por la CDC al Crédit Mutuel por los saldos del Livret bleu centralizados no puede haber constituido una ayuda, sino una mera remuneración de una prestación efectuada por el banco, cuyo precio se había fijado contractualmente en 1991 en un 1,3 %. Las autoridades francesas insisten en la importancia de los costes de gestión del Livret bleu debido al elevado número de libretas con un saldo inferior a 5 000 FRF (762 EUR). Asimismo se han referido a los trabajos de contabilidad analítica realizados por el Crédit Mutuel (tras la implantación de la medida en cuestión) para llegar a la conclusión de que el importe de esa remuneración estaba totalmente justificado. En su opinión, cualquier ventaja aportada por el Livret bleu al Crédit Mutuel debe ser examinada como contrapartida a las cargas ligadas a un objetivo de interés económico general. Sobre este particular, llaman la atención de la Comisión sobre el uso creciente de los depósitos del Livret bleu para el logro de objetivos financieros de interés general, porcentaje que superó el 50 % de los fondos del Livret bleu de 1975 a 1983, el 65 % de 1983 a 1991 y alcanzó el 100 % en 1998, a raíz de la centralización de los saldos en la CDC;
d)
suponiendo que efectivamente hubiera habido una ayuda, se habría tratado de una ayuda existente, puesto que el régimen del Livret bleu se implantó antes de la liberalización del mercado bancario el 1 de enero de 1993 (plazo límite para la transposición de la Segunda Directiva Bancaria).
(71)
En su nota de 26 de octubre de 2001, las autoridades francesas exponen la razón por la cual, si la Comisión mantenía la calificación de ayuda, se trataría en cualquier caso de una ayuda compatible con el mercado interior en virtud del artículo 106, apartado 3, del TFUE. Francia reprocha a la Comisión haber cometido errores en el cálculo del resultado global de la cuenta de resultados del Livret bleu al no utilizar el método recomendado por el asesor del Crédit Mutuel (32). También mantiene que la Comisión debe tener en cuenta un beneficio razonable que estiman en […] (33).
(72)
En sus observaciones sobre la Decisión de ampliación, las autoridades francesas critican asimismo a la Comisión por haber seguido un «razonamiento asimétrico» y no compensar los importes de los años de compensación excesiva (1991, 1992, 1993 y 1998) con los años de infracompensación (1994 a 1997) y haber reproducido en el anexo I de la Decisión de ampliación las conclusiones de su asesor sobre los tres puntos de divergencia existentes entre Francia y la Comisión. Francia precisa que, si se toma en consideración todo el período 1999-2005, el sistema ligado al Livret bleu no habría sido compensado suficientemente por el Estado. Así, el importe de la comisión de intermediación no habría superado lo necesario para hacer frente a los costes de distribución del Livret bleu reflejados en su contabilidad analítica de la libreta, elaborada conjuntamente con la Comisión (sin perjuicio de dos adaptaciones) (34) y cumpliría las exigencias de la Directiva 80/723/CEE de la Comisión, de 25 de junio de 1980, relativa a la transparencia de las relaciones financieras entre los Estados miembros y las empresas públicas así como a la transparencia financiera de determinadas empresas (35). Según Francia, las disminuciones recientes de la comisión de intermediación se han debido, principalmente, a las necesidades de los organismos de financiación de protección oficial (36).
(73)
Las autoridades francesas precisan que desde 1999 existe un mecanismo para el reembolso de las eventuales compensaciones excesivas.
(74)
De la misma manera, Francia explica que el riesgo de falta de liquidez a un mes lo asumía el Crédit Mutuel y que el riesgo de falta de liquidez a más de un mes lo asumía la CDC. También precisa que, por lo que se refiere a las sumas captadas por medio del Livret bleu, el tipo de ponderación de los riesgos para el cálculo de las necesidades de fondos propios necesarios para garantizar el margen de solvencia era cero. Francia señala que la ponderación del riesgo para el cálculo de las necesidades de fondos propios del Crédit Mutuel para los demás productos de ahorro y recursos distintos del Livret bleu osciló entre un […] y un […] % de 1999 a 2005. Las autoridades francesas precisan que, como desde la centralización total de los saldos en la CDC en 1999 carecía de sentido aplicar el coeficiente de solvencia europeo, el Crédit Mutuel extrapoló el coste de los fondos propios de los demás productos de ahorro y otros recursos, limitándolo, no obstante, ([…] a […] % entre 1999 y 2005), para calcular el beneficio razonable correspondiente al Livret bleu. A instancias de la Comisión, Francia también facilita precisiones sobre el margen de compensación relativo a la constitución de una reserva obligatoria en la Banque de France.
7. EVALUACIÓN
7.1. Existencia de la ayuda
(75)
En su Decisión de ampliación, la Comisión consideró que la única de las medidas en cuestión que podía contener elementos de ayuda era la comisión de intermediación pagada al Crédit Mutuel por la CDC (37).
(76)
El elemento de ayuda que parece entrañar la comisión de intermediación se implantó el 27 de septiembre de 1991 por un decreto de ese mismo día. La presente Decisión lo analiza hasta la liberalización de la distribución del Livret A y la armonización de este último con el Livret bleu, el 1 de enero de 2009 (38).
7.1.1. Las condiciones de la jurisprudencia Altmark no se cumplen
(77)
Conviene señalar que, en virtud de la jurisprudencia Altmark (39), las compensaciones pagadas como contrapartida de las misiones de servicio público no constituyen ayudas estatales en el sentido del artículo 107, apartado 1, del TFUE si se cumplen cuatro condiciones acumulativas.
(78)
En sus observaciones en respuesta a la Decisión de ampliación, las autoridades francesas y el Crédit Mutuel invocan la existencia de dos servicios de interés económico general, a saber el mantenimiento de un número significativo de sucursales en zonas rurales en aras de objetivos de ordenación territorial y la captación de depósitos destinados a financiar la vivienda de protección oficial.
(79)
Sin embargo, incluso antes de que se implantara la medida en cuestión, el Crédit Mutuel no tenía ya obligación alguna de mantener sucursales en zonas rurales, dado que la Ley relativa a la apertura y el cierre de agencias bancarias había sido derogada en 1987 y el régimen de control (que habría mantenido el Crédit Mutuel de 1987 a 1991) se había suprimido el 1 de julio de 1991 (40). Las autoridades francesas y el Crédit Mutuel no rebatieron la conclusión de la Decisión de ampliación de que «con posterioridad a 1991 [es decir, al 1 de julio de 1991], no existe ningún acto en virtud del cual al Crédit Mutuel se le encomendara, en el sentido del artículo 86 CE [en la actualidad, artículo 106 del TFUE], la misión mencionada en el considerando 24, inciso iii) anterior [mantenimiento de sucursales en zonas rurales en razón de objetivos de ordenación territorial]» (41).
(80)
Por lo tanto, solo es preciso verificar si es aplicable la jurisprudencia Altmark en lo que atañe a la misión de captación de depósitos para financiar la vivienda de protección oficial.
(81)
La Comisión recuerda que los Estados miembros disponen de una amplia facultad de apreciación en cuanto a la naturaleza de los servicios que pueden ser calificados de interés económico general. En su opinión, los decretos de aplicación de las disposiciones del artículo 9 de la Ley de Presupuestos rectificativa de 1975 (42) y del artículo 24 de la Ley de Presupuestos rectificativa de 1982 (43), en particular el Decreto de 27 de septiembre de 1991, confían claramente al Crédit Mutuel la misión (definida en los artículos R323-10 y R 331-14 del Código de Construcción y Vivienda) de captar fondos para transferirlos a la CDC para que esta última pudiera financiar la vivienda de protección oficial. La Comisión cree que Francia no cometió un error manifiesto de apreciación al calificar esta misión como un servicio de interés económico general.
(82)
En virtud de la cuarta condición de la jurisprudencia Altmark, «cuando la empresa que estuviese autorizada a ejercer obligaciones de servicio público, en un caso particular, no fuese elegida en el marco del procedimiento de contratos públicos que permiten la elección del proveedor de dicho servicio con el menor coste para la Comunidad, hay que determinar, vistos los ingresos y ganancias oportunos por el ejercicio de estas obligaciones, el nivel de compensación requerida en base al análisis de los costes que tendría, en el ejercicio de dichas obligaciones, una empresa normal bien dirigida […] para el cumplimiento de las exigencias que requieren los servicios públicos, teniendo en cuenta los ingresos correspondientes y un beneficio razonable por la ejecución de estas obligaciones» (44).
(83)
La Comisión cree que la cuarta condición no se cumple por lo que se refiere a la misión de captación de depósitos centralizados en la CDC para la financiación de la vivienda de protección oficial. Sobre este punto, cabe señalar que el Estado no asignó esta misión al mejor postor mediante un procedimiento de licitación, sino negociando directamente con el Crédit Mutuel. El nivel de la comisión de intermediación no se fijó por referencia a los costes ligados a la ejecución del servicio de interés económico general de una empresa normal bien dirigida. En efecto, el nivel de la comisión de intermediación del 1,3 % no podía basarse en los costes realmente soportados por el Crédit Mutuel por el ejercicio del servicio de interés económico general, ya que, en septiembre de 1991, no existía una contabilidad separada del Livret bleu que permitiera detallar los costes ligados específicamente al Livret bleu en la contabilidad del banco. La contabilidad separada del Livret bleu se estableció varios años después, reconstruyéndose con efecto retroactivo para los años anteriores a 1991. Así pues, no existe indicación alguna de que el nivel de la comisión de intermediación se fijara por referencia a los costes que tendría una empresa normal bien gestionada como consecuencia de la ejecución de la misión de interés económico general en cuestión. Las autoridades francesas arguyen que el Crédit Mutuel estaría, en general, bien gestionado. Sin embargo, no demuestran verdaderamente tal afirmación, remitiéndose fundamentalmente al considerando 13 de la Decisión de ampliación en el que la Comisión menciona simplemente los resultados financieros globales (valor del balance, resultado neto, coeficiente de explotación, fondos propios y coeficiente de solvencia) del Crédit Mutuel en 2004. De cualquier forma, si un Estado miembro determina el nivel de la compensación sobre la base de un análisis de los costes de una empresa normal bien gestionada, no debería tener ninguna dificultad para demostrárselo a la Comisión y explicarle el método empleado, lo que Francia no ha hecho en el presente caso. Por último, el hecho de que desde la liberalización de la distribución de los Livrets A y bleus, e 1 de enero de 2009, la comisión de intermediación del Crédit Mutuel pasara del 1,1 % al 0,6 % parece indicar que el nivel de dicha comisión era superior al que se habría establecido teniendo en cuenta los costes de una empresa normal bien gestionada que llevara a cabo la misma misión de interés general.
(84)
En tanto en cuanto las condiciones de la jurisprudencia Altmark son acumulativas, basta con que una de esas condiciones no se cumpla para que la jurisprudencia no se aplique y la medida en cuestión pueda constituir una ayuda estatal. De lo anteriormente expuesto resulta que la medida en cuestión no cumple la cuarta condición de la jurisprudencia Altmark. En consecuencia, la misma no se aplica y es preciso evaluar si la medida constituye realmente una ayuda estatal (45) (46).
7.1.2. Las condiciones relativas a la existencia de una ayuda se cumplen
(85)
El artículo 107, apartado 1, del TFUE dispone que serán incompatibles con el mercado interior, en la medida en que afecten a los intercambios comerciales entre Estados miembros, las ayudas otorgadas por los Estados o mediante fondos estatales, bajo cualquier forma, que falseen o amenacen falsear la competencia, favoreciendo a determinadas empresas o producciones.
7.1.2.1. Imputabilidad al Estado y recursos estatales
(86)
En virtud de un convenio suscrito entre el Crédito Mutuel y el Estado, en el que se fijaban la modalidades de aplicación del Decreto de 27 de septiembre de 1991, el Crédit Mutuel percibía anualmente de la CDC una comisión de intermediación (47). El importe de esa comisión de intermediación, establecida para compensar las obligaciones de servicio público, lo fijaba el Estado. Por añadidura, la CDC es una empresa pública cuyo comportamiento es imputable al Estado (48). Por consiguiente, se cumple la condición relativa a la imputabilidad al Estado y a los recursos estatales.
7.1.2.2. Selectividad
(87)
La Comisión de intermediación se concedía exclusivamente al Crédit Mutuel, como contrapartida a la captación del ahorro centralizado en la CDC para la financiación de la vivienda de protección oficial a través del Livret bleu cuya distribución exclusiva se había concedido al Crédit Mutuel. Esta medida tenía, por lo tanto, un carácter selectivo.
7.1.2.3. Las condiciones de la jurisprudencia Altmark no son aplicables y, por lo tanto, procede verificar si existe una ayuda que falsea la competencia
(88)
Al tratarse de una transferencia de recursos estatales cuyo único beneficiario era el Crédit Mutuel, la comisión de intermediación mejoraba la posición competitiva de este banco frente a la de sus competidores. En efecto, de acuerdo con la jurisprudencia del Tribunal de Justicia, una mejora de la posición competitiva de una empresa tras recibir una ayuda estatal constituye generalmente la prueba del falseamiento de la competencia respecto de las otras empresas que no se han beneficiado de una ayuda similar (49).
7.1.2.4. Repercusión en el comercio entre Estados miembros
(89)
Además, según una jurisprudencia reiterada, los intercambios entre Estados miembros se ven afectados desde el momento en que la empresa beneficiaria de la ayuda ejerce su actividad en un ámbito abierto a la competencia en el que se producen intercambios entre Estados miembros (50). Ahora bien, desde 1979, la cuota de mercado de los bancos extranjeros alcanzó el 8 % para las actividades de crédito (4 % en el caso de las sucursales sin personalidad jurídica, 4 % en el de las filiales con forma jurídica francesa) y el 4,5 % para las actividades de depósito (2 % y 2,5 % respectivamente). La cuota de los bancos europeos no franceses en relación con la del conjunto de bancos extranjeros era del 50 % tratándose de los créditos y del 70 % de los depósitos. Así pues, el Crédit Mutuel a partir de los años setenta tuvo que hacer frente a la competencia de las redes extranjeras en territorio francés. Además, el mercado del ahorro bancario líquido, en el que se inscribía el Livret bleu, así como las CODEVI (cuentas de desarrollo industrial), el LEP (Plan de ahorro popular), el Livret jeune (libreta de ahorro juvenil), las cuentas en libretas corrientes y las CEL (cuentas de ahorro-vivienda) (51), ya estaba abierto a la competencia en el período considerado.
(90)
La Comisión considera, por tanto, que se cumplen las cuatro condiciones necesarias para que exista una ayuda.
7.1.2.5. Ilegalidad de la medida de ayuda
(91)
Por último, la medida de ayuda es ilegal ya que no se notificó a la Comisión de conformidad con el artículo 108, apartado 3, del TFUE y se ejecutó después de la entrada en vigor en Francia del Tratado constitutivo de la Comunidad Económica Europea.
(92)
En respuesta al argumento de las autoridades francesas según el cual, se trataría de una ayuda existente por haber sido adoptada antes de finalizar el plazo de transposición, es decir, del 1 de enero de 1993, de la Segunda Directiva Bancaria, la Comisión subraya que esta Directiva pretendía la realización del mercado interior en el sector de las entidades de crédito desde el ángulo de la libertad de establecimiento y la libre prestación de servicio. Esto no implica que el mercado en cuestión estuviera cerrado a la competencia antes de la introducción de la comisión de intermediación, sino simplemente que aún existían algunos obstáculos para la libertad de establecimiento y a la libre prestación de servicios en el sector bancario. La Decisión de 10 de mayo de 2007 pone de manifiesto que el Livret bleu se inscribía en un «mercado» del ahorro bancario líquido, lo que implica la apertura de la actividad en cuestión a la competencia, y no confirma en modo alguno el argumento de las autoridades francesas según el cual, la actividad en cuestión solo se habría abierto a la competencia a partir de 1993. Por el contrario, la Decisión hace referencia a la existencia de un mercado «maduro» (52).
7.2. Compatibilidad de la ayuda con el mercado interior
(93)
Habida cuenta de que la medida en cuestión contiene elementos de una ayuda estatal, la Comisión debe analizar su compatibilidad con el mercado interior.
(94)
De conformidad con el artículo 106, apartado 2, del TFUE: «Las empresas encargadas de la gestión de servicios de interés económico general […] quedarán sometidas a las normas de los Tratados, en especial a las normas sobre competencia, en la medida en que la aplicación de dichas normas no impida, de hecho o de derecho, el cumplimiento de la misión específica a ellas confiada. El desarrollo de los intercambios no deberá quedar afectado en forma tal que sea contraria al interés de la Unión».
(95)
Con arreglo a la jurisprudencia del Tribunal de Justicia, a la práctica de la Comisión y al Marco comunitario de 2005, el artículo 106, apartado 2, del TFUE significa que una ayuda estatal concedida a una empresa encargada de la gestión de un servicio de interés económico general puede ser declarada compatible con el mercado interior si la medida de ayuda cumple las condiciones siguientes:
a)
el servicio prestado reviste las características de un servicio de interés económico general;
b)
el Estado ha confiado efectivamente a la empresa la realización de ese servicio de interés económico general mediante uno o varios actos oficiales;
c)
los principios de necesidad y proporcionalidad se respetan, y
d)
el desarrollo de los intercambios no queda afectado en una forma contraria al interés de la Unión.
(96)
Las condiciones a) y b) se cumplen por las razones expuestos en el considerando 81.
(97)
En cuanto a la condición de la letra d), la Comisión no dispone de indicio alguna para considerar que los intercambios intracomunitarios se han visto afectados de forma tan importante que la ayuda no cumpla esta condición. En particular, la Decisión de 10 de mayo de 2007 pedía que se pusiera punto final a la exclusividad del derecho de distribución del Livret bleu, ya que los derechos especiales vinculados a la misma suponían una restricción de la libre prestación de servicios en la Comunidad (53). Sin embargo, salvo que hubiera compensado en exceso la misión de servicio de interés general confiada al Crédit Mutuel, no cabría considerar que la comisión de intermediación haya afectado al desarrollo de los intercambios en forma contraria al interés de la Unión.
(98)
En consecuencia, la Comisión pasa a examinar si se han respetado correctamente los principios de necesidad y de proporcionalidad, es decir, si el importe de la compensación que representa la comisión de intermediación no superó lo necesario para cubrir los costes derivados del cumplimiento de las obligaciones de servicio público, teniendo en cuenta los correspondientes ingresos, así como un beneficio razonable por el desempeño de estas obligaciones (54).
(99)
Para verificar que no hubo una compensación excesiva (véase la subsección 7.2.5), la Comisión utiliza - para el período comprendido entre el 27 de septiembre de 1991 (véase la subsección 7.2.1) y el 31 de diciembre de 2005 - un enfoque global (véase la subsección 7.2.2). Dicho enfoque tiene en cuenta todas las ventajas ligadas al Livret bleu, sin, no obstante, incluir en ellas un posible efecto llamada cuya intensidad no se ha podido establecer (véase la subsección 7.2.3). También tiene en cuenta un beneficio razonable (véase la subsección 7.2.4), también en el caso de los saldos centralizados en la CDC.
7.2.1. Inicio del período considerado: 27 de septiembre de 1991
(100)
En la Decisión de ampliación, el cálculo de los resultados netos del Livret bleu a efectos de valorar la existencia de una posible compensación excesiva incluía los resultados de todo el año 1991 (55). En otras palabras, los ingresos netos procedentes de las aplicaciones libres y de las aplicaciones de interés general se tuvieron en cuenta desde el 1 de enero de 1991.
(101)
Tal como se expuso en los considerandos 75 y 76, la única medida en causa en el presente asunto es la comisión de intermediación, cuyo principio se estableció el 27 de septiembre de 1991, al mismo tiempo que se encargaba al Crédit Mutuel que centralizara sus saldos en la CDC con el fin de financiar la vivienda de protección oficial. Con anterioridad a esa fecha, ni la comisión de intermediación ni la centralización en la CDC existían. Por consiguiente, la Comisión debe comenzar a valorar la proporcionalidad de la ayuda a partir de esa fecha.
(102)
Por tanto, los gastos e ingresos inherentes a la realización del servicio de interés económico general no pueden ser anteriores al 27 de septiembre de 1991. En otras palabras, solo a partir de la creación de la medida de ayuda en cuestión (la comisión de intermediación) pueden tomarse en consideración los gastos e ingresos ligados a la ejecución del servicio de interés económico general financiado por medio de esta ayuda. En conclusión, la Comisión considera que su Decisión de ampliación contenía una incoherencia al limitar la medida de ayuda únicamente a la comisión de intermediación creada el 27 de septiembre de 1991, pero seguir teniendo en cuenta los ingresos netos de los Livrets bleus del período comprendido entre el 1 de enero de 1991 y el 27 de septiembre de 1991.
(103)
Dado que el Crédit Mutuel solo puede comunicar los resultados netos de las aplicaciones de interés general y de las aplicaciones libres sobre una base anual, la Comisión considera que, por lo que se refiere al año 1991, solo deben tenerse en cuenta los resultados netos correspondientes al período comprendido entre el 27 de septiembre de 1991 y el 31 de diciembre de 1991, calculando los resultados netos de todo el ejercicio 1991 en proporción al número de días pertinentes, es decir 96/365. Los resultados netos de los saldos centralizados en la CDC correspondientes al año 1991 pueden tomarse en consideración en su totalidad porque, tal como se indicó en el considerando 101, esta centralización se produjo después del 27 de septiembre de 1991, de manera que, por definición, ninguna parte de esos resultados se refiere al período comprendido entre el 1 de enero de 1991 y el 27 de septiembre de 1991.
7.2.2. Enfoque global hasta el final de 2005 y anual a partir de entonces
(104)
En su Decisión de ampliación, la Comisión recomendaba la adopción de un enfoque anual para evaluar la existencia de una posible compensación excesiva. Este enfoque tiene su origen en el Marco comunitario de 2005 y constituye un giro en relación con la práctica precedente. En efecto, antes de la adopción del Marco comunitario de 2005 para evaluar la existencia de una posible compensación excesiva la Comisión utilizaba un enfoque que podría calificarse de «global» en virtud del cual, los importes relativos a los años de compensación excesiva podían compensarse, sin limitaciones, con los importes de los años de infracompensación (56).
(105)
En virtud del punto 26 del Marco comunitario de 2005, la Comisión aplicará a las ayudas no notificadas las disposiciones del citado Marco si la ayuda se concedió después de la publicación de aquel en el Diario Oficial de la Unión Europea y las disposiciones vigentes en el momento de la concesión de la ayuda en los demás casos. La ayuda en cuestión se concedía anualmente (57) y no se notificó. El Marco comunitario de 2005 se publicó en el Diario Oficial de la Unión Europea el 29 de noviembre de 2005. Por consiguiente, hay que aplicar las normas en vigor en el momento de la concesión de la ayuda al período anterior a 2006 y el Marco comunitario de 2005 al período que va del 1 de enero de 2006 a la supresión de la medida, el 31 de diciembre de 2008.
(106)
El Marco comunitario de 2005 recomienda un enfoque «anual» en la medida en que el cálculo de una posible compensación excesiva debe hacerse anualmente, sin que su importe pueda descontarse del año siguiente, salvo cuando ese importe no supere el 10 % del importe de la compensación anual (58).
(107)
Por el contrario, antes de la adopción del Marco comunitario de 2005, cuando la Comisión verificaba que la empresa no hubiese recibido una compensación excesiva como contrapartida a la ejecución de la misión de interés general, utilizaba un enfoque «global» (véase el considerando 104) (59).
(108)
En el enfoque global, los resultados de cada año, acumulados año tras año, se actualizan aplicándoles el tipo de referencia para Francia vigente el 1 de enero de cada año (60).
7.2.3. Ventajas que se han tenido en cuenta
(109)
Con arreglo al punto 17, primera frase, del Marco comunitario de 2005, «los ingresos que deben tenerse en cuenta deben incluir al menos todos los ingresos procedentes del servicio de interés económico general». Así pues, a la hora de verificar que no ha existido una compensación excesiva, es preciso tener en cuenta el resultado neto de las aplicaciones de interés general y de las aplicaciones libres durante el período objeto de investigación. De hecho, la Comisión considera que estos resultados constituyen ingresos instituidos por Francia, a partir del 27 de septiembre de 1991, en favor del Crédit Mutuel en el marco de la prestación por parte de este último del servicio de interés general de financiación de la vivienda de protección oficial a través de la CDC. En la contabilidad analítica estas aplicaciones se ligan a un recurso específico, los depósitos captados gracias a la distribución del Livret Bleu. En condiciones de mercado competitivas (sin el derecho especial de distribución de un producto de ahorro exenta de impuestos), el Crédit Mutuel no hubiera podido obtener este recurso al mismo coste, por lo que las aplicaciones y recursos correspondientes deben tenerse en cuenta en la economía global del sistema del Livret bleu. Además, la propia Francia confirmó la existencia de un vínculo entre estas aplicaciones, el Livret bleu y la misión de financiar la vivienda de protección oficial al reasignar los saldos relativos a esas aplicaciones a la CDC a partir de 1991 (61). En otras palabras, cuando, el 27 de septiembre de 1991, encomienda al Crédit Mutuel el servicio de interés económico general de capitación de depósitos centralizados en la CDC y destinados a financiar la vivienda de protección oficial, Francia confirma la concesión de la distribución del Livret Bleu al Crédit Mutuel. El beneficio resultante de la utilización de fondos depositados en este último debe, por lo tanto, ser considerado, a partir de esa fecha, como un ingreso concedido al Crédit Mutuel por la prestación del servicio de interés económico general.
(110)
El denunciante y otras autoridades y organismos (el Consejo de la Competencia e informes de parlamentarios u organismos de investigación) (62) consideran que el derecho exclusivo de distribución del Livret bleu produjo un «efecto llamada» al permitir al Crédit Mutuel captar y retener a una clientela a la que ha vendido otros productos bancarios además del Livret bleu. En su Decisión de ampliación, la Comisión no excluyó que el Livret bleu hubiera podido generar ingresos indirectos gracias al efecto llamada (63), aunque recordó que hasta el momento dichos ingresos no se habían podido cuantificar (64).
(111)
Al término de la instrucción del presente asunto, la Comisión constata que, si bien no cabe excluir la existencia de un efecto llamada, las datos de que dispone no le permiten en el presente caso cuantificar con precisión el posible efecto llamada.
(112)
En los documentos facilitados por los denunciantes se presume la existencia de efectos llamada, sin aportar, no obstante, pruebas que demuestren tal presunción y sin lograr evaluar con precisión la incidencia financiera de esos efectos.
(113)
En cuanto a los estudios de la empresa Glais (véanse los considerandos 52 y 53), la Comisión considera que el Crédit Mutuel puede legítimamente afirmar que estos análisis no aportan ninguna prueba irrefutable de la existencia de un efecto llamada cuantificable.
(114)
En las observaciones de los denunciantes se proponen tres evaluaciones subjetivas. En primer lugar, teniendo en cuenta que los demás bancos se habían ofrecido a distribuir el Livret bleu a cambio de una comisión del 1 %, los denunciantes han propuesto una estimación del efecto llamada calculando la diferencia entre el nivel de la comisión percibida por el Crédit Mutuel y ese tipo del 1 %, es decir un 0,3 %, lo que equivaldría a unos 300 millones FRF anuales. Sin embargo, no existen pruebas de que, durante el período considerado, los competidores del Crédit Mutuel hubieran podido llevar a cabo esta misión en las mismas condiciones, con un nivel de remuneración del 1 %. Además, este primer argumento no demuestra el efecto llamada, sino que parece retomar el argumento de que el Crédit Mutuel recibió una compensación excesiva, lo que, como se demostrara, no sucedió. De la misma manera, nada permite demostrar que el efecto llamada equivalga a la diferencia entre la comisión de intermediación y la hipotética menor comisión que los competidores del Crédit Mutuel proponían como contrapartida a la distribución del Livret bleu.
(115)
De acuerdo con el segundo método propuesto por los denunciantes, el efecto llamada se calcularía en función del crecimiento de las cuotas de mercado del Crédit Mutuel. Este método de evaluación no puede aceptarse ya que se basa en el postulado de que el aumento de las cuotas de mercado se debe exclusivamente al Livret bleu, postulado que no encuentra apoyo en ningún elemento objetivo.
(116)
La tercera evaluación del derecho exclusivo de distribución se funda en la pérdida de ingresos fiscales provocada por la exención fiscal del Livret bleu. Si el Crédit Mutuel hubiera querido distribuir, sin esa exención fiscal, una libreta de ahorros ofreciendo, cualquiera que fuera la situación fiscal de los ahorradores, el mismo rendimiento neto que el del Livret bleu, habría asumido un coste de oportunidad igual al importe del teórico impuesto (potencialmente) pagado por los ahorradores. En opinión de los denunciantes, se debe considerar que la ventaja fiscal acumulada en el período 1991-1997, estimada en 4 500 millones FRF, proporcionó al Crédit Mutuel ventajas inducidas por el mismo importe. Este razonamiento no puede aceptarse ya que, probablemente, el Crédit Mutuel no habría distribuido el Livret bleu en las mismas condiciones si hubiera tenido que asumir íntegramente el coste de la exención fiscal, que, por otra parte, beneficia directamente a sus socios.
(117)
Las posibles ventajas en cuestión son difíciles de demostrar y de cuantificar. La ventaja económica directa obtenida por la explotación del Livret bleu se puede calcular directamente a partir de su contabilidad. En cambio, la ventaja económica inducida por la venta de otros productos o servicios a los clientes fidelizados por el Livret bleu solo se reflejaría en la contabilidad analítica de esos otros productos, si se pudiera distinguir a primera vista lo que se vende a los clientes fidelizados o captados por el Crédit Mutuel gracias al Livret bleu y lo que se vende a los clientes que han confiado en el Crédit Mutuel por otros motivos, lo que no sucede en el presente caso. Por estas razones, el asesor de la Comisión no pudo cuantificar el posible efecto llamada con el método contable aplicable para evaluar el conjunto de las ventajas económicas directas generadas por el Livret bleu.
(118)
Otros intentos de evaluación más sofisticados de ese efecto realizados por el asesor de la Comisión tampoco se vieron coronados por el éxito. Por consiguiente, la Comisión considera que no puede tomar en consideración la posible ventaja debida al efecto llamada para verificar la ausencia de una hipotética compensación excesiva.
7.2.4. Cálculo del beneficio razonable
(119)
Al verificar la ausencia de una compensación excesiva a la empresa encargada de un servicio de interés económico general, hay que tener en cuenta un beneficio razonable (65). El Marco comunitario de 2005 precisa que «por “beneficio razonable”, se debe entender un tipo de remuneración de los fondos propios que tenga en cuenta el riesgo, o la inexistencia del mismo, soportado por la empresa […]. Normalmente, dicho tipo no debe superar el tipo medio registrado en el sector interesado durante los últimos años» (66).
(120)
En la Decisión de ampliación (67), la Comisión consideró que cabía atribuir a las aplicaciones de interés general y a las aplicaciones libres un beneficio razonable medio del 6 % de los fondos propios que se les destinaban. Ese tipo, variable de un año a otro y calculado, por término medio, en un 6 %, se corresponde con el tipo de rentabilidad inicialmente recomendado por el Crédit Mutuel: el banco había considerado como coste de los fondos propios el importe de los dividendos efectivamente distribuidos durante el año en cuestión. En la presente Decisión, por lo que se refiere a la toma en consideración de un beneficio razonable a la hora de verificar la ausencia de una posible compensación excesiva, la Comisión no se aparta, en lo que atañe a las aplicaciones libres y a las aplicaciones de interés general, del enfoque utilizado en la Decisión de ampliación, descrito en la subsección 7.2.5.
(121)
En su Decisión de ampliación (68), la Comisión estimaba, sin embargo, que no debía aplicar ese beneficio razonable a los depósitos centralizados en la CDC en la medida en que estos no suponían coste alguno en fondos propios desde el punto de vista de la normativa prudencial, puesto que el Crédit Mutuel no había invertido esos depósitos, sino que los había centralizado en la CDC. Ahora bien, desde un punto de vista prudencial, el riesgo de crédito vinculado a los fondos centralizados en la CDC se considera parejo a la exposición con respecto al Estado (República Francesa), lo que equivale a una ponderación del riesgo igual a cero, que, por lo tanto, no requiere fondos propios.
(122)
No tener en cuenta ningún beneficio razonable en relación con los fondos centralizados en la CDC supondría una disminución del beneficio razonable total (el relativo a las aplicaciones de interés general y a las aplicaciones libre, por un lado, y el relativo a los saldos centralizados en la CDC, por otro) de 1991 à 1999, y su desaparición total a partir de 2000 a raíz de la centralización en la CDC de todos los saldos 1999 (69).
(123)
En su carta de 1 de septiembre de 2006, en la que formulaban sus observaciones en respuesta a la Decisión de ampliación, las autoridades francesas confirmaron que los fondos centralizados en la CDC no consumían fondos propios reglamentarios. Sin embargo, según ellas, «habida cuenta de que no resultaba pertinente aplicar el coeficiente de solvencia europeo a partir de la centralización total en la CDC, acaecida en 1999, el Crédit Mutuel [propone] integra[r] para calcular el beneficio razonable del Livret bleu un coste de los fondos propios obtenido por referencia al de otros productos de ahorro y otros recursos». La Comisión no considera satisfactorio ese enfoque, ya que supone atribuir artificialmente a los recursos centralizados en la CDC unas necesidades de capital reglamentario que dependen de las necesidades medias de capital de los otros activos del Crédit Mutuel, que son totalmente independientes del Livret bleu.
(124)
En efecto, el que no sean necesarios fondos propios reglamentarios refleja la ausencia de riesgo de pérdida de crédito, como sucede en el caso de los saldos centralizados en la CDC. La actividad de captación de depósitos por cuenta de la CDC tampoco entraña un riesgo de liquidez (con excepción del riesgo intramensual), ni de transformación de los vencimientos, porque el importe asignado a la CDC se ajusta mensualmente en función de la evolución de los depósitos y el tipo de interés pagado por la CDC se transfiere inmediatamente a los depositantes. Por lo tanto, es verdad que este servicio de interés económico general tiene un bajo nivel de riesgo para el Crédit Mutuel. Sin embargo, existen otros tipos de riesgos, como, por ejemplo, el operativo, el económico (riesgo de que el nivel de la remuneración no cubra los costes soportados), el jurídico y el de reputación. Allende de esto, otras actividades bancarias como la distribución de fondos mutualizados, la gestión de patrimonios o la venta de productos financieros (por ejemplo, acciones y obligaciones) no requieren el uso de fondos propios reglamentarios, sin dejar de ser, por esa razón, muy rentables. En consecuencia, no existe un vínculo directo entre la utilización de fondos propios reglamentarios -calculada sobre la base de reglas de prudencia cuyo objetivo específico no consiste en modo alguno en evaluar la rentabilidad de una actividad- y el beneficio que se espera de una actividad.
(125)
Sin embargo, hay que convenir en que si, en el presente caso, la Comisión autorizase al Crédit Mutuel a obtener un beneficio razonable por la parte de los fondos centralizada en la CDC, estaría reconociendo que la fijación del nivel adecuado de ese beneficio supone un ejercicio que conlleva una evaluación económica compleja. El Livret bleu es un producto bancario atípico con características propias tanto de un producto de ahorro como de una cuenta corriente y en el que los fondos captados se centralizan en un organismo público. Así pues, no existen productos que, en sí, puedan comparársele directamente y dar una indicación del cuál sería el beneficio razonable de una actividad similar.
(126)
A falta de un producto suficientemente comparable al Livret bleu, la Comisión cree que en el presente caso puede utilizar dos indicadores que permiten evaluar si, por lo que se refiere a los fondos centralizados en la CDC, un determinado beneficio puede ser considerado razonable. Esos dos indicadores son:
a)
el margen de beneficio del sector bancario francés, es decir, el resultado antes de impuestos dividido por el volumen de negocios (en el presente caso, el volumen de negocios de los bancos viene representado por sus resultados de explotación). Con arreglo a las cifras del sector bancario francés para el período considerado (del 27 de septiembre de 1991 hasta el final de 2008), el margen de beneficio medio es de un 23 % por año;
b)
el tipo de rendimiento del sector bancario francés, es decir, el resultado antes de impuestos dividido por el importe de los activos. El tipo de rendimiento anual medio para todo el período considerado es de 45 puntos básicos (0,45 %).
(127)
El cuadro que figura a continuación (70) muestra el margen de beneficio y el tipo de rendimiento del sector bancario francés en el período 1993-2008 (no se dispone de datos anteriores a 1993):
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008 (72)
Resultado antes de impuestos (71)
15,2
2,7
25,0
41,0
67,5
14,4
19,8
22,5
24,6
23,5
23,4
29,6
31,3
46,2
34,3
-4,4
Resultado de explotación (71)
362,4
335,4
345,6
356,1
375,3
60,8
64,6
70,5
74,9
77,0
80,6
83,5
89,5
104,1
98,0
79,1
Margen de beneficio
4,2 %
0,8 %
7,2 %
11,5 %
18 %
23,7 %
30,6 %
31,9 %
32,8 %
30,6 %
29,0 %
35,5 %
35,0 %
44,4 %
35,1 %
-5,6 %
Margen de beneficio medio
22,8 %
Activos (71)
No disponible
16 333
17 216
18 291
19 894
3 052
3 394
3 452
3 783
3 793
3 960
4 390
5 275
6 041
7 061
7 699
Tipo de rendimiento
No disponible
0,02 %
0,15 %
0,22 %
0,34 %
0,47 %
0,58 %
0,65 %
0,65 %
0,62 %
0,59 %
0,68 %
0,59 %
0,77 %
0,49 %
-0,05 %
Tipo de rendimiento medio
0,45 %
(128)
Para calcular el margen de beneficio y el tipo de rendimiento del Crédit Mutuel por su actividad de captación de depósitos centralizados en la CDC, la Comisión utiliza los valores siguientes:
a)
para el denominador del margen de beneficio, los ingresos percibidos por la actividad de captación de depósitos centralizados en la CDC, es decir, el importe anual de la comisión de intermediación;
b)
para el denominador del tipo de rendimiento, los depósitos transferidos a la CDC;
c)
para el numerador, o lo que es igual, para el resultado antes de impuestos, la Comisión estima que, si se tiene cuenta como beneficio razonable un margen del 4,2 % para la actividad de captación de depósitos en la CDC, es decir, un resultado antes de impuestos equivalente a un 4,2 % de la comisión de intermediación recibida de la CDC, el Crédit Mutuel no obtiene una compensación excesiva (véase el cuadro del considerando 132).
(129)
Por lo que se refiere al segundo indicador (el tipo de rendimiento), la Comisión observa que, si toma en consideración un tipo de rendimiento de 5 puntos básicos como beneficio razonable para la actividad de captación de los depósitos centralizados en la CDC, resulta que el Crédit Mutuel no recibió una compensación excesiva por la gestión del Livret bleu durante el período considerado.
(130)
Con arreglo al Marco comunitario de 2005, el beneficio razonable no debe superar el tipo medio registrado en el sector interesado durante los últimos años. Un margen de beneficio de un 4,2 % representa menos de una quinta parte del margen de beneficio medio del sector bancario (22,8 %). Dado que, como se expuso en el considerando 124, la actividad de captación de los depósitos centralizados en la CDC es una actividad de escaso riesgo y, por tanto, de bajo rendimiento, la Comisión cree que un margen de beneficio del 4,2 % no es manifiestamente excesivo y se puede considerar, en este caso, como un beneficio razonable.
(131)
De la misma manera, la Comisión cree que tomar en consideración un beneficio de 5 puntos básicos para los saldos centralizados en la CDC es razonable a la vista del tipo de rendimiento medio de 45 puntos básicos del sector bancario francés en el período considerado y representa un umbral bajo y prudente que puede estimarse como un beneficio que, en el presente caso, no parece manifiestamente desproporcionado. Por otra parte, el bajo nivel de beneficio refleja adecuadamente el nivel de riesgo asumido por el Crédit Mutuel por su actividad de captación para la CDC que, como se indica en el considerando 124, es escaso.
7.2.5. Verificación de la inexistencia de una compensación excesiva
(132)
A la vista de las consideraciones anteriores, la Comisión realizó una verificación -cuyos resultados se muestran en el cuadro que figura a continuación- de la inexistencia de una compensación excesiva utilizando el método descrito en las subsecciones 7.2.1 a 7.2.4 (73):
(en millones EUR)
COMPENSACIÓN
COMPENSACIÓN EXCESIVA O INFRACOMPENSACIÓN
Año
Comisión de intermediación
(anual)
Enfoque global (74)
(hasta el final de 2005)
Enfoque anual (75)
(a partir de 2006)
1991 (del 27.9.1991 al 31.12.1991)
1,5
43,8
No aplicable
(el enfoque global se aplica hasta 2005, véase la subsección 7.2.2)
1992
9,1
125,1
1993
16,8
184,0
1994
36,6
127,3
1995
59,5
114,5
1996
74,7
107,8
1997
82,3
88,4
1998
118,9
92,0
1999
188,9
98,3
2000
188,2
106,3
2001
181,9
91,3
2002
187,8
76,3
2003
197,7
61,2
2004
204,4
45,7
2005
196,7
15,0
2006
[…]
-39,1
2007
[…]
-24,3
2008
[…]
-6,1
(133)
Puede constatarse que la compensación excesiva registrada al finalizar el año 2005 (15 millones EUR) es inferior al 10 % de la compensación de 2005 (196,7 millones EUR). De conformidad con el punto 21 del Marco comunitario de 2005 este importe puede descontarse el año siguiente. El resultado final es una infracompensación de -6,1 millones EUR al final del año 2008 para todo el período considerado.
(134)
En consecuencia, la Comisión ha llegado a la conclusión de que la comisión de intermediación no compensó en exceso al Crédit Mutuel por el servicio de interés económico general que se le confió desde el 27 de septiembre de 1991 hasta el final de 2008.
8. CONCLUSIÓN
(135)
La Comisión concluye que la República Francesa ejecutó ilegalmente la ayuda en cuestión, infringiendo el artículo 108, apartado 3, del TFUE. No obstante, la ayuda puede ser considerada compatible con el mercado interior con arreglo al artículo 106, apartado 2, del TFUE, puesto que la compensación pagada por el Estado no superó lo necesario para cubrir los costes derivados del cumplimiento de las obligaciones de servicio público, teniendo en cuenta los correspondientes ingresos, así como un beneficio razonable por el desempeño de estas obligaciones.
HA ADOPTADO LA PRESENTE DECISIÓN:
Artículo 1
La ayuda estatal ejecutada por la República Francesa en favor del Crédit Mutuel de conformidad con el Decreto de 27 de septiembre de 1991, por el que se definían las aplicaciones de interés general del Crédit Mutuel, es compatible con el mercado interior.
Artículo 2
El destinatario de la presente Decisión es la República Francesa.
Hecho en Bruselas, el 24 de mayo de 2011.