ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 25. ledna 2012
o opatření C 36/07 (ex NN 25/07) Německa ve prospěch společnosti Deutsche Post AG
(oznámeno pod číslem C(2012) 184)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2012/636/EU)
EVROPSKÁ KOMISE
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie (1) a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
po výzvě zúčastněným stranám k podání připomínek podle výše uvedených článků (2) a s ohledem na jejich stanoviska,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
I.1 Řízení o státní podpoře
I.1.1 Rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999 a záporné rozhodnutí z roku 2002
(1)
V roce 1994 podala společnost United Parcel Service (dále jen „UPS“) stížnost, v níž tvrdí, že společnosti Deutsche Bundespost POSTDIENST (dále jen „POSTDIENST“) byly poskytnuty protiprávní podpory.
(2)
Poté, co bylo dne 23. října 1999 zahájeno řízení o státní podpoře (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení 1999“), podalo Německo dne 16. září 1999 připomínky. Po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení 1999 obdržela Komise připomínky 14 zúčastněných stran, které byly dopisem ze dne 15. prosince 1999 sděleny spolkové vládě, aby dostala příležitost zaujmout k těmto připomínkám stanovisko. Německo odpovědělo dopisem ze dne 1. února 2000, který byl zaregistrován při doručení dne 2. února 2000.
(3)
Komise dne 19. června 2002 přijala záporné rozhodnutí (3) (dále jen „záporné rozhodnutí 2002“), v němž uvedla, že společnost POSTDIENST a její nástupce Deutsche Post AG (dále jen „DPAG“, zatímco POSTDIENST a DPAG jsou dále spolu označovány jako „Deutsche Post“) účtovaly ceny balíkových zásilek doručovaných ode dveří ke dveřím pod úrovní přírůstkových nákladů a že tato agresivní cenová politika nespadala do povinnosti veřejné služby společnosti Deutsche Post. Tímto vzniklé ztráty ve výši 572 mil. EUR byly nakonec v rozporu s články 106 a 107 SFEU financovány ze státních prostředků, které byly společnosti Deutsche Post poskytnuty v různých formách (např. státní vyrovnávací platby od sesterské společnosti Deutsche Bundespost TELEKOM (dále jen „TELEKOM“), státní úvěrové záruky a státní podpora na financování penzí poštovních úředníků (dále jen „dotování penzí“)).
(4)
Na žádost Komise si Německo od DPAG vyžádalo vrácení státní podpory neslučitelné s vnitřním trhem ve výši 572 mil. EUR. Deutsche Post podala proti rozhodnutí odvolání k soudům Unie.
(5)
Tribunál ve svém rozsudku z roku 2008 (4) prohlásil záporné rozhodnutí 2002 za neplatné, neboť Komise neprovedla obsáhlou analýzu všech výnosů a nákladů souvisejících s univerzálními službami, aby zjistila, zda Deutsche Post obdržela nedostatečné nebo nadměrné vyrovnání.
(6)
Poté Německo společnosti Deutsche Post opět vyplatilo vymáhanou státní podporu ve výši 572 mil. EUR včetně úroků.
(7)
Dne 2. září 2010 Soudní dvůr zamítl odvolání Komise proti rozhodnutí Tribunálu (5).
I.1.2 Další stížnosti po záporném rozhodnutí 2002
(8)
Dne 13. května 2004 podala UPS další stížnost, podle které byly po záporném rozhodnutí 2002 společnosti Deutsche Post poskytnuty protiprávní podpory. UPS zastávala názor, že v záporném rozhodnutí 2002 nebyla prověřena všechna opatření uvedená v původní stížnosti z roku 1994 a že finanční výhody poskytnuté společnosti Deutsche Post výrazně překračují podporu ve výši 572 mil. EUR neslučitelnou s pravidly pro státní podpory. Dále se domnívá, že Deutsche Post používala státní prostředky na rozšíření svých operací v oblasti balíkových zásilek (např. přebíráním jiných podniků) a prodej služeb svým dceřiným společnostem Postbank AG a Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (dále jen „DPEED“), které poskytovaly bankovní služby příp. marketing firemních balíkových zásilek pod značkou DHL, za nepřiměřeně nízké převodní ceny.
(9)
Ve dnech 9. listopadu 2004 a 1. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 2. prosince 2004 a 3. června 2005.
(10)
Dne 16. července 2004 podala společnost TNT Post AG & Co KG (dále jen „TNT“) stížnost, v níž i ona uváděla, že Deutsche Post prodávala společnosti Postbank AG služby za nepřiměřeně nízké převodní ceny. TNT tvrdila, že Postbank AG platila za poskytnuté služby pouze variabilní náklady, zatímco Deutsche Post k financování společných fixních nákladů na distribuční síť využívala v plném rozsahu výnosy ze svého monopolu v oblasti listovních zásilek.
(11)
Ve dnech 11. listopadu 2004 a 25. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 17. prosince 2004 a 23. června 2005.
I.1.3 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(12)
Poté, co Komise obdržela další stížnosti, informovala Německo dopisem ze dne 12. září 2007 (6) (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007“) o rozšíření řízení zahájeného v roce 1999. Cílem rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 bylo zahrnout do řízení všechny nově doručené informace a podrobně přezkoumat veškerá případná narušení hospodářské soutěže vyplývající ze státních opatření ve prospěch Deutsche Post (bližší informace ke státním vyrovnávacím platbám, státním zárukám, dotování penzí a exkluzivní licenci na poskytování listovních služeb viz oddíl I.1.14).
(13)
Podle názoru Komise bylo třeba přesně rekonstruovat účetnictví Deutsche Post v období 1990 až 2007, aby se vyjasnily dopady státních opatření na výnosy a náklady různých služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
I.1.4 Připomínky Německa k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(14)
Německo předložilo připomínky dne 14. prosince 2007 a Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání (viz též oddíl I.3.1).
I.1.5 Připomínky zúčastněných stran k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a stanovisko Německa k těmto připomínkám
(15)
Dne 16. listopadu 2007 předložily své připomínky UPS a TNT.
(16)
Poté, co Německo dne 20. prosince 2007 požádalo o prodloužení lhůty, předložila spolková vláda dne 12. března 2008 své stanovisko k připomínkám TNT a UPS.
I.1.6 Výběr externího znalce
(17)
Komise dne 23. ledna 2008 zveřejnila nabídkové řízení na vypracování posudku, který by Komisi pomohl zjistit, zda Deutsche Post v období 1990-2007 neobdržela nadměrné vyrovnání za svou povinnost poskytovat univerzální služby (7).
(18)
Dne 18. června 2008 uzavřela Komise smlouvu se společností WIK Consult GmbH, která se specializuje na nákladové účetnictví v poštovním odvětví.
I.1.7 Připomínky Německa k přiměřené délce období šetření
(19)
V dopisech ze dne 10. června 2008 a 18. června 2008 vyjádřilo Německo svůj nesouhlas s délkou období šetření (1990-2007), které Komise zvolila, a zastávalo názor, že stačí omezit šetření na roky 1990 až 1994, kdy byly státní vyrovnávací platby poskytnuty; v tomto období byly ztráty vyšší než státní vyrovnávací platby, takže Deutsche Post neobdržela žádné nadměrné vyrovnání. Podle rámce Společenství pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (8) (dále jen „rámec Společenství z roku 2005“) je poskytnutí účetních údajů za období po roce 1994 nepoměrné, neboť období pro výpočet nadměrného vyrovnání je omezen na čtyři roky.
(20)
Německo dne 27. června 2008 předložilo právní posudek o povinnosti Komise prošetřit jednotlivě všechny státní vyrovnávací platby, státní záruky a dotování penzí (9). Dále Německo tvrdilo, že kontrola účetních údajů není pro posouzení státních záruk a dotování penzí nutná.
(21)
Stejný postoj zastávalo Německo i vůči útvarům Komise na schůzkách ve dnech 29. května 2008 a 15. července 2008.
I.1.8 Žádost o informace ze dne 17. července 2008
(22)
Komise dne 17. července 2008 zaslala Německu žádost o informace týkající se všech státních opatření, která jsou předmětem šetření, včetně dotazníku ohledně výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007. Žádost o informace byla vypracována ve spolupráci s WIK Consult. Německo dne 5. srpna 2008 požádalo o neurčité prodloužení lhůty, neboť se nejprve musí ověřit dostupnost určitých údajů.
I.1.9 Upomínky ze dne 12. a 22. srpna 2008
(23)
Komise dne 12. srpna 2008 vysvětlila, proč musela proběhnout kontrola výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007, a trvala na předložení požadovaných informací.
(24)
Ve svém sdělení ze dne 14. srpna 2008 Německo opět tvrdilo, že není důvod prošetřovat výnosy a ztráty Deutsche Post za období po roce 1994. Dne 22. srpna 2008 si Komise pro případ, že Německo nepředloží požadované informace, vyhradila právo vydat příkaz k poskytnutí informací podle čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (10).
(25)
Ve sdělení ze dne 29. září 2008 Německo předložilo výsledky dalšího právního posudku (doručeného dne 2. října 2008), aby podložilo svůj postoj, že analýza účetnictví po roce 1994 není nutná a že přiměřeným obdobím šetření je období 1990-1994 (11).
(26)
Německo dne 28. října 2008 předložilo informace o státních zárukách a dotování penzí.
I.1.10 Příkaz k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008
(27)
Komise neakceptovala argumenty Německa a trvala na tom, že bylo nutné provést analýzu do roku 2007, aby byly v plném rozsahu posouzeny dopady poskytnutých státních opatření na hospodářskou soutěž. V návaznosti na obě upomínky z 12. srpna 2008 a 22. srpna 2008 Komise vydala dne 30. října 2008 příkaz k poskytnutí informací, kterým Německo formálně vyzvala k předložení všech potřebných účetních údajů za celé období 1990-2007.
(28)
Německo a Deutsche Post zpochybnily platnost příkazu k poskytnutí informací (viz Oddíl I.3.2).
(29)
Německo dne 27. listopadu 2008 předložilo požadované účetní údaje za období 1990-1994. Ve dnech 5. a 16. prosince 2008 Německo účetní údaje předložené dne 27. listopadu 2008 aktualizovalo.
I.1.11 Předložení účetních údajů za období 1990-2007
(30)
Po schůzce státního tajemníka pana Pfaffenbacha, předsedy představenstva DPAG pana Appela a člena Komise odpovědného za politiku hospodářské soutěže, která proběhla dne 6. února 2009, Německo a Deutsche Post souhlasily s poskytnutím účetních údajů za období po roce 1994.
(31)
Dne 3. března 2009 Německo předložilo první soubor účetních údajů za celé období šetření 1990-2007.
(32)
Setkání zástupců Deutsche Post a útvarů Komise proběhla dne 3. března 2009 v Bruselu, jakož i ve dnech 12. března 2009, 2. dubna 2009, 28. května 2009, 23. června 2009 a 18. září 2009 v Bonnu. Německo předložilo odpovídající vysvětlení od Deutsche Post ve dnech 26. března 2009, 7. května 2009 a 22. června 2009.
(33)
V návaznosti na tato setkání a celou řadu otázek, které útvary Komise položily společnosti Deutsche Post ve dnech 4. června 2009 a 30. července 2009, Německo ve dnech 9. července 2009, 31. července 2009, 17. srpna 2009, 8. září 2009, 10. září 2009 a 15. října 2009 poskytlo aktualizované účetní údaje a další objasňující informace.
(34)
Ve dnech 16. a 24. září 2009 předložily útvary Komise další otázky, na které Německo odpovědělo dne 14. října 2009.
I.1.12 Předložení posudku od společnosti WIK
(35)
Z důvodu zpoždění při předkládání účetních údajů musela být smlouva s WIK Consult několikrát prodloužena. Dne 9. listopadu 2009 WIK Consult nakonec předložila svůj posudek (dále jen „posudek WIK“).
(36)
Ve dnech 14. a 21. ledna 2010 Německo předložilo k posudku WIK připomínky. Dne 11. února 2010 předložilo Německo posudek vypracovaný společností KPMG (dále jen „posudek KPMG“) o právní povaze odvodů (12), které musela Deutsche Post zaplatit spolkovému státu do roku 1995, a posudek vypracovaný firmou Deloitte (13) (dále jen „posudek Deloitte-I“) o referenční hodnotě „přiměřeného“ zisku použité za základ v posudku WIK.
(37)
Dne 23. dubna 2010 předložilo Německo další studii Deloitte (dále jen „posudek Deloitte-II“) o výši přiměřeného zisku, ze kterého se má vycházet v případě univerzálních služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
(38)
Dne 9. srpna 2010 Německo předložilo další připomínky k výpočtu nadměrného vyrovnání a k použití zásady investora v tržním hospodářství při posuzování státních vyrovnávacích plateb.
I.1.13 Připomínky následující po prohlášení záporného rozhodnutí 2002 za neplatné
(39)
Dne 5. listopadu 2010 předložilo Německo další právní posudek, který se zabývá významem rozsudku ve věci Komise v. Deutsche Post, C-399/08, (viz oddíl I.3.5) pro probíhající šetření ve věci státní podpory (14).
I.1.14 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011
(40)
Dopisem ze dne 10. května 2011 oznámila Komise Německu své rozhodnutí rozšířit řízení zahájené v roce 1999 a rozšířené v roce 2007 podle čl. 108 odst. 2 SFEU, aby byly důkladně prošetřeny dotace na penze, které Deutsche Post čerpala od roku 1995 (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011“).
(41)
Poté, co Německo nejprve dne 23. května 2011 požádalo o prodloužení lhůty, předložilo dne 29. července 2011 své stanovisko, jakož i další posudky o nutnosti výpočtu nadměrného vyrovnání na důkaz údajného vzájemného dotování (15), o srovnání nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post s náklady na sociální zabezpečení obvyklými na trhu (16) a o výši nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post, která překračuje tržní úroveň (17).
(42)
Dne 4. října 2011 předložila své připomínky UPS. Iniciativa Free and Fair Postal Initiative (dále jen „FFPI“) předložila stanovisko dne 5. října 2011, spolkový svaz Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (dále jen „BIEK“) dne 7. října 2011. Komise dne 13. října 2011 postoupila stanoviska zúčastněných stran Německu.
(43)
Německo předložilo připomínky ke stanoviskům zúčastněných stran dne 14. listopadu 2011.
(44)
Komise dne 18. listopadu 2011 zaslala další žádost o informace týkající se podrobností financování nároků na důchod po roce 2007. Německo odpovědělo dopisy ze dne 2. a 19. ledna 2012. Komise dne 16. prosince 2011 předložila Německu posudek na téma referenční hodnota pro zisk (18) od společnosti Charles River Associates (dále jen „posudek CRA“), k němuž Německo zaujalo stanovisko dne 16. ledna 2012.
I.2 Řízení podle článku 102 SFEU
(45)
Na základě stížnosti UPS z roku 1994 Komise zjistila, že Deutsche Post v období 1990-1995 porušila článek 102 SFEU svou dravou cenovou politikou u přepravy balíkových zásilek mezi podnikem a spotřebitelem. Společnosti Deutsche Post byla uložena pokuta ve výši 24 mil. EUR (19).
(46)
Dne 22. dubna 2004 podala UPS na základě článku 102 SFEU další stížnost ohledně zneužití dominantního postavení ze strany Deutsche Post. Podle UPS Deutsche Post účtovala za své regulované listovní služby přemrštěné ceny.
(47)
Během svého šetření obdržela Komise dne 5. listopadu 2004 podklady k rozhodnutí německého poštovního regulačního orgánu (dále jen „poštovní regulační orgán“) o cenovém limitu pro regulované listovní služby společnosti Deutsche Post za období od 1. ledna 2003 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“). Dopisem ze dne 13. června 2007 Německo vyjádřilo souhlas s použitím těchto podkladů v řízení o státní podpoře.
(48)
Komise dne 25. března 2008 rozhodla ukončit kartelové řízení, neboť podle jejího názoru nebylo pravděpodobné, že by bylo možné prokázat takové porušení článku 102 SFEU (20).
I.3 Soudní řízení
I.3.1 Věc T-421/07 Deutsche Post AG v. Komise
(49)
Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání a přitom uvedla, že záporné rozhodnutí z roku 2002 navodilo oprávněnou důvěru, že Komise své šetření již neobnoví.
(50)
Soud dne 8. prosince 2011 toto odvolání zamítl jako nepřípustné (21).
I.3.2 Věc T-570/08 Deutsche Post AG v. Komise a věc T-571/08 Německo v. Komise
(51)
Německo a Deutsche Post napadly příkaz Komise k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008, neboť podle jejich názoru jsou v rámci tohoto příkazu požadovány irelevantní informace a pro Deutsche Post je splnění tohoto příkazu spojeno s nepřiměřenou zátěží.
(52)
Dne 16. července 2010 prohlásil Tribunál obě žaloby za nepřípustné, neboť vydáním příkazu k poskytnutí informací nebyla porušena ani procesní práva Deutsche Post, ani procesní práva Německa.
I.3.3 Věc C-463/10 P Deutsche Post AG v. Komise a věc C-475/10 P Německo v. Komise
(53)
Dne 27. září 2010 se Deutsche Post a Německo proti tomuto rozsudku Tribunálu odvolaly a nadále zastávaly názor, že příkaz k poskytnutí informací porušil jejich práva. Dne 13. října 2011 Soudní dvůr rozsudek Tribunálu ze dne 16. července 2010 zrušil (22). Věc byla proto vrácena Tribunálu a řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.4 Věc T-344/10 UPS v. Komise
(54)
UPS podala dne 20. srpna 2010 žalobu k Tribunálu a tvrdila, že se Komise vzhledem k šetření státní podpory z roku 2007 dopustila protiprávní nečinnosti. Jelikož od vydání rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 uplynuly již téměř tři roky, měla Komise dostatek příležitostí příslušná opatření prověřit a posoudit skutkovou a právní situaci, aby mohla přijmout konečné rozhodnutí a vyšetřovací řízení uzavřít. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.5 Věc T-388/11 Deutsche Post AG v. Komise
(55)
Deutsche Post dne 22. července 2011 napadla rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 s odůvodněním, že se Komise zjevně zmýlila, když ve svém předběžném posouzení prohlásila dotování penzí za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU a za novou podporu ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
II. PODROBNÝ POPIS STÁTNÍCH OPATŘENÍ
(56)
Deutsche Post od roku 1989 obdržela státní podporu v podobě různých opatření:
-
státní financování nároků na důchod na základě:
-
zákona o osobním právu (Personalrechtsgesetz) z roku 1994 (23) (dále jen „PostPersRG 1994“)
-
státní vyrovnávací platby a záruky na základě:
-
zákona o organizaci pošty (Postverfassungsgesetz) z roku 1989 (24) (dále jen „PostVerfG 1989“)
-
zákona o reorganizaci pošty (Postumwandlungsgesetz) z roku 1994 (25) (dále jen „PostUmwG 1994“)
-
exkluzivní licence a regulace cen na základě:
-
zákona o poštovním systému (Gesetz über das Postwesen) z roku 1989 (26) (dále jen „PostG 1989“)
-
zákona o poštách z roku 1997 (Postgesetz) (dále jen „PostG 1997“)
II.1 Dotování penzí v souvislosti se sociálními dávkami a systémy příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky a soukromé zaměstnance
(57)
Dotování penzí pokrývá od roku 1995 velkou část plateb penzí pro úředníky Deutsche Post v důchodu. Aby bylo možné v posouzení v plném rozsahu zachytit dopady dotování penzí, jsou v následujících oddílech podrobněji popsány sociální dávky a sociální příspěvky úředníků a porovnány se zákonným pojištěním na sociální zabezpečení pro zaměstnance soukromého sektoru (dále jen „soukromí zaměstnanci“).
II.1.1 Sociální dávky pro úředníky
(58)
Úředníci mají nárok na penzijní pojištění a podporu v případě onemocnění a potřeby péče. Dávky pro úředníky Deutsche Post odpovídají dávkám, které jsou poskytovány všem ostatním úředníkům.
-
Výše penzí je podle § 14 BeamtVG (27) stanovena předem jako určité procento z posledních platů úředníka. Tak např. úředníci, kteří odešli do důchodu v roce 2010 a odpracovali požadovaný počet let, obdrží penzi, která odpovídá 71,75 % jejich posledních platů.
-
Úředníci mají nárok na proplacení 50-70 % nákladů na zdravotní péči a musí si hradit sami pouze náklady překračující toto procento. Přesné rozdělení nákladů na zdravotní péči závisí na různých kritériích, např. na počtu dětí. Úředníci mohou buď uzavřít dobrovolné dodatečné připojištění nebo si svůj podíl na nákladech na zdravotní péči hradit sami.
II.1.2 Financování sociálních dávek pro úředníky POSTDIENST v období 1989-1994
(59)
Po první poštovní reformě v roce 1989 musely POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 v plné výši financovat výplaty penzí a náklady na zdravotní péči pro úředníky v důchodu, kteří byli zařazeni do příslušných podniků na základě svých bývalých činností. Podle tohoto ustanovení uplatňují úředníci své nároky i nadále vůči státu, který však může celkovou částku požadovat od společností POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK.
II.1.3 Financování sociálních dávek pro úředníky DPAG od roku 1995
(60)
V rámci druhé poštovní reformy z roku 1994 byli úředníci, kteří pracovali u POSTDIENST, převedeni podle § 2 odst. 1 PostPersRG 1994 na DPAG. Přitom si úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 ponechali své právní postavení. Podle § 1 odst. 1 PostPersRG 1994 převzala DPAG od spolkového státu všechna práva a povinnosti zaměstnavatele a podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 všechny majetkoprávní nároky úředníků.
(61)
Podle § 15 PostPersRG 1994 převzal výplaty důchodů a nákladů na zdravotní péči úředníkům v důchodu nově vytvořený penzijní fond pro úředníky Deutsche Post. Dne 1. července 2001 byly sloučeny penzijní fondy pro Deutsche Post, Deutsche Telekom AG a Postbank AG do penzijního fondu pro zaměstnance pošty (Postbeamtenversorgungskasse) (dále označované pro celé období od 1. ledna 1995 společně jako „penzijní fond“).
(62)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Od roku 2000 musí Deutsche Post do penzijního fondu zaplatit na základě § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 roční příspěvek ve výši 33 % skutečných příjmů úředníků (tzn. příjmů, které dosahovaly od 735 mil. EUR v roce 2000 až 540 mil. EUR v roce 2010).
(63)
Dotování penzí kryje podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 zbývající deficit (tj. rozdíl mezi penzemi vyplacenými úředníkům v důchodu a příspěvkem Deutsche Post do penzijního fondu). Dotování penzí se zvýšilo z částky 151 mil. EUR (1995) na 3,203 mld. EUR (2010) a činilo v období 1995-2010 celkem 37,121 mld. EUR.
Obrázek 1
Financování penzijního fondu (v mil. EUR)
II.1.4 Zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance a penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance Deutsche Post
(64)
Soukromí zaměstnanci jsou povinni platit příspěvky na sociální zabezpečení a musí uzavřít následující čtyři pojistky: důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (28). Zákonné systémy sociálního zabezpečení pro soukromé zaměstnance předpokládají v oblasti důchodového a zdravotního pojištění jinou pojistnou ochranu než systém platný pro úředníky:
-
Výše důchodu není vypočítána jako procentuální podíl z posledního měsíčního platu, nýbrž z průměrného platu za celý život.
-
Výdaje na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče jsou plně hrazeny.
(65)
Také ve financování sociálních dávek existují značné rozdíly v porovnání s režimem platným pro úředníky: zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance je financováno z příspěvků zaměstnance a zaměstnavatele během pracovního života zaměstnance (dále jen „příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení“). Celková sazba příspěvků je formálně rozdělena na podíl zaměstnance a podíl zaměstnavatele, přičemž každý činí asi polovinu celkové sazby. Zaměstnavatel však má formální povinnost odvádět celou sazbu příspěvků do systémů sociálního zabezpečení.
Obrázek 2
Příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení v procentech hrubého platu soukromých zaměstnanců (viz též příloha)
(66)
Z obrázku 2 vyplývá, že sazby příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení od roku 1995 kolísaly mezi 38 % až 42 % hrubého platu (= čistý plat + podíl zaměstnance). Podíly zaměstnanců a zaměstnavatelů na příspěvcích do systému sociálního zabezpečení dosahovaly 19 % až 21 % hrubého platu (podrobnější časová posloupnost je uvedena v příloze).
(67)
Soukromí zaměstnanci Deutsche Post využívali nejen zákonného pojistného na sociální zabezpečení, nýbrž také penzijního připojištění. Soukromým zaměstnancům zaměstnaným před rokem 1997 bylo nabídnuto penzijní připojištění, díky němuž by dostávali důchod srovnatelný s penzí úředníků. Penzijní připojištění tak pokrývalo rozdíl mezi zákonnou penzí ze sociálního zabezpečení soukromých zaměstnanců, která odpovídá určité procentuální sazbě průměrného příjmu za celý život, a penzí úředníka, která odpovídá určitému procentu posledních mezd. Přesná pravidla jsou uvedena ve stanovách úřadu pro správu důchodů německé spolkové pošty (Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost) (dále jen „VAP“) (29).
(68)
Deutsche Post financovala doplňkovou penzi pro soukromé zaměstnance v důchodu do roku 1997 příspěvkem ve výši [5 % až 10 %] (30) hrubého platu aktivních soukromých zaměstnanců. Od roku 1997 Deutsche Post vytvářela rezervy na pokrytí neuhrazených závazků VAP (viz též popis zátěže # 4 v oddíle II.3.1.3).
(69)
Od roku 1997 bylo nově zaměstnaným soukromým zaměstnancům nabídnuto výrazně snížené penzijní připojištění, na které Deutsche Post v období 1997-2007 přispěla částkou ve výši [0 % a 5 %] hrubého platu.
II.2 Státní vyrovnávací platby a záruky na pozadí exkluzivní licence a povinnosti Deutsche Post poskytovat univerzální poštovní službu
II.2.1 Exkluzivní licence do roku 2007
(70)
Před rokem 1998 bylo zřizování a provozování zařízení pro placené poskytování listovních služeb podle § 2 PostG 1989 vyhrazeno výlučně společnosti Deutsche Post. Jiné poštovní služby, jako je doručování balíků, novin nebo časopisů, nebyly vyhrazeny společnosti Deutsche Post a podléhaly hospodářské soutěži. Podle § 37 PostVerfG 1989 musí být zisky z těchto vyhrazených listovních služeb použity k financování ztrát v oblasti univerzálních služeb nabízených na trzích otevřených hospodářské soutěži. Podle § 4 PTRegG 1994 (31) byl za schvalování poplatků za vyhrazené listovní služby odpovědný spolkový ministr pošt a telekomunikací.
(71)
Po vstupu zákona PostG 1997 v platnost v roce 1998 se objem služeb vyhrazených společnosti Deutsche Post postupně snižoval. Podle § 51 PostG 1997 se exkluzivní licence Deutsche Post v roce 1997 vztahovala na doručování listovních zásilek a adresovaných katalogů s hmotností do 200 g, avšak následně se hmotnostní limit postupně snižoval a v roce 2006 byl stanoven na 50 g. Exkluzivní licence vypršela dne 31. prosince 2007.
II.2.2 Povinnost poskytovat univerzální poštovní služby do roku 2007
(72)
Povinnost poskytovat univerzální služby byla společnosti Deutsche Post formálně uložena dvěma právními akty:
-
Nařízením o povinných poštovních službách (32) (Postdienst-Pflichtleistungsverordnung) (dále jen „PPflLV“) byla Deutsche Post ustanovena poskytovatelem univerzálních poštovních služeb v oblasti listovních zásilek a balíků do hmotnosti až 20 kg a pověřena poskytováním odpovídajících služeb za jednotné poplatky v celém Německu.
-
Zákonem PostG 1997 a doprovodným prováděcím nařízením z roku 1999 (33) (dále jen „nařízení o univerzálních službách z roku 1999“ (Universaldienstleistungsverordnung)) bylo pověření DPAG poskytovat univerzální služby prodlouženo.
(73)
V § 11 PostG 1997 jsou univerzální služby definovány jako minimální nabídka poštovních služeb, které se mají poskytovat na území celého státu za dostupné ceny. Tyto služby zahrnují doručování listovních zásilek, adresovaných balíků, jejichž hmotnost nepřesahuje 20 kg, knih, katalogů, novin a časopisů (dále jen „univerzální služby“).
(74)
V nařízení o univerzálních službách z roku 1999 jsou stanoveny minimální požadavky na kvalitu univerzální služby:
-
Na území celého Německa musí být k dispozici nejméně 12 000 poštovních úřadů.
-
V ročním průměru musí být 80 % listovních zásilek a balíků doručeno ve stanovené lhůtě (jeden pracovní den u listovních zásilek a dva pracovní dny u balíků), přičemž zásilky se musí doručovat nejméně jednou každý pracovní den.
-
Obecně sice platí, že univerzální služby musí být cenově dostupné, DPAG však musela účtovat jednotné ceny za listovní služby, které poskytovala v rámci exkluzivní licence, jejíž platnost vypršela v roce 2007. DPAG ovšem má v případě vyhrazených služeb při stanovování cen určitou flexibilitu, jelikož může uzavírat cenové dohody s jednotlivými zákazníky, kteří při každém podání zásilek odesílají nejméně 50 kusů.
(75)
Na základě § 52 PostG 1997 bylo pověření DPAG poskytováním univerzálních služeb prodlouženo až do 31. prosince 2007, tj. do zrušení exkluzivní licence na listovní služby. Po vypršení exkluzivní licence nebyl povinností univerzální služby pověřen žádný poštovní provozovatel v Německu, což znamená, že by univerzální poštovní služby měli poskytovat všichni poskytovatelé poštovních služeb („tržní síly“). Jestliže je jisté nebo lze předpokládat, že univerzální služba není poskytována dostatečně nebo přiměřeně, nabízí PostG 1997 právní prostředky, aby bylo poskytování těchto služeb zajištěno.
(76)
Jak lze vyčíst z posudku WIK (viz obrázek 3), připadalo 88 % celkových výnosů v letech 1990 až 2007 na univerzální služby. Velká část univerzálních listovních služeb podléhala na základě dominantního postavení Deutsche Post cenové regulaci (viz oddíl II.2.1). Vedle těchto regulovaných služeb, které představovaly okolo 62 % celkových výnosů, poskytovala Deutsche Post v konkurenci s jinými poskytovateli univerzální balíkové služby (15 % celkových výnosů), jakož i další cenově neregulované univerzální listovní služby (11 % celkových výnosů).
(77)
Kromě toho Deutsche Post nabízela rovněž komerční služby (např. retailové bankovní služby pro Postbank, distribuční služby pro Telekom, doručování adresných reklamních zásilek). Deutsche Post dosáhla v období 1990-2007 poskytováním komerčních služeb 12 % celkových výnosů.
II.2.3 Státní vyrovnávací platby
(78)
Deutsche Bundespost byla od svého založení v roce 1950 zvláštním majetkem spolkového státu. Podle německého správního práva nemá zvláštní majetek právní subjektivitu nezávislou na státu, ale má vlastní rozpočet a neručí za obecné dluhy státu.
(79)
První poštovní reforma z roku 1989 předpokládala, že se zvláštní majetek rozčlení na tři dílčí oblasti - POSTDIENST, POSTBANK a TELEKOM, které byly klasifikovány jako „veřejné podniky“, avšak stále ještě neměly právní subjektivitu nezávislou na státu.
(80)
Podle § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989 měly tyto tři podniky v jednotlivých službách zpravidla vytvořit zisk na pokrytí všech nákladů, přičemž bylo mezi těmito třemi podniky přípustné křížové financování, pokud z povinnosti univerzální služby vyplynuly ztráty. Na tomto základě obdržela POSTDIENST od společnosti TELEKOM v období 1990-1993 celkem 2,844 mld. EUR na pokrytí svých ztrát.
(81)
Během druhé poštovní reformy byly tři dílčí oblasti zvláštního majetku k 1. lednu 1995 přeměněny na akciové společnosti: Ze společnosti POSTDIENST vznikla DPAG, z POSTBANK se stala Postbank AG a z TELEKOM se stala Telekom AG. Podle § 2 odst. 2 PostUmwG 1994 převzala Telekom AG všechny úvěrové závazky, které se týkaly zvláštního majetku jako celku, avšak obdržela právo uplatňovat regres vůči DPAG a Postbank AG do té míry, do jaké bylo možné přičíst úvěrové závazky jejich právním předchůdcům.
(82)
Podle § 7 PostUmwG 1994 však právo (vyplývající z § 2 odst. 2 PostUmwG 1994) Telekom AG uplatňovat regres vůči DPAG ve výši ztrát vzniklých společnosti POSTDIENST vypršelo dne 31. prosince 1994. Na základě toho došlo k transferu majetku v hodnotě 2,822 mld. EUR ze společnosti Telekom AG do DPAG. Podle názoru Německa byl tento transfer z Telekom AG - stejně jako dřívější vyrovnávací platby na základě § 37 odst. 3 PostVerfG 1989 - pro DPAG pro plnění její povinnosti univerzální služby nevyhnutelný.
(83)
V období 1990-1995 obdržela POSTDIENST celkem 5,666 mld. EUR jako kompenzaci za povinnost poskytovat univerzální služby.
II.2.4 Státní záruka za dluhopisy vydané před rokem 1995
(84)
Od roku 1953 mají podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953 (34) dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako státní dluhopisy. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(85)
Po založení tří dílčích oblastí v roce 1989 nevydávala POSTDIENST dluhopisy samostatně; POSTBANK spravovala odpovídající transakce samostatně pro všechny podniky Deutsche Bundespost. Dluhopisy pak byly přidělovány společnostem POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK vždy podle jejich aktuální finanční potřeby.
(86)
Po roce 1995 ručilo Německo podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 i nadále za splnění všech závazků, které převzala Deutsche Bundespost před rokem 1995 a které pak byly převedeny na POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK. Německo však nijak neručilo za dluhopisy, které DPAG vydala později.
II.3 Výnosy z regulovaných služeb jako dodatečné vyrovnání za náklady na penze a čisté náklady spojené s univerzálními službami
(87)
Podle zákona PostG 1997 je dozorem nad vyhrazenými a liberalizovanými trhy s listovními zásilkami pověřena agentura Bundesnetzagentur (dále jen „poštovní regulační orgán“). Podle § 19 PostG 1997 je poštovní regulační orgán odpovědný za regulaci poplatků, které Deutsche Post vybírá na trzích s listovními zásilkami, na nichž má dominantní postavení. Deutsche Post měla dominantní postavení nejen v oblasti vyhrazených služeb (podle § 51 PostG 1997), nýbrž také v oblasti téměř veškerých dalších listovních služeb, které již byly otevřeny hospodářské soutěži. Cenová regulace může probíhat buď ex ante stanovením cenového limitu nebo ex post v rámci cenových kontrol.
(88)
Z průzkumů trhu prováděných poštovním regulačním orgánem vyplývá, že Deutsche Post držela na trzích s regulovanými listovními službami průměrně podíl 90 až 97 %. Ve své poslední zprávě vyjadřuje poštovní regulační orgán politování, že se postupným otvíráním trhů zahájeným roku 1997 nepodařilo na německém trhu s listovními zásilkami vytvořit fungující hospodářskou soutěž (35).
(89)
Deutsche Post dosáhla velké části celkových výnosů regulovanými listovními službami (např. přibližně 62 % celkových výnosů v období 1990-2007 (viz obrázek 3) a přibližně 56 % celkových výnosů v období 2008-2010).
(90)
Všechny ostatní univerzální a komerční služby, které nespadají pod §§ 19-27 PostG 1997 (36) o regulaci poplatků, budou dále označovány jako „cenově neregulované služby“.
(91)
Pro cenově regulované listovní služby je v § 20 odst. 1 a 2 PostG 1997 stanoveno, že poplatky musí odrážet náklady na účinné poskytování služeb. Kdykoli je to objektivně odůvodněné, musí poštovní regulační orgán mimo jiné přiměřeně zohlednit:
-
náklady na celostátní poskytování poštovní služeb a
-
náklady na financování penzí a zdravotního pojištění pro zaměstnance, kteří byli převedeni do společnosti POSTDIENST.
(92)
Na základě § 57 PostG 1997 a obecných pokynů spolkového ministra hospodářství a technologií ze dne 27. března 2000 byly ke dni 31. prosince 2002 regulované ceny zmrazeny na úrovni z roku 1997.
II.3.1 Rozhodnutí o cenových limitech 2002
(93)
Úplně první rozhodnutí ohledně cenového limitu na regulované odměny za listovní služby za období od 1. ledna 2003 do 31. prosince 2007 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“) přijal poštovní regulační úřad až v roce 2002. Tzv. „regulace cenových stropů“ je postupem k regulaci cen celého souboru služeb, při němž se namísto kontroly jednotlivých cen za každou službu stanoví jako horní hranice vážený průměr všech cen v příslušném souboru. Podle § 19 PostG 1997 se stanovení cenových limitů ex ante vztahovalo na všechny poštovní služby, v jejichž případě měla Deutsche Post dominantní postavení na trhu.
(94)
Pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002 Deutsche Post předložila poštovnímu regulačnímu orgánu poprvé výnosové a nákladové regulační účty (dále jen „REK 2002“), které se vztahují na období 1998-2006. Výnosové a nákladové regulační účty vycházely z výsledků dosažených do roku 2001 a z prognóz na další roky.
(95)
V roce 2002 Deutsche Post uplatnila tzv. „zátěž“ za povinnost univerzální služby, jakož i za zaměstnání úředníků a soukromých zaměstnanců převzatých od společnosti POSTDIENST. U této zátěže se jedná o náklady, které by podle Deutsche Post bez povinnosti poskytovat univerzální služby a bez převzetí zaměstnanců a infrastruktury od společnosti POSTDIENST nevznikly (viz podrobný seznam v tabulce 1).
Tabulka 1
Zátěž schválená v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (v mil. EUR, jmenovité hodnoty)
#
Zátěž z rozhodnutí o cenových limitech 2002
Průměrná zátěž (1998-2006) v mil. EUR
%
1
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na platy
(…)
(…)
2
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
(…)
3
Zátěž v oblasti infrastruktury - pobočky
(…)
(…)
4
Penzijní připojištění pro zaměstnance (VAP)
(…)
(…)
5
Zátěž v oblasti infrastruktury - přeprava
(…)
(…)
6
Náklady na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT)
(…)
(…)
7
Personální restrukturalizace
(…)
(…)
8
Pokrytí ztrát zdravotního pojištění pro úředníky
(…)
(…)
Průměrná celková zátěž
(…)
100 %
(96)
Poštovní regulační orgán nakonec akceptoval tvrzení Deutsche Post, že by jí tato zátěž bez povinnosti poskytovat univerzální služby (zátěž # 3 a 5, náklady na univerzální služby), případně bez povinnosti převzít úředníky a soukromé zaměstnance společnosti POSTDIENST (zátěž # 1, 2, 4, 6, 7 a 8) nevznikla. Poštovní regulační úřad poté schválil vyšší regulované odměny za listovní služby, aby mohla být průměrná roční zátěž uplatňovaná za období 2002-2006 ve výši […] mld. EUR financována z výnosů docílených regulovanými listovními službami. Podle rozhodnutí o cenových limitech 2002 se veškerá zátěž (100 %) přidělí cenám, pro které se stanovuje limit ex ante.
II.3.1.1 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy (zátěž # 1)
(97)
Zátěž # 1 představuje uplatňovanou část základních platů poštovních zaměstnanců, která překračuje průměr dosahovaný v tomto odvětví. Deutsche Post stanovila jako referenční hodnotu pro platy, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, platy, které byly dohodnuty s odbory v kolektivní smlouvě o odměnách pro nové zaměstnance přijaté po roce 2002. Při výpočtu zátěže # 1 se však tato referenční hodnota používá na všechny zaměstnance. Kromě toho se používá jako základ v předkládaných kalkulacích nákladů a výkonů se zpětnou platností do roku 1998.
II.3.1.2 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 2)
(98)
Poštovní regulační orgán rovněž souhlasil s tvrzením Deutsche Post, že musela svým soukromým zaměstnancům a úředníkům hradit vyšší příspěvky na sociální zabezpečení, než obvykle platí konkurenti ze soukromého sektoru svým soukromým zaměstnancům.
(99)
Deutsche Post ve svých výpočtech vychází ze sazby příspěvku na sociální zabezpečení, která je ve srovnání s konkurencí považována jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance za obvyklou (dále jen „sazba příspěvků REK“). Tato sazba příspěvků REK je definována jako součet
-
podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení na jednoho soukromého zaměstnance (19 až 21 %, což - jak ukazuje obrázek - odpovídá asi polovině celkové sazby příspěvku na sociální zabezpečení),
-
příspěvku na úrazové pojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 2001 obsažen v sazbě příspěvku REK) a
-
příspěvku na penzijní připojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 1997 obsažen v sazbě příspěvku REK, neboť příspěvek na penzijní připojištění v této výši je ve srovnání s konkurencí považován za obvyklý. Tato sazba vychází z penzijního připojištění, které Deutsche Post nabízí od roku 1997 nově přijímaným soukromým zaměstnancům).
(100)
Z regulovaných výnosů jsou financovány všechny příspěvky na sociální zabezpečení, které překračují sazbu příspěvku REK (dále jen „ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení“). Tabulka 2 ukazuje na příkladu výpočtu ve srovnání s konkurencí neobvyklých příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky v roce 2001, že skutečné příspěvky na sociální zabezpečení pro úředníky byly téměř dvojnásobné v porovnání s příspěvky na sociální zabezpečení obvyklými ve srovnání s konkurencí a vyplývajícími ze sazby příspěvku REK.
Tabulka 2
Výpočet nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, pro úředníky v roce 2001 podle REK 2002 (v mil. EUR)
% skutečných příjmů
(1)
Sazba příspěvku do penzijního fondu
33 %
(2)
Součet příjmů úředníků
(…)
(3)
=(1)*(2)
Příspěvek do penzijního fondu
(…)
(4)
Náklady na zdravotní péči
(…)
(5)
=(3)+(4)
Vzniklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[40 % až 45 %]
(6)
Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení
20,43 %
(7)
Úrazové pojištění
(…)
(8)
Penzijní připojištění
(…)
(9)
=(6)+(7)+(8)
Sazba příspěvků REK
(…)
(10)
=(2)*(9)
Náklady na sociální zabezpečení podle referenční hodnoty REK
(…)
[20 % až 25 %]
(11)
=(5)-(10)
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[15 % až 20 %]
(101)
Vzniklé příspěvky na sociální zabezpečení zahrnují příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu ve výši 33 % skutečných platů aktivních úředníků (příp. roční paušální platby ve výši 2,045 mld. EUR v období 1995-1999), jakož i příspěvky na náklady na zdravotní péči pro úředníky. V roce 2001 činily příspěvky na sociální zabezpečení celkem [40 % až 45 %] skutečných příjmů úředníků.
(102)
I když je sazba příspěvku na sociální zabezpečení definována jako procentuální sazba hrubého platu soukromých zaměstnanců (čistý plat + podíl zaměstnance na příspěvku na sociální zabezpečení), Deutsche Post počítá referenční hodnotu REK tak, že sazbu příspěvku REK ve výši [20 % až 25 %] násobí skutečnými platy úředníků.
II.3.1.3 Penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance (zátěž # 4)
(103)
Zátěž # 4 má vyrovnat vytvoření rezerv na závazky vzniklé před rokem 1997 z penzijního připojištění VAP pro soukromé zaměstnance Deutsche Post.
(104)
Jak je vysvětleno v oddíle II.1.4., bylo soukromým zaměstnancům Deutsche Post zaměstnaným před rokem 1997 nabídnuto penzijní připojištění, aby jim byl zaručen důchod srovnatelný s penzí úředníků. Společnost POSTDIENST však nevytvořila odpovídající rezervy na budoucí výplaty penzí. Až po založení DPAG byly v rozvaze vytvořeny rezervy ve výši 8,153 mld. EUR.
II.3.1.4 Další ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 6, 7 a 8)
(105)
Zátěž # 6 zahrnuje příspěvek Deutsche Post Spolkovému úřadu pro pošty a telekomunikace (BanstPT), který poskytuje určité sociální služby (např. sociální byty) úředníkům a soukromým zaměstnancům převedeným ze společnosti POSTDIENST. Zátěž # 7 se vztahuje na příspěvky Deutsche Post na pokrytí ztráty zdravotního pojištění pro úředníky. Zátěž # 8 (personální restrukturalizace) se týká jak úředníků, tak soukromých zaměstnanců.
II.3.1.5 Zátěž spojená s univerzálními službami (# 3 a 5)
(106)
Tato zátěž odráží úspory nákladů, kterých mohla Deutsche Post dosáhnout, kdyby činnost své sítě poboček a sítě doručování balíků uspořádala na základě komerčních úvah. Úspory nákladů se například vypočítají na základě hypotetického počtu poboček, které by Deutsche Post provozovala bez povinnosti poskytovat univerzální služby.
II.3.2 Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 a 2011
(107)
Poštovní regulační orgán dne 7. listopadu 2007 schválil cenový limit na období od 1. ledna 2008 do 31. prosince 2011 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2007“). Dne 14. listopadu 2011 schválil cenový limit platný pro období od 1. ledna 2012 do 31. prosince 2013 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2011“).
(108)
Od rozhodnutí o cenových limitech 2007 se ceny za zasílání více než 50 dopisů již nekontrolují ex ante, nýbrž jsou předmětem cenové kontroly ex post podle § 25 PostG 1997 (37). Ceny všech ostatních poštovních služeb, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, se i nadále schvalují ex ante podle § 19 PostG 1997.
(109)
Komise v rámci tohoto rozhodnutí označuje služby, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu a které podléhají buď cenové kontrole ex ante podle § 19 PostG 1997, anebo cenové kontrole ex post podle § 25 PostG 1997, jako „cenově regulované služby“. Všechny ostatní služby, u nichž Deutsche Post nemá dominantní postavení na trhu a které nepodléhají žádné cenové kontrole, se označují jako „cenově neregulované služby“.
(110)
Deutsche Post kromě toho uplatnila zátěž, která jí vznikla z mzdových nákladů a nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, v důsledku převzetí zaměstnanců POSTDIENST (např. průměrně […] mil.EUR od roku 2008 za zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení), jakož i zátěž vyplývající z povinnosti poskytovat univerzální služby. Poštovní regulační orgán, stejně jako již v případě rozhodnutí o cenových limitech 2002, opět schválil úhradu této zátěže z regulovaných výnosů, a proto stanovil odpovídající vyšší cenový limit. Uznání této zátěže poštovním regulačním orgánem v rozhodnutích o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2009 se tudíž ve vztahu k cenově neregulovaným službám nemění.
II.4 Finanční výsledky DPAG
(111)
Finanční výsledky DPAG za období 1995-2006 jsou uvedeny na obrázku 2 rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007. Zatímco v letech 1995-1999 bylo dosaženo smíšených výsledků (v některých letech byly zaznamenány ztráty, v jiných zisky), mohla DPAG v letech 2000-2006 vykazovat stabilní zisky ve výši 1 až 2 mld. EUR před zdaněním.
(112)
V letech 2007-2010 dosáhla DPAG těchto čistých zisků: 1,8 mld. EUR (2007), -2,0 mld. EUR (2008), 0,7 mld. EUR (2009) a 2,6 mld. EUR (2010).
(113)
Uveřejněné rozvahy DPAG neumožňují přiřadit zisky různým službám. Není tudíž možné na základě uveřejněných rozvah zjistit, zda byly cenově regulované univerzální služby celkově ztrátové nebo ziskové.
III. DŮVODY ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(114)
Jak potvrdil Tribunál ve svém rozsudku ve věci T-421/07 (38), jsou všechna opatření zkoumaná od rozhodnutí o zahájení řízení v roce 1999 předmětem řízení, které pokračovalo na základě rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
III.1. Dotování penzí
(115)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 bylo zjištěno, že dotování penzí představuje novou podporu, neboť Deutsche Post musela před penzijní reformou v roce 1995 financovat náklady na penze v plném objemu z vlastních prostředků. Kromě toho se v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zamítlo tvrzení Německa, které se opíralo o rozsudek Combus (39), že dotování penzí není podporou.
(116)
Při šetření, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem (např. v souladu s rozhodnutím Komise o francouzské La Poste (40) (dále jen „rozhodnutí La Poste“)), bylo v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zohledněno, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, byly kompenzovány nejen dotováním penzí, nýbrž také z regulovaných výnosů (např. zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení).
(117)
Z výpočtů provedených v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, v nichž byly zohledněny oba prvky kompenzace, vyplynulo, že Deutsche Post mohla skutečně použít sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jsou o 10 až 14 procentních bodů nižší než celkové sazby příspěvků na sociální zabezpečení (podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) placených soukromými konkurenty.
(118)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 byly proto vyjádřeny pochybnosti, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
III.2 Kompenzace za poskytování univerzálních služeb
(119)
Německo se při odůvodňování slučitelnosti státních vyrovnávacích plateb a státních záruk jako kompenzace za povinnost poskytovat univerzální služby opírá o čl. 106 odst. 2 SFEU.
(120)
Na základě rozsudku Altmark (41) zastávala Komise v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007 názor, že státní vyrovnávací platby a státní záruky představují státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(121)
Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 vyjádřila pochybnosti, zda byly státní vyrovnávací platby a záruky za plnění povinnosti poskytovat univerzální služby potřebné a přiměřené účelu. Podle názoru Komise se muselo zejména prošetřit přidělení nákladů na univerzální služby, případně na komerční služby podle zásad zakotvených v rámci Společenství z roku 2005. Kromě toho měla také pochybnosti ohledně výpočtu přiměřeného zisku, při kterém bylo třeba zohlednit průměrnou ziskovost v tomto odvětví a rizikové pozice Deutsche Post.
IV. POSUDEK WIK
(122)
Vypracování posudku WIK bylo zadáno s cílem podpořit Komisi při kontrole účetnictví Deutsche Post za období 1990-2007, aby se zjistilo, zda Deutsche Post neobdržela za povinnost poskytovat univerzální služby nadměrné vyrovnání. Společnosti WIK Consult GmbH byly uloženy zejména tyto úkoly:
-
stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk,
-
přezkum vnitřního přidělení nákladů a dohod o převodních cenách a
-
výpočet nadměrného vyrovnání za čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
IV.1 Popis výnosových a nákladových regulačních účtů předložených v roce 2009
(123)
V reakci na příkaz k poskytnutí informací, který Komise vydala dne 30. října 2008, Německo v roce 2009 předložilo úplný soubor údajů o výnosových a nákladových regulačních účtech za období 1990-2007 (dále jen „REK 2009“).
IV.1.1 Výnosy
(124)
Výnosy Deutschen Post lze rozdělit podle těchto tří široce pojatých kategorií:
-
Regulované univerzální listovní služby (62 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Tyto cenově regulované listovní služby zahrnují všechny univerzální služby, které se nabízejí na trzích, na kterých měla Deutsche Post dominantní postavení, včetně služeb, u kterých profitovala z udělení exkluzivní licence. Výnos z těchto služeb představoval v období 1990-2007 62 % celkového zisku Deutsche Post (42).
-
Neregulované univerzální služby (26 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Univerzální balíkové služby byly vždy poskytovány na trzích otevřených hospodářské soutěži, na kterých měla Deutsche Post pouze průměrný, 30 % podíl. V období 1990-2007 tyto univerzální balíkové služby tvořily 15 % celkových zisků Deutsche Post.
Výnosy z cenově neregulovaných univerzálních listovních služeb (např. katalogy, přeshraniční zásilky) představovaly asi 11 % celkových výnosů Deutsche Post.
-
Neregulované komerční služby (12 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Deutsche Post využívala síť svých poboček nejenom pro distribuci poštovních služeb, nýbrž i pro prodej produktů a služeb podniku Postbank AG a - v menší míře - podniku Deutsche Telekom. Prostřednictvím těchto komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 6 % ze svých celkových výnosů.
Komerční balíkové a listovní služby (např. zásilky s adresnou reklamou) představovaly asi 4 % z celkových výnosů Deutsche Post.
Deutsche Post dále poskytovala řadu různých služeb, např. ve své funkci holdingové společnosti pro své mezinárodní dceřiné společnosti, které působí v jiných oblastech podnikání (např. DANZAS, DHL). Prostřednictvím těchto dalších komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 2 % svých celkových výnosů.
Obrázek 3
Průměrný podíl na výnosech v období 1990-2007 (na základě jmenovitých hodnot)
(125)
Předmětem posudku společnosti WIK jsou pouze komerční služby, které poskytoval právnický subjekt DPAG a předchůdce POSTDIENST v souvislosti s univerzální službou. Komerční služby (např. celosvětová přeprava expresních zásilek ze stany DHL), které poskytovaly jiné právnické subjekty v rámci Deutsche Post World Net (dále jen „DPWN“), předmětem posudku nebyly.
IV.1.2 Výpočet zátěže v REK 2009
(126)
Oproti výnosovým a nákladovým regulačním účtům, které Deutsche Post předložila regulačnímu orgánu pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002, 2007 a 2011, obsahují REK 2009, které regulační orgán nikdy neobdržel, významně vyšší částku týkající se zátěže, kterou Deutsche Post přiřazuje regulovaným službám.
(127)
Na základě REK 2009 Deutsche Post uplatňuje pro období 1990-2006 průměrnou zátěž ve výši […] miliard EUR; v REK 2002 to bylo miliard […] EUR.
Obrázek 4
Srovnání zátěže spojené s univerzálními službami podle REK 2009 se zátěží, která byla schválena v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (roční průměr, jmenovitá hodnota v milionech EUR)
(…)
(128)
Zatímco se výše zátěže # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) a zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) v REK 2002 a REK 2009 významně neliší, výše zátěže # 1 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy) se téměř […]. Na rozdíl od REK 2002 již Deutsche Post nevychází při výpočtu „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“ z platů podle tarifní smlouvy o mzdách jako referenční hodnoty, nýbrž z minimální mzdy pro poštovní odvětví, jehož základem je nařízení Spolkového ministerstva práce z roku 2007 (dále jen „minimální mzda 2007“). Toto nařízení však Spolkový správní soud (Bundesverwaltungsgericht) prohlásil za protiprávní a nařízení proto nenabylo platnosti.
(129)
Kromě toho uplatňuje Deutsche Post v REK 2009 novou zátěž „infrastruktura - listovní zásilky“, která zahrnuje inkrementální náklady spojené s šestým doručovacím dnem (v průměru […] milionů EUR za rok). Tento výpočet vychází z hypotetického předpokladu, že by Deutsche Post bez svého závazku poskytovat univerzální služby doručovala poštu nikoli v šesti dnech, nýbrž pouze v pěti dnech.
(130)
Výše zátěže # 3 (zátěž „infrastruktura - pobočky“) je vypočítána jinak než v REK 2002. Nyní zahrnuje domnělé úspory nákladů, kterých by bylo možné dosáhnout, kdyby se všechny poštovní úřady od roku 1990 provozovaly jako agentury. Zátěž # 3 je vypočítána na základě poplatku, který Deutsche Post zaplatila v roce 2007 třetím stranám za distribuční služby.
IV.1.3 Rozpětí zisku v REK 2009
(131)
Přidělení zátěže k cenově regulovaným univerzálním listovním službám u neregulovaných služeb významně snižuje výši nákladů, jako jsou např. náklady na mzdy či sociální zabezpečení. Takové přerozdělení má za následek výrazně kladné rozpětí zisku ve výši zhruba [15 % až 25 %] u komerčních služeb a ztráty ve výši téměř [0 % bis 10 %] u cenově regulovaných listovních služeb.
(132)
Deutsche Post vykazuje ve svých ročních závěrkách u divize listovních služeb velmi vysoké zisky (viz také oddíl V.3), které však více než pohltí zátěž přenesenou z neregulovaných služeb na služby regulované.
Obrázek 5
Průměrné výnosy z prodeje na základě REK 2009
(…)
IV.2 Stanovení referenčních hodnot za účelem zjištění přiměřeného zisku
IV.2.1 Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post: Technologicky nenáročné obchody a nízké obchodní riziko
(133)
Před stanovením referenčních hodnot za účelem zjištění „přiměřeného“ zisku a posouzení přidělení nákladů je nutné vypracovat analýzu hodnotového řetězce a převzatých obchodních rizik. Pouze v případě, že jsou známy funkce a rizika, lze hledat skupinu „srovnatelných“ podniků a vypočíst referenční hodnoty pro přiměřený zisk, který byl přidělen Deutsche Post.
IV.2.1.1 Hodnotový řetězec obchodní divize využívající nenáročné technologie
(134)
Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post lze rozdělit na dvě hlavní funkce:
-
celoněmecká síť pro doručování listovních zásilek a balíků,
-
celoněmecká síť poštovních poboček.
(135)
Logistika sítě pro doručování listovních zásilek a balíků je obchodní divize, která využívá nenáročné technologie a nevyžaduje si rozsáhlou výzkumnou a vývojovou činnost. Proto všichni ostatní provozovatelé v tomto odvětví pracují srovnatelným, standardizovaným způsobem. Takové činnosti se často označují jako „rutinní funkce“. O rutinním charakteru těchto činností svědčí rovněž skutečnost, že jejich provádění zadává Deutsche Post ve velké míře externě. To platí rovněž pro distribuční služby poskytované prostřednictvím celoněmecké sítě poboček, jejichž poskytování se rovněž čím dál více zadává externě.
(136)
Kromě těchto rutinních funkcí jsou nejdůležitějšími nehmotnými hodnotami podniku Deutsche Post zákaznická základna, obchodní značka a silné postavení na trhu, především na trzích s listovními zásilkami. Posudek WIK však zastává názor, že tyto nehmotné hodnoty nevznikly v první řadě díky úsilí a investicím podniku Deutsche Post, nýbrž v mnohem větší míře je důvodem dřívější exkluzivní licence tohoto podniku. Deutsche Post totiž nemusela významně investovat do marketingu, ale až do roku 2007 se mohla spolehnout na své právně zaručené postavení na trhu. Proto by za tyto nehmotné hodnoty neměla podniku Deutsche Post příslušet žádné poplatky.
IV.2.1.2 Nízké riziko z důvodu státních opatření
(137)
V porovnání se svými konkurenty byla Deutsche Post v oblasti regulovaných i v oblasti neregulovaných služeb vystavena z více důvodů nižšímu riziku.
(138)
Zaprvé, byla Deutsche Post až do roku 2007 ze zákona chráněna monopolem na listovní zásilky. Kromě toho profitovala Deutsche Post z 90 % podílu na trhu, pokud jde o všechny regulované listovní služby, a ze skutečnosti, že hospodářská soutěž neexistovala, nebo existovala pouze v malé míře. Výnosy z těchto cenově regulovaných služeb tvořily téměř dvě třetiny výnosů Deutsche Post.
(139)
Zadruhé, povolil poštovní regulační orgán u regulovaných listovních služeb horní cenovou hranici. Tato horní hranice byla stanovena vyšší, než jsou náklady efektivního podniku, mj. údajně proto, aby se vyvážily ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady v oblasti cenově neregulovaných služeb. Žádný konkurent DPAG neměl exkluzivní licenci či dominantní postavení na trhu, které by mu umožnilo křížové financování nákladů na sociální zabezpečení. Proto vedla exkluzivní licence, popř. dominantní postavení na trhu k výraznému snížení obchodních rizik nejenom v oblasti regulovaných, nýbrž i v oblasti cenově neregulovaných univerzálních služeb a komerčních služeb.
(140)
Zatřetí, vedla jiná státní opatření jak v oblasti univerzálních služeb, tak i v oblasti komerčních služeb rovněž k významnému snížení rizika: státní vyrovnávací platby totiž vyvážily ztráty z počátku devadesátých let minulého století a státní záruky umožnily Deutsche Post získávat kapitál za stejnou úrokovou míru jako spolkový stát, i přes její obtížnou finanční situaci, která trvala od začátku devadesátých let do roku 1995.
(141)
Celkově byla Deutsche Post vystavena výrazně nižším tržním a nákladovým rizikům než její konkurenti, neboť nemusela sama budovat svou zákaznickou základnu a nárůst nákladů mohla vyrovnávat zvýšením regulovaných poplatků. Na základě těchto argumentů došel posudek WIK k závěru, že nejvhodnějšími srovnatelnými konkurenty jsou poštovní společnosti, které vykonávají pouze rutinní funkce (např. neinvestují významně do marketingu a obchodní značky) a které nejsou vystaveny vysokému obchodnímu riziku (např. mají k dispozici dlouhodobé smlouvy).
IV.2.2 Kvantifikace referenčních hodnot pro přiměřený zisk
(142)
Na základě výsledků analýzy funkcí a rizik se v rámci posudku WIK hledaly ve finančních databázích (např. také v databázi ORBIS, která zahrnuje asi 10 milionů podniků z celého světa) srovnatelní poskytovatelé poštovních služeb. Srovnatelné podniky, které na konkurenčních trzích nabízejí poštovní služby, se zjišťují kontrolovaným postupem kvantitativního a kvalitativního výběru.
(143)
Pro posudek WIK byla vybrána skupina 26 srovnatelných podniků, které působí především v oblasti balíkových služeb a vykonávají typické rutinní činnosti poskytovatelů poštovních služeb. Všichni srovnatelní konkurenti pocházeli z hospodářského odvětví „Poštovní a kurýrní služby“ (kód NACE (43) 641).
(144)
V této souvislosti je důležité si uvědomit, že počet srovnatelných konkurentů je omezený, neboť soukromé podniky vzhledem k exkluzivní licenci zavedeného provozovatele, která platila pro významnou část listovních služeb, doposud listovní služby neposkytovaly ve větším rozsahu. Kromě toho byli z posudku WIK jako srovnatelné podniky vyloučeni zavedení poskytovatelé poštovních služeb z jiných zemí, neboť byli - stejně jako Deutsche Post - chráněni exkluzivní licencí a nepůsobili v první řadě na konkurenčních trzích.
(145)
Ke zjištění „přiměřeného“ zisku se v posudku WIK používá výnos z prodeje (return-on-sales, dále jen „ROS“), ke kterému se dojde vydělením účetního zisku (zisk před zohledněním úroků a daní („EBIT“)) obratem. Navíc je v posudku WIK vypočítán (např. EBIT jako procento z celkového kapitálu) výnos z vlastního kapitálu (return-on-asset; dále jen „ROA“), aby byla k dispozici referenční hodnota pro zjištění přiměřeného zisku.
Tabulka 3
Referenční hodnoty ROS a ROA z posudku WIK
Výnos z prodeje
(ROS)
Výnos z vlastního kapitálu
(ROA)
Medián
3,48 %
7,33 %
Horní hranice (75. percentil)
6,77 %
13,41 %
(146)
Z vybraného vzorku podniků vyplývá, že medián ROS činil v konkurenční části poštovního odvětví v období 1998-2007 3,48 %. Posudek WIK však uvádí nejenom medián výnosu, nýbrž i horní hranici pro přiměřený zisk, tj. třetí kvartil zisku srovnatelných konkurentů, který odpovídá ROS ve výši 6,77 %. To, jinak řečeno, znamená, že 75 % srovnatelných konkurentů dosahuje zisku, který je nižší než ROS činící 6,77 % (44).
(147)
Pokud jde o výnosy z prodeje, z posudku WIK vyplývá medián ROA ve výši 7,33 % a horní hranice ve výši 13,41 %.
(148)
Protože je Deutsche Post vystavena významně nižšímu riziku než srovnatelné podniky, které působí na trzích, na kterých vládne velká konkurence (např. na trhu s expresními balíky), zastává posudek WIK názor, že medián ROS ve výši 3,48 % je pro přiměřený zisk podniku Deutsche Post opatrná a konzervativní referenční hodnota a že použití vyšší hodnoty až do třetího kvartilu ROS ve výši 6,77 % se nedoporučuje. Podle posudku by byla zdůvodnitelná dokonce nižší referenční hodnota, neboť medián ROS ve výši 3,48 % se promítá v ROA ve výši 7,33 %, který stále ještě výrazně překračuje bezrizikovou úrokovou míru.
IV.3 Kontrola přidělení nákladů
(149)
Posudek WIK kritizuje přidělení zátěže v REK 2009, protože marže ROS komerčních služeb činící asi [15 % až 25 %] výrazně překračují průměr dosahovaný v tomto odvětví (45). Protože soukromí konkurenti i přes značně nižší rozpětí zisku dosahují profitu, dospívá posudek WIK k závěru, že by měl být komerčním službám podniku Deutsche Post přidělen vyšší podíl na nákladech, a proto by se mělo u regulovaných služeb vycházet z náležitě nižší zátěže.
(150)
Posudek WIK proto došel k výsledku, že všechny komerční služby, i přes náklady, které musejí nést, dosahují stále ještě zisku, který odpovídá mediánu ROS konkurentů ve výši 3,48 %. Posudek tedy vychází u regulovaných služeb pro období 1990-2007 z průměrné roční zátěže, která je o […] milionů EUR nižší.
(151)
Velká část komerčních distribučních služeb byla poskytována sdruženým podnikům Postbank a Telekom, a proto posudek WIK také zkoumá, zda konečné ceny vyúčtované oběma podnikům odpovídaly cenám na trhu a mohou být tedy považovány za vhodnou referenční hodnotu pro náklady, které by měly nést komerční distribuční služby. Na základě dostupných důkazů zastává posudek WIK názor, že smlouvy mezi Deutsche Post a oběma sdruženými podniky odrážejí podmínky, se kterými by souhlasily rovněž i nezávislé třetí strany. Protože podniky POSTBANK a TELEKOM na začátku devadesátých let v podstatě neměly možnost využívat externích distribučních sítí, dohodly se na tom, že si vzniklé náklady rozdělí. Když však bylo v pozdějších letech pro Postbank a Telekom snazší nalézt jiné distribuční sítě a náklady na síť univerzálních služeb klesly, byla daná smlouva změněna a dohodnut poplatek odvíjející se od výše výnosů, který více odpovídal standardní smlouvě na poskytování distribučních služeb (46).
IV.4 Korekce REK 2009
(152)
Posudek WIK provedl několik korekcí REK 2009 podle této metody:
Tabulka 4
Metoda výpočtu použitá v posudku WIK pro každoroční nepřiměřeně vysoké zisky na základě REK 2009
Výnosy z univerzálních služeb
-
Náklady na univerzální služby
-
Přiměřený zisk
+
Státní vyrovnávací platby
Nepřiměřeně vysoké zisky
IV.4.1 Korekce výnosů z univerzální služby
(153)
Deutsche Post prodala velkou část svého nemovitého majetku (např. nemovitosti, které již z důvodu restrukturalizace provozu pošty nebyly zapotřebí). Tyto výnosy by měly být přiděleny univerzální službě, neboť tato služba využívala aktiva nejvíce a pronajala je komerčním službám.
(154)
Z důvodu této korekce se výnosy z univerzální služby za celé období 1990-2007 zvyšují ročně průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2 Korekce nákladů na poskytování univerzálních služeb
IV.4.2.1 Rozdělení nákladového účetnictví
(155)
V REK 2009 je vyúčtování interních převodních cen nesprávně rozděleno: u univerzální služby není uveden dosažený celkový zisk, neboť zisky z určitých funkcí (př. poboček) nejsou rozlišeny na univerzální služby a na komerční služby (např. náklady na jednotlivé služby), nýbrž jsou sloučeny a vykázány jako komerční zisky. Deutsche Post proto nemohla předložit oddělené účetnictví, jak stanoví směrnice Komise 2006/111/ES ze dne 16. listopadu 2006 o zprůhlednění finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky a o finanční průhlednosti uvnitř jednotlivých podniků (47).
(156)
Zatímco za období do roku 1997 Deutsche Post předložila přibližné rozdělení interního nákladového účetnictví, muselo být nákladové účetnictví za období od roku 1997 v posudku WIK opraveno; náklady chybně umístěné v položce univerzální služby byly přesunuty do nákladového účetnictví komerčních služeb.
(157)
Tato příslušná oprava vedla ke snížení ročních nákladů na univerzální služby v období 1998-2007 o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.2.2 Korekce přidělení zátěže k cenově regulovaným a cenově neregulovaným službám
(158)
Jak již bylo uvedeno, posudek WIK neopravuje každou zátěž odděleně. Místo toho při novém výpočtu jako základ používá konečné ceny komerčních služeb, které byly posouzeny jako solidní referenční hodnota pro určení průměrných nákladů v daném odvětví. Všechny nepřiměřeně vysoké zisky z komerčních služeb (48) jsou tedy použity na financování původně uplatňované zátěže. Za celé období 1990-2007 se částka spojená se zátěží ročně snížila průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2.3 Podrozvahové náklady na doplňkové penzijní připojištění (zátěž # 4)
(159)
V podobě zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) na sebe Deutsche Post vzala náklady, které nejsou uvedeny v jejích rozvahách. Protože se referenční hodnota ROS zjišťuje na základě výnosových a nákladových regulačních účtů „srovnatelných konkurentů“, lze v případě nákladového účetnictví podniku Deutsche Post zohlednit pouze ty náklady, které připouští také vnitrostátní účetní standardy či mezinárodní účetní standardy (IAS). Proto nelze dodatečné náklady, které obvykle nejsou součástí prohlášení IAS, akceptovat jako položku nákladů a musí být financovány ze stanoveného rozpětí zisku (referenční hodnoty).
(160)
Tato příslušná korekce vede ke snížení nákladů na zátěž # 4 (doplňkové penzijní připojištění) za celé období 1990-2007 ročně o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.3 Oprava nákladů na kapitál na přiměřený zisk
(161)
Deutsche Post zahrnula do REK 2009 náklady na kapitál, které původně v těchto výnosových a nákladových regulačních účtech nebyly, např. náklady na […] a […]. V posudku WIK jsou náklady na […] a […] zrušeny a nahrazeny referenční hodnotou pro přiměřený zisk.
IV.4.3.1 Období 1996 až 2007
(162)
Přiměřený zisk se zjišťuje na základě opravených výnosů z univerzálních služeb a referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, z čehož vyplývá roční přiměřený zisk činící průměrně […] milionů EUR. Průměrné roční náklady na kapitál ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se v REK 2009 ruší.
(163)
Obzvláště pozoruhodné je, že přiměřený zisk, který se vypočítává pomocí referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, je v porovnání s REK 2009 v absolutním vyčíslení vyšší než náklady na kapitál uplatňované podnikem Deutsche Post (např. náklady na úroky, které byly vypočítány na základě interního ROS činícího asi […] vloženého vlastního kapitálu, a vyšší náklady na odpisy založené na tržní hodnotě).
IV.4.3.2 Období 1990 až 1995
(164)
Podle § 63 odst. 1 ústavního zákona o poštovních službách (Postverfassungsgesetz, PostVerfG) musela Deutsche Post do roku 1995 platit spolkové vládě takzvané odvody (49), které činily asi 5,838 miliard EUR, popř. 8 % obratu. Výměnou za to však byla Deutsche Post podle § 63 odst. 4 PostVerfG zbavena závazku vyplácet dividendy překračující výši odvodů.
(165)
Posudek WIK proto výslovně odmítá pro období do roku 1995 dodatečně zohlednit „přiměřený zisk“, neboť tyto odvody již plně pokryly náklady na vlastní kapitál podniku Deutsche Post. Průměrné roční náklady na kapitál podniku Deutsche Post ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se tedy v REK 2009 ruší a náklady na univerzální služby se odpovídajícím způsobem snižují.
IV.4.4 Závěry
(166)
Jak REK 2009, tak i posudek WIK ukazují, že do roku 1996 výnosy z univerzálních služeb nepostačovaly pokrýt náklady na univerzální služby. Přestože podle REK 2009 Deutsche Post - dokonce i při zohlednění státních vyrovnávacích plateb - vykazovala pro celé období do roku 2007 kumulovaný schodek, dochází posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby byly tak vysoké, že Deutsche Post mohla v roce 1997 dosáhnout hranici rentability.
(167)
Podle REK 2009 se rentabilita univerzálních služeb do roku 1999 téměř nezvýšila a teprve od roku 2000 je možné konstatovat, že výnosy z univerzálních služeb v průměru pokrývají náklady. Posudek WIK oproti tomu u univerzálních služeb ukazuje od roku 2000 významné zisky, které výrazně překračují medián ROS ve výši 3,48 %, ačkoli v případě univerzálních balíkových služeb bylo dosaženo pouze podprůměrného výnosu z prodeje ve výši […] (viz obrázek 6).
Obrázek 6
Srovnání ročních nepřiměřeně vysokých zisků z univerzálních služeb v období 1990-2007 (v milionech EUR, jmenovité hodnoty)
V. STANOVISKA ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(168)
Zúčastněné strany předložily stanoviska k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011. Tento oddíl shrnuje nejdůležitější tvrzení, která byla ohledně těchto rozhodnutí předložena.
V.1 Exkluzivní licence na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí
(169)
TNT zpochybňuje, že by Deutsche Post zaplatila poplatek za exkluzivní licenci na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí. Podle § 43 PostG 1997 přísluší pravomoc vydávat poštovní známky s nátiskem „Deutschland“ výhradně Spolkovému ministerstvu financí. Provozovatel poštovních služeb, který požádá o používání takových poštovních známek, musí zaplatit poplatek a převzít výlohy. Podle § 54 PostG 1997 měla Deutsche Post AG až do 31. prosince 2007 na poštovní známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí exkluzivní licenci.
(170)
Pokud Deutsche Post skutečně používala známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí, aniž by za to zaplatila poplatek, pak by to podle tvrzení TNT představovalo protiprávní státní podporu.
(171)
Komise konstatuje, že v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 se toto opatření neposuzovalo. Proto není předmětem tohoto rozhodnutí.
V.2 Dotování penzí
(172)
Podle názoru UPS byla Deutsche Post poskytnuta výhoda, neboť byla zčásti zproštěna platebních závazků z období před rokem 1995. Protože běžný provozovatel musí nést náklady na penze sám, měla Deutsche Post oproti svým konkurentům lepší postavení. Dále UPS souhlasí s tvrzením Komise, že projednávanou podporu nelze považovat za stávající podporu, neboť se postavení podniku Deutsche Post zásadně změnilo a byla zavedena nová zákonná ustanovení, podle kterých byla Deutsche Post zčásti zproštěna svého závazku převzít náklady na penze svých úředníků. Podle názoru UPS nepředstavují takové zásadní změny systému jednoduchou změnu čistě formální a správní povahy.
(173)
UPS vítá předběžný závěr Komise, podle kterého nelze takové dotování penzí považovat za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Vzhledem k dlouhodobé rentabilitě, jakož i exkluzivní licenci, kterou Deutsche Post měla, vyvstává oprávněná otázka, zda je skutečně nutné zčásti zbavit Deutsche Post závazků v souvislosti se zděděnou zátěží. Poskytnutá dotace navíc není přiměřená, pokud jde o cíl společného zájmu, který prý Německo sleduje, zejména proto, že zděděná zátěž byla vyrovnána prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby a dotování penzí. UPS zdůrazňuje, že důkazní břemeno ohledně přiměřenosti opatření nese spolková vláda. Německo prý dosud přesně nevysvětlilo přiměřenost výhod, které měla Deutsche Post z daného opatření.
(174)
Podle UPS měla Deutsche Post díky podpoře možnost vybudovat si lepší postavení, a to nejen v Německu, ale i na jiných evropských trzích, na kterých konkuruje s jinými poskytovateli poštovních služeb, jako je např. UPS. Protože Deutsche Post mohla s pomocí dotování penzí posílit své postavení v komerční oblasti na úkor jiných zúčastněných, poškodilo prý toto narušení hospodářské soutěže konkurenty podniku Deutsche Post.
(175)
UPS požaduje, aby Komise přezkoumala všechny dotace na financování nároků na penze, které uvádí rozhodnutí o rozšíření formálního vyšetřovacího řízení z roku 2011 na období 2007-2011, i ohledně jejich nutnosti a přiměřenosti, a navíc prošetřila, zda Deutsche Post stále ještě získává státní podporu, která je podle čl. 107 odst. 1 SFEU protiprávní.
(176)
UPS vyzývá dále Komisi, aby podrobněji popsala, jak došla k závěru, že podpory poskytnuté podniku Deutsche Post nejsou slučitelné s vnitřním trhem. UPS zejména žádá o kopii posudku WIK, aby mohl sám posoudit, do jaké míry byly v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 při posuzování dotování penzí zohledněny výsledky posudku WIK.
V.3 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(177)
UPS plně podporuje šetření Komise a zcela souhlasí s posouzením, které bylo provedeno v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a hodnotilo vyrovnávací platbu za poskytování univerzálních služeb. Kromě toho UPS předložilo aktualizované znění (50) zprávy odborníků NERA z října 2006 (51), na kterou Komise odkazuje v 58. bodě odůvodnění rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
(178)
Zatímco zpráva odborníků NERA z roku 2006 odhaduje průměrné výnosy z kapitálu u divize listovních služeb podniku DPWN v období po roku 1999 na více než 20 % (52), přepracované znění posudku uvádí, že výnosy z kapitálu v období 2000-2005 dokonce překročily 50 %. Pro období od roku 2003 do roku 2005 se výnosy z kapitálu odhadují dokonce na více než 100 %. UPS dospěl k závěru, že zisky extrémně ziskové divize regulovaných listovních služeb byly více než dostačující, aby pokryly ztráty univerzálních služeb.
(179)
Podle UPS kromě toho nákladové účetnictví podniku Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu a odhad rentability a zátěže ve vyhrazené oblasti. Proto je nutné provést důkladnou analýzu přiřazení nákladů k regulovaným službám, univerzálním službám a komerčním službám. Všechny výhody, které byly podniku Deutsche Post poskytnuty na pokrytí zděděné zátěže (např. kapitálové injekce Německa ve prospěch Deutsche Post v roce 1995 a přenesení aktiv ve formě nemovitostí a infrastruktury) by měly být zohledněny při zjišťování výše podpory a rozsahu nadměrného vyrovnání.
(180)
UPS se domnívá, že pokud jde o dohody o interních převodních cenách, které uzavřely sdružené podniky, musí i nadále v souladu s rozsudkem ve věci Chronopost (53) platit zásada tržního odstupu (arm’s length principle). Komise má proto přezkoumat smlouvu mezi Deutsche Post a DPEED, zejména dohody o cenách, které jsou v ní obsažené.
V.4 Nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby
(181)
Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 plně podpořil FFPI: Podle FFPI jsou zákonné a správní změny, které mají za důsledek vyšší náklady na penze, běžným obchodním rizikem, které může mít rovněž dopad na rentabilitu podniku. Protože podniky, které fungují za běžných tržních podmínek, musí takové dodatečné náklady financovat z vlastních zdrojů, neměla ani Deutsche Post od Německa získat dotace na penze.
(182)
FFPI dále poukazuje na to, že Deutsche Post ve své výroční zprávě z roku 2000 obzvláště vyzdvihla význam reformy důchodového zabezpečení a v tomto rámci prohlásila, že zasílání pošty obchodním zákazníkům zaznamenalo nárůst zisku před započtením daní, úroků a odpisů (EBITA) o 98,6 %, a to především z důvodu malého objemu příspěvků do penzijního fondu úředníků. Penzijní reforma tedy nemůže být považována za málo významnou či za převážně správní opatření.
(183)
Ze studie, kterou FFPI nechal provést v období od roku 2001 do roku 2008, vyplývá, že poštovné platné v Německu v roce 2009 pro standardní listovní zásilku do 20 g patřilo k nejdražším. Oproti tomu byla cena poštovného za zaslání balíků do 500 g relativně nízká, což svědčí o křížovém dotování.
(184)
FFPI je přesvědčen, že cílem podpory podniku Deutsche Post nebylo posílení růstu německého poštovního trhu, popř. určitých poštovních služeb. FFPI tvrdí, že během zkoumaného období byla Deutsche Post rentabilním podnikem, který mohl na německém trhu posilovat své vedoucí postavení i svou výkonnost a obchodní činnost. Proto by dotování penzí nemělo být považováno za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
V.5 Rozpětí zisku
(185)
BIEK zastává názor, že ostatní poskytovatele poštovních služeb poškozovala praxe podniku Deutsche Post, v rámci které využíval svého dominantního postavení na určitých trzích s listovními zásilkami ke křížovému financování nákladů na listovní a balíkové služby, které jsou poskytovány na trzích, na kterých vládne silná konkurence. Protože Deutsche Post mohla zvyšovat ceny na trzích, pro které měla exkluzivní licenci a na nichž má i nadále více než 90 % podíl, je Deutsche Post podle BIEK schopna křížově financovat náklady na trzích, na kterých vládne silná konkurence.
(186)
BIEK dále tvrdí, že Deutsche Post i přes údajnou zděděnou zátěž dosáhla značně vyšších zisků než srovnatelné podniky v jiných evropských státech; svědčí o tom mj. marže ROS od 10 % do 20 % v oblasti zasílání poštovních zásilek na domácím trhu. Toto rozpětí zisku by mohlo být případně zkresleno a vydáváno za nižší, neboť vnitrostátní zasílání poštovních zásilek zahrnuje také balíkové služby, u kterých je rozpětí zisku v průměru nižší než u listovních služeb.
(187)
Pokud jde o údajné vyšší náklady na platy, jak tvrdí Deutsche Post, BIEK upozorňuje, že Deutsche Post pro výpočet platů, jež musí na rozdíl od svých konkurentů vyplácet, použila jako referenční hodnotu průměrné mzdy v odvětví dopravy. BIEK tvrdí, že Komise sice z těchto čísel jako referenční hodnoty vycházela při svých výpočtech v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, musí však uvážit, že konkurenti podniku Deutsche Post vyplácejí platy, které jsou nejméně o 15 % vyšší než průměrné platy v odvětví dopravy. Údajné dodatečné náklady na platby jsou tedy značně nižší, než tvrdí Deutsche Post. Podle BIEK je důvodem zbývajícího rozdílu v nákladech na platy nikoli zděděná zátěž, nýbrž spíše velikost podniku Deutsche Post a jeho dominantní postavení na trhu.
(188)
BIEK tvrdí, že zděděná zátěž podniku Deutsche Post (včetně nákladů na penze) byla navíc více než dostatečně vyrovnána prostřednictvím vyšších regulovaných poplatků za listovní služby. Opatření podpory, které má Komise posoudit, prý měla za následek, že v oblasti listovních služeb dosud neexistuje hospodářská soutěž a hospodářská soutěž u balíkových služeb je značně narušena.
VI. STANOVISKA NĚMECKA
VI.1 Stanovisko k dotování penzí
VI.1.1 Z důvodu vyrovnávacích plateb za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nevznikla žádná finanční výhoda
(189)
Německo odkazuje na rozsudek ve věci Combus (54) a zastává názor, že veřejné platby, které byly v rámci privatizace vyplaceny poskytovatelům univerzálních služeb, kteří dříve byli ve státním vlastnictví, jako vyrovnávací platby za náklady na penze, jejichž výše překračuje obvyklé platy vyplácené soukromými konkurenty, nepředstavují podporu.
(190)
Německo souhlasí s Komisí, že náklady podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení by měly být srovnány s náklady na sociální zabezpečení, které nesou konkurenti. Toto srovnání má však být provedeno již na základě čl. 107 odst. 1 SFEU, a nikoli až ve fázi posuzování slučitelnosti podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
VI.1.2 Ve srovnání se situací před rokem 1995 nevznikla finanční výhoda
(191)
Podle názoru Německa nebyla Deutsche Post dotováním penzí zčásti zbavena nákladů, které se obvykle musí hradit z vlastních zdrojů. Podniku Deutsche Post proto nevznikla žádná výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(192)
Zaprvé, Německo tvrdí, že podle § 46 PostVerfG 1989 byli úředníci, které Deutsche Post převzala v roce 1989, i nadále ve službě spolkového státu. I po druhé reformě pošty v roce 1995 prý byli úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a podle článku 143b, který byl nově vložen do ústavy, i nadále ve službě spolkového státu.
(193)
Protože výlučným dlužníkem těchto nároků na penze vždy byla spolková vláda, neměla Deutsche Post nikdy právní povinnost použít své vlastní zdroje.
(194)
I kdyby pro Deutsche Post podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 existoval závazek financovat nároky na penze úředníků, Německo přesto trvá na tom, že toto ustanovení o penzích (stejně jako závazek platit odvody podle § 63 PostVerfG 1989) bylo „interní“ opatření a sloužilo k mobilizaci zdrojů ze spolkového rozpočtu. Ustanovení prý nepředstavuje závazek podniku Deutsche Post vůči úředníkům.
(195)
I po druhé poštovní reformě z roku 1995 byl spolkový stát podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a §§ 14 a 16 PostPersRG 1994 i nadále výlučným dlužníkem úředníků s nárokem na penzi. Závazek podniku Deutsche Post platit příspěvky do penzijního fondu úředníků vyplývající z § 16 odst. 1 PostPersRG, tedy - stejně jako závazek podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 - snížil pouze náklady spolkového rozpočtu. Tyto závazky nijak nezměnily výlučnou povinnost spolkového státu ohledně penzí.
(196)
Z občanskoprávního hlediska ani nebylo možné, aby spolková vláda své závazky ohledně financování penzí úředníků přenesla na DPAG, která byla nově založena v roce 1995. Pokud jsou stávající závazky ohledně penzí přeneseny na právně nezávislou dceřinou společnost, zůstává podle zásad občanského práva za majetkoprávní nároky třetích stran i nadále odpovědná mateřská společnost.
(197)
Německo dále tvrdí, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji, aby mohla financovat zátěž spojenou s penzemi. Na jedné straně POSTDIENST před rokem 1995 vždy vykazoval schodky, které musel spolkový stát vyrovnávat prostřednictvím převodů ve výši 5,6 miliardy EUR. Na druhé straně činily závazky vzniklé v souvislosti s penzemi v okamžiku, kdy se v roce 1995 POSTDIENST přeměnil na DPAG, asi […] miliard EUR. S takovou výši závazků na straně pasiv v rozvaze prý nebylo možné, aby byla DPAG založena jako soukromoprávní podnik, neboť spolková vláda nedala k dispozici příslušnou kapitálovou vybavenost, která by DPAG propůjčila potřebnou hospodářskou solidnost.
VI.1.3 Dotování penzí je existující podpora podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(198)
Pokud by bylo dotování penzí označeno za státní podporu, je ji podle názoru Německa třeba považovat podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 za existující podporu, neboť od roku 1953, tj. od okamžiku vstupu v platnost příslušného ustanovení v německé ústavě, je stát výlučným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo trvá na tom, že ani první reforma pošty z roku 1989 ani druhá poštovní reforma z roku 1995 na tomto závazku státu ohledně důchodového zabezpečení a závazku financovat nároky na penze nic nezměnily. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(199)
Německo dále odkazuje na prohlášení Komise před soudem ve věci T-266/02. Podle Německa z 54. bodu odůvodnění rozsudku jasně vyplývá, že Komise „měla v rámci napadeného rozhodnutí za to, že žalobkyni výhodu poskytly pouze platby provedené DB-Telekom“ (55).
(200)
Německo z tohoto prohlášení vyvozuje, že Komise tím také prohlásila, že pokud jde o dotování penzí, nevznikla finanční výhoda. Podle Německa tak Komise ve smyslu článku 4 nařízení (ES) č. 659/1999 přijala „rozhodnutí nevznášet námitky“. Takové pozitivní rozhodnutí by kromě toho podle čl. 1 písm. b) bodu ii) nařízení (ES) č. 659/1999 znamenalo, že se v případě dotování penzí jedná o existující podporu.
VI.1.4 Dotování penzí je vyrovnávací platba za zděděnou zátěž, která je podle čl. 107 odst. 3 SFEU slučitelná s vnitřním trhem
(201)
S ohledem na argumenty Komise uvedené v rozhodnutí La-Poste zastává Německo názor, že dotování penzí je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, a zdůvodňuje to následovně:
-
Deutsche Post poskytovala příspěvky na sociální zabezpečení, které byly bez výjimky vyšší než příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
-
Komparativní výhoda, kterou Komise zjistila, není správná, neboť její výpočet vychází z předpokladu, že cenově regulované služby pokrývají uplatňovanou zátěž # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení). La Poste refinancovala své náklady na sociální zabezpečení - stejně jako ostatní zavedení poskytovatelé poštovních služeb - prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby, což však Komise ve svém rozhodnutí La-Poste nezohlednila.
-
Třebaže Německo v zásadě souhlasí s tím, že by výnosy z cenově regulovaných služeb měly pokrýt uplatňovanou zátěž, Komise nedokázala, že by regulační orgán vyhověl žádosti Deutsche Post financovat náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Komise prý také nedokázala, že regulované výnosy byly skutečně dostatečně vysoké, aby z nich mohly být tyto náklady financovány.
(202)
Německo dále upozorňuje, že Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ve věci Royal Mail (56) zdůraznila, jak je důležité, aby se v zájmu dalšího jednotného přijímání rozhodnutí uznávaly náklady dřívějších státních podniků na penze pomocí jednotných kritérií. Komise proto musí zohlednit také své rozhodnutí La-Poste a své předběžné hodnocení ve věci Royal Mail. V případě Royal Mail Komise proti vyrovnávací platbě za schodky u penzí nevznesla žádné námitky, ačkoli ze zprávy Hooper z roku 2008 vyplývá, že náklady podniku Royal Mail na penze byly z části pokrývány pomocí vyšších regulovaných poplatků za poštovní služby.
VI.1.4.1 Základem referenční hodnoty by měly být náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé
(203)
S odvoláním na posudek prof. Ehlermanna ze dne 19. července 2011 (57) Německo tvrdí, že se Komise při výpočtu referenční hodnoty pro náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení dopustila dvou chyb.
(204)
Podle Německa by do referenční hodnoty neměl být zahrnut podíl hrazený zaměstnancem, neboť v soukromém sektoru není zaměstnavatel ze zákona povinný tento podíl hrazený zaměstnancem převzít. Zaměstnavatel v soukromém sektoru by platbu celkových příspěvků na sociální zabezpečení převzal pouze ze správních důvodů, ze zákona k tomu však povinen není. Pokud by se při výpočtu referenční hodnoty zohlednil podíl hrazený zaměstnancem, odporovalo by to rovněž dosavadní praxi přijímání rozhodnutí (srov. rozhodnutí La-Poste).
(205)
Jako základ pro výpočet referenční hodnoty pro náklady na sociální zabezpečení by měly být použity na trhu obvyklé platy (58), neboť platy úředníků jsou výrazně vyšší než průměrné platy na trhu.
VI.1.4.2 Výnosy z regulovaných služeb nepostačují na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(206)
Na prvním místě Německo zdůrazňuje, že předpoklad, že zátěž # 2 bude plně pokryta z cenově regulovaných výnosů, je čistě hypotetický, neboť není možné konstatovat, zda byly regulované ceny skutečně zvýšeny proto, aby vyrovnaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady. Na jedné straně prý z rozhodnutí o cenových limitech 2002 nevyplývá, zda a v jakém rozsahu zohlednil poštovní regulační orgán uplatňovanou zátěž spojenou s náklady, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Na druhé straně prý byly ceny do roku 2002 udržovány na úrovni schválené v roce 1997; není prý možné konstatovat, zda tyto ceny zahrnovaly vyrovnávací platbu za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(207)
Německo tvrdí, že nepostačuje vysvětlit, že v oblasti neregulovaných služeb platily pro Deutsche Post nižší sazby příspěvků na sociální zabezpečení než pro konkurenty. Rovněž musí být přezkoumáno, zda byly regulované služby skutečně s to financovat ze svých výnosů uplatňovanou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením, která je neobvyklá ve srovnání s konkurencí.
(208)
Finanční výhoda vzniklá ve prospěch Deutsche Post na základě vyrovnávací platby za její náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, by existovala pouze tehdy, pokud by vyrovnávací platby vyplacené podniku Deutsche Post byly vyšší než celkové náklady na sociální zabezpečení úředníků, které Deutsche Post nese.
(209)
Německo lituje, že chybí obsáhlý výpočet, ze kterého by bylo jasné, zda s ohledem na náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které nese podnik Deutsche Post a které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, celkově došlo k nadměrnému či nedostatečnému vyrovnání. Německo zdůrazňuje, že takový výpočet je nutný proto, aby bylo možné konstatovat, zda vznikla finanční výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
a) Podle odborného posudku byly náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, vyrovnány nedostatečně
(210)
S cílem napravit tento stav předložilo Německo posudek prof. Webera (59), aby doložilo, že Deutsche Post měla v souvislosti s tím, že zaměstnává úředníky, nevýhodu vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení. V posudku je nejprve vysvětleno, o jakou částku překračují náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které Deutsche Post skutečně nese, náklady na sociální zabezpečení pro zaměstnance, které nesou soukromí konkurenti (v posudku jsou označeny jako „náklady DPAG na sociální zabezpečení, které překračují úroveň na trhu“, popř. „strukturální nevýhoda“). V posudku prof. Webera jsou tyto náklady, které překračují úroveň na trhu, srovnány s vyrovnávací platbou za zátěž # 2.
(211)
Jak ukazuje tabulka 5, posudek zahrnuje do nákladů na sociální zabezpečení, které vznikají v souvislosti se zaměstnáváním úředníků, platby podniku Deutsche Post do penzijního fondu úředníků a ostatní sociální náklady, např. příspěvky na zdravotní náklady, jakož i úrazové pojištění a ostatní pojištění.
(212)
Náklady na sociální zabezpečení spojené se zaměstnáváním zaměstnanců posudek definuje následovně: Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zákonné důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče vynásobený „ve srovnání s konkurencí obvyklými“ platy (např. minimální mzda z roku 2007 u většiny úředníků).
(213)
Náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jsou náklady vzniklé podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení úředníků, které překračují referenční hodnotu pro náklady na sociální zabezpečení, která byla definována na základě podílu zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zaměstnance.
Tabulka 5
Výpočet čistého výsledku podle německého odborného posudku
-
Platby do penzijního fondu
-
ostatní náklady na sociální zabezpečení
+
„ve srovnání s konkurencí obvyklé“ náklady na sociální zabezpečení jako referenční hodnota (základ tvoří podíl zaměstnavatele na sociálním zabezpečení a „ve srovnání s konkurencí obvyklé“ platy (např. minimální mzda z roku 2007))
ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
+
vyrovnávací platby z regulovaných výnosů (zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklá zátěž spojená se sociálním zabezpečením)
Čistý výsledek (nedostatečné či nadměrné vyrovnání)
(214)
Z výpočtů vyplývá, že v období 1995-2007 vyrovnání u zátěže # 2 na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nepostačovalo. V posudku se dokonce tvrdí, že nedostatečné vyrovnání ve prospěch Deutsche Post dosahovalo […] miliard EUR. Prof. Weber dospěl k závěru, že Deutsche Post neobdržela pro své náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, dostatečnou vyrovnávací platbu, a to i v případě, že by cenově regulované výnosy zahrnovaly zátěž # 2.
b) Podle REK 2009 výnosy z cenově regulované oblasti nepostačovaly na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(215)
Německo tvrdí, že dokud u cenově regulovaných služeb vznikají ztráty, které nepřekračují náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nelze konstatovat, že regulované zisky skutečně tyto náklady vyrovnávají. Německo proto předložilo stanovisko z posudku (60), které se opírá o REK 2009, s cílem ukázat, že ztráty byly u cenově regulovaných služeb bez výjimky vyšší než náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(216)
Výpočty vycházejí z REK 2009 a u cenově regulovaných služeb předpokládají jako přiměřený zisk ROS ve výši 7 % (zohledněn je rovněž posudek Deloitte-II, o kterém podrobněji pojednává oddíl VI.3.2). Po odečtení tohoto přiměřeného zisku činí ztráta u cenově regulovaných služeb […] miliard EUR, a v období 1995-2007 tak překračuje uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Zisky z cenově regulovaných služeb tedy nebyly dostatečně vysoké, aby pokryly předmětné náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VI.2 Připomínky k vyrovnávacím platbám za poskytování univerzálních služeb
VI.2.1 Státní vyrovnávací platby
(217)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepředstavují výhodu pro Deutsche Post, neboť se v případě těchto plateb ve výši 5 666 miliardy EUR jednalo výhradně o vyrovnávací platby za odvody ve výši 5,838 miliardy EUR, které Deutsche Post musela platit do roku 1995.
(218)
Jak vyplývá z rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007, důvodem těchto odvodů byl dřívější způsob správy pošty, v rámci které existovala povinnost odvádět spolkovému státu ročně asi 10 % provozních výnosů podniku. V období 1989-1995 byly tyto odvody podle § 63 odst. 1 PostVerfG postupně zrušeny. Do roku 1993 musela Deutsche Post odvádět 10 % svých provozních výnosů. Od roku 1993 se výše těchto odvodů postupně snižovala, např. na 10 % provozních výnosů minus 153 milionů EUR v roce 1993. V roce 1994 činily odvody 70 % objemu odvodů z roku 1993. V roce 1995 zaplatila Deutsche Post 50 % z částky odvodů z roku 1993. Celkem Deutsche Post v období 1990-1995 zaplatila odvody ve výši 5,838 miliardy EUR.
(219)
Podle § 63 odst. 4 PostVerfG musely být od odvodů odečteny platby dividend. Komise vzhledem k tomuto ustanovení a k osvobození od přímých a nepřímých daní v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 konstatovala, že tyto odvody musí být považovány za náhradu za osvobození od přímých a nepřímých daní, jakož i za protiplnění za financování, které poskytl spolkový stát jako akcionář.
(220)
Německo na toto konstatování reagovalo a předložilo posudek KPMG, podle kterého nelze odvody považovat za náhradu za daně a dividendy, a to z více důvodů.
(221)
Podle posudku KPMG nelze tyto odvody zařadit mezi daně, neboť se výše těchto odvodů od roku 1931 určovala podle výše provozních výnosů. Proto by bývaly musely být placeny i v letech, ve kterých Deutsche Post vykazovala ztráty. Oproti tomu se výše daní z příjmu podniků určuje podle skutečně dosaženého ročního zisku. Zařazení odvodů mezi daně by tak odporovalo ústavnímu požadavku, podle kterého jsou příjmy podniků zdaňovány podle výkonnosti.
(222)
Také srovnání odvodů s daní z obratu není podle posudku správné. U daně z obratu zahrnuje daňová povinnost také odpočet za obdržené platby, což je u odvodů jinak, takže se výpočet odvodů značně liší od zjištění skutečné povinnosti podniku odvádět daň z obratu.
(223)
Německo dále tvrdí, že odvody nelze zařadit mezi dividendy. Vyplácení dividend souvisí s výsledky příslušného předchozího účetního období, popř. předchozích let. V letech 1990-1995 však Deutsche Post nedosáhla zisků a odvody přesto platila. Tyto odvody proto nejsou dividendy.
(224)
Posudek KPMG dochází k závěru, že odvody nelze zařadit mezi daně či dividendy; podle posudku se spíše jedná o odvod sui generis, který je povinna platit pouze Deutsche Post a její nástupnické podniky.
(225)
S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá předpoklad Komise, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Protože státní vyrovnávací platby prý pouze snížily náklady Deutsche Post na odvody, nevznikla jí tím žádná výhoda, takže se u těchto plateb nejedná o státní podporu.
(226)
Kromě toho Německo uvádí další dva důvody, proč dané státní vyrovnávací platby nepředstavují podporu: zaprvé, jsou prý tyto státní vyrovnávací platby v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, a to vzhledem ke značné návratnosti investic (return on investment, ROI) dosažené v pozdějších letech a vzhledem k vysokým výnosům, kterých Deutsche Post dosáhla svým vstupem na burzu cenných papírů. Zadruhé, státní vyrovnávací platby nepředstavují státní podporu, protože kumulované ztráty univerzálních služeb byly jak podle REK 2009, tak i podle posudku WIK od roku 1990 do 1994 roku vyšší než státní vyrovnávací platby. Deutsche Post tedy za poskytování služeb v rámci své povinnosti univerzální služby podle Německa neobdržela dostatečně vysoké vyrovnávací platby.
VI.2.2 Státní záruka
(227)
Německo tvrdí, že pokračující poskytování záruky spolkového státu podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 pro dluhopisy vydané před rokem 1995 nepředstavovalo po roce 1995 selektivní výhodu ve prospěch Deutsche Post, a to z více důvodů.
(228)
Každý podnik v soukromém sektoru nepřestává v případě oddělení dceřiné společnosti ručit za závazky, které jeho dceřiná společnost přijala. I v případě odprodání těchto závazků třetí straně, nepřestává podnik v soukromém sektoru ručit za své zbývající závazky. Německo dále upozorňuje na skutečnost, že původní státní záruka za dané dluhopisy byla nutná pouze proto, že POSTDIENST neměl vlastní právní subjektivitu. Ustanovení § 40 PostVerfG 1989, podle kterého mají dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako dluhopisy spolkového státu, má pouze deklaratorní charakter.
(229)
Zadruhé, pro DPAG nevznikla z převzetí dluhopisů podniku POSTDIENST žádná výhoda, neboť DPAG se mohla v roce 1995 refinancovat za nižší úrokovou sazbu. Dluhopisy POSTDIENST měly k 1. lednu 1995 hodnotu celkem 931 milionů EUR, přičemž úroková míra činila průměrně 7,17 % se zbytkovou splatností 8,8 let. Protože krátkodobá úroková míra činila dne 1. ledna 1995 5 % až 5,5 %, vzniklo DPAG nákladové znevýhodnění ve výši 1,7 %, což se projevilo ve vyšších ročních nákladech na úroky ve výši asi 15,3 milionu EUR.
(230)
Zatřetí, na základě srovnání průměrné úrokové míry na trhu platné pro dluhové nástroje upsané soukromými podniky a úrokové míry pro dluhové nástroje POSTDIENST ze dne, kdy byly tyto nástroje původně vydány, si POSTDIENST podle názoru Německa vypůjčil kapitál za úrokovou míru, která byla průměrně vyšší než průměrná úroková míra na trhu. Německo neprovedlo obsáhlé šetření, nýbrž pouze porovnalo úrokovou míru u určitých dluhových nástrojů POSTDIENST s agregovaným průměrem na trhu.
(231)
Německo kromě toho tvrdí, že státní záruky představují existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení Rady (ES) č. 659/1999. Protože Deutsche Bundespost byla do konce roku 1994 součástí veřejné správy, považují se tyto dluhové nástroje od jejího založení v roce 1950 za dluh státu. Jestliže by Deutsche Post díky této státní záruce vznikla výhoda, pokud jde o úrokovou míru, musela by být považována za existující podporu. Německo odkazuje také na rozhodnutí Komise ve věci EDF (61), ve kterém byla podobná záruka posouzena jako existující podpora.
VI.2.3 Exkluzivní licence
(232)
Německo tvrdí, že podle rozsudku ve věci PreussenElektra (62) se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní podporu.
(233)
Protože se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní zdroje, údajně nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby by mohly být pouze předmětem řízení podle článku 102 SFEU.
VI.3 Stanovisko spolkové vlády k posudku WIK
VI.3.1 Posudek WIK potvrzuje nutnost státních vyrovnávacích plateb jako kompenzace za čisté náklady spojené s povinností univerzální služby do roku 1995
(234)
Přes veškeré metodické námitky má Německo za to, že posudek WIK potvrzuje názor Německa, podle něhož byly státní vyrovnávací platby jako kompenzace za ztráty, jež Deutsche Post v období 1990-1995 vykázala z důvodu poskytování univerzálních služeb, nutné.
(235)
Veškeré nadměrné zisky po roce 1995 nelze brát v potaz, jelikož státní vyrovnávací platby byly vyčerpány na čisté náklady spojené s povinností univerzální služby, které musela Deutsche Post nést do roku 1995. Prohlášení záporného rozhodnutí z roku 2002 Tribunálem za neplatné rovněž potvrdilo, že něco, co již „vyčerpáno“ bylo, nelze vyčerpat podruhé. Jelikož státní vyrovnávací platby již byly vyčerpány na uhrazení ztrát vzniklých do roku 1995, nemohly být použity později k financování nadměrných zisků.
VI.3.2 Chybné stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk
(236)
S ohledem na posudek Deloitte spočívá hlavní námitka Německa v tom, že posudek WIK při stanovení referenční hodnoty bral v potaz příliš mnoho malých podniků. Jako srovnatelné podniky měly sloužit především velké společnosti v oblasti balíkových služeb a logistiky, jejichž sítě lze co do velikosti a komplexnosti srovnat se sítěmi Deutsche Post (63).
(237)
Posudek Deloitte-II vychází z toho, že odpovídajícími srovnatelnými společnostmi pro Deutsche Post jsou podniky v odvětví balíkových zásilek a poštovních služeb, jež disponují rozsáhlými a komplexními sítěmi pro vyzvedávání a doručování zásilek. Vzhledem k úsporám z rozsahu, dosahu a hustoty, jež jsou pro poštovní sítě typické, jsou velké podniky pro účely srovnání relevantnější než podniky malé. Společnosti, které se věnují přepravě zboží a logistice, by mohly do určité míry sloužit jako srovnatelné podniky, jelikož používají stejná aktiva.
(238)
V posudku-Deloitte II se tak za srovnatelné podniky považují pouze společnosti s ročním obratem přesahujícím 100 milionů EUR. Tímto způsobem se dospěje k pouze malé skupině srovnatelných podniků. Jedná se o velké mezinárodní provozovatele balíkových kurýrních služeb (UPS, FedEx a TNT Express) a jiné poskytovatele poštovních služeb (převážně ze Spojených států a Spojeného království).
(239)
V období 1998-2007 se u této srovnatelné skupiny dospělo k mediánu ROS ve výši 7,4 % a třetímu kvartilu ROS ve výši 12 %, což představuje horní hranici pro přiměřený zisk. U větší srovnatelné skupiny 18 logistických společností a 19 provozovatelů přepravy zboží dospělo k mediánu ROS mezi 4,6 % a 5,7 %, nicméně v posudku Deloitte-II byly ohledně srovnatelnosti těchto podniků s Deutsche Post vyjádřeny určité pochybnosti.
(240)
Na základě údajů ohledně obou srovnatelných skupin se v posudku Deloitte-II doporučuje rozpětí ROS mezi 6,1 % a 11,7 % jako referenční hodnota pro přiměřený zisk.
(241)
Pokud jde o stanovení rozpětí přiměřeného zisku na základě srovnatelné skupiny, poukazuje posudek Deloitte-II na to, že přiměřený zisk je v případě, kdy se pro něj jako referenční hodnota použije prosté víceleté ROS, stanoven jako příliš nízký, jelikož i) mezi jednotlivými roky dochází k významným a systematickým výkyvům a ii) mezi podniky ze stejného odvětví mohou existovat značné rozdíly, pokud jde o jejich ziskovost. Při použití příliš nízké referenční hodnoty pro přiměřený zisk existuje riziko neprovedení účinných investic.
(242)
Jak je již zdůrazněno v posudku Deloitte-I, je v posudku WIK při stanovování referenční hodnoty pro přiměřený zisk na základě mediánu srovnatelných podniků zcela pominuta vyšší efektivita, jíž Deutsche Post dosáhla z převážné části po roce 1990. V souladu s body 14 a 18 rámce Společenství z roku 2005 by však měla být u přiměřeného zisku zavedena „kritéria, která se budou mimo jiné týkat i kvality poskytované služby a přírůstků produktivity.“
(243)
Podle toho by se měla referenční hodnota pro přiměřený zisk zakládat na ročním rozpětí. Zisky, jež se blíží horní hranici rozpětí či jej dokonce přesahují, by mohly naznačovat, že průměrný podnik překročil referenční hodnotu díky lepším provozním či obchodním výsledkům. Tyto zisky by měly regulační orgány povolovat, a takto motivovat k dalšímu zvyšování efektivity.
(244)
Německo také podotýká, že výše přiměřeného zisku musí být v souladu s dřívějšími rozhodnutími, v nichž bylo pro železniční a autobusové společnosti schváleno rozpětí ROS mezi 7 % a 8 % (64).
VI.3.3 Nepřiměřené přidělení a ocenění nákladů
(245)
Německo znovu zdůrazňuje, že jakékoliv nové přidělení zátěže spojené s univerzální službou ke komerčním službám není z věcného ani právního hlediska udržitelné. Podle článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (65) mají být veškeré další čisté náklady vzniklé při plnění povinnosti univerzální služby financovány z výnosů monopolu v oblasti listovních zásilek a nikoliv z výnosů komerčních služeb.
(246)
Německo mimo to zastává stanovisko, že určité náklady Deutsche Post jsou v posudku WIK podhodnoceny:
-
Odvody, jež musela Deutsche Post platit do roku 1995, měly být odečteny jako náklady a neměly být použity jako zástupná hodnota pro kapitálové náklady, případně pro přiměřený zisk. S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá zjištění posudku WIK, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody by pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Spolu se stanovením přiměřeného zisku jako odměny za investovaný kapitál proto odvody měly být zohledněny jako náklady na univerzální službu.
-
V případě nákladů na odpisy se mělo vycházet z realistických hodnot dlouhodobých aktiv uvedených v daňovém účetnictví, a nikoliv z nízkých účetních hodnot v roční účetní závěrce.
-
V plném rozsahu měly být zohledněny náklady na platby doplňkových důchodů pro soukromé zaměstnance.
VI.4 Stanovisko k připomínkám třetích stran
VI.4.1 Dotování penzí
(247)
Německo připomíná, že Deutsche Post nebyla v roce 1995 ani právně vázána, ani z hospodářského hlediska s to převzít penzijní závazky. Ve smyslu rozhodnutí Komise ve věci Poste Italiane (66) tak náklady na penze představovaly dluhy státu. Dotování penzí nijak Deutsche Post finančně nezvýhodnilo.
(248)
Zatímco UPS zdůrazňuje, že běžný provozovatel musí nést vlastní náklady na penze sám, Německo tvrdí, že se u nákladů na penze úředníků jednalo o náklady, jež byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které nelze srovnávat s příspěvky na sociální zabezpečení, jež za své zaměstnance odváděli konkurenti Deutsche Post. Ti odváděli do systému sociálního zabezpečení pouze příspěvky zaměstnavatele a nemuseli nést na základě stávajících penzijních nároků žádnou zděděnou zátěž.
(249)
Německo zdůrazňuje, že je třeba provést výpočet nadměrné vyrovnávací platby, jelikož stanoviska UPS a FFPI vycházela z předpokladu, že takový výpočet provede Komise, aby nadměrnou vyrovnávací platbu pro Deutsche Post prokázala
VI.4.2 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(250)
S poukazem na zprávu odborníků NERA z roku 2006 Německo zdůrazňuje, že sama Komise ve spojení s věcí státní podpory COMP/37.821 vycházela z toho, že výnosy z kapitálu, jež pro divizi listovních služeb podniku DPWN odhaduje zpráva odborníků NERA, nepostačují k tomu, aby byla pro účely článku 102 SFEU prokázána existence nepřiměřeně vysokých poplatků za listovní služby.
(251)
V obecné rovině se Německo domnívá, že výnosy z kapitálu nejsou pro zjištění nadměrných zisků vhodné. Při nižší kapitálové náročnosti může jít vysoký výnos z kapitálu ruku v ruce s nižším výnosem z prodeje. Jelikož se většina rizik pojí s příjmy a náklady, je - zejména u podniků s nízkou kapitálovou náročností - vhodným měřítkem ke zjištění nadměrného zisku výnos z prodeje. Pokud se - tak jako ve zprávě odborníků NERA - použije jako pomocné měřítko zisku výnos z prodeje, vyjde najevo, že Deutsche Post měla vyšší výnos z prodeje než Royal Mail, avšak mnohem nižší než TNT. Výnosy z prodeje, jež zpráva odborníků NERA odhaduje u divize listovních služeb DPWN, tak zdaleka nedosahovaly referenční hodnoty pro nadměrné zisky.
(252)
Německo proto zastává stanovisko, že zpráva odborníků NERA z roku 2006 ani její aktualizované znění nemají pro vyšetřování ve věci státní podpory význam a neposkytují dostatečné důkazy o existenci nadměrných zisků.
(253)
Proti tvrzení UPS, podle něhož nákladové účetnictví Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu výnosů a zátěže univerzální služby, se Německo ohrazuje tím, že nákladové účetnictví bylo zkontrolováno a schváleno auditory i poštovním regulačním orgánem a že je v souladu s ustanoveními směrnice 97/67/ES.
(254)
Pokud jde o dohody o převodních cenách mezi Deutsche Post a DPEED, zdůrazňuje Německo, že tyto dohody splňují požadavky rozhodnutí o kartelové dohodě z roku 2001. Deutsche Post podávala Komisi pravidelné zprávy o jejich dodržování. Ze strany Komise dosud nezazněly žádné námitky.
(255)
Kromě toho Německo vznáší námitku proti zařazení převodů majetku (aktiva v podobě nemovitostí a infrastruktury) na Deutsche Post, jež provedlo Německo v roce 1995, do výpočtu nadměrné vyrovnávací platby. Německo v této záležitosti poskytlo příslušné informace již v rámci svých připomínek k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999. Jelikož Komise nevznesla v záporném rozhodnutí z roku 2002 proti těmto opatřením námitky ani je nijak nezmínila ve svém rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007, nemohou být tyto převody majetku předmětem nynějšího vyšetřování.
VI.4.3 Výše platů
(256)
Německo souhlasí s tím, aby byly jako referenční hodnota pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádějí konkurenti Deutsche Post, použity tržní platy. Taková referenční hodnota je však v rozporu s rozhodnutím o rozšíření řízení z roku 2011, jelikož Komise k výpočtu příspěvků na sociální zabezpečení odvedených konkurenty Deutsche Post používá upravené hrubé platy úředníků, a nikoliv platy tržní. Podle posudku prof. Webera odpovídá tržní plat přibližně […] % hrubého platu úředníků. Použití upravených hrubých platů úředníků jako referenční hodnoty pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení proto není vhodné.
(257)
Podle Německa nelze uznat předpoklad BIEK, že Deutsche Post použila jako referenční hodnotu pro výpočet nákladů na platy, jež musí oproti svým konkurentům nést, dohodnuté mzdy v odvětví dopravy. Z posudku prof. Webera vyplývá, že Deutsche Post vypočítala tržní platy na základě platů skutečně vyplácených jejími konkurenty.
VII. POSOUZENÍ DOTOVÁNÍ PENZÍ Z HLEDISKA STÁTNÍ PODPORY
VII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(258)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(259)
Dotování penzí se opírá § 16 PostPersG 1994 a je financováno ze státního rozpočtu, takže jej lze přičítat státu a je ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU poskytováno ze státních prostředků. Jelikož dotování penzí je určeno pouze penzijnímu fondu a jeho účelem je snížit Deutsche Post náklady na penze úředníků, a Deutsche Post z něj tedy má prospěch, je selektivní.
VII.1.1 Finanční zvýhodnění na základě penzijní reformy z roku 1995
(260)
Na základě rozsudku ve věci Combus Německo tvrdí, že z dotování penzí žádná finanční výhoda neplyne, jelikož toto dotování zbavilo Deutsche Post nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(261)
Ke zjištění toho, zda byla prostřednictvím dotování penzí poskytnuta selektivní finanční výhoda, je třeba posoudit, zda jím byla Deutsche Post zbavena nákladů, jež by určitý podnik v obvyklém případě musel nést sám, čímž bylo narušeno běžné fungování tržních sil (67).
(262)
Komise nemůže argumentaci Německa založenou na rozsudku ve věci Combus přijmout. Poukazuje na to, že rozsudek ve věci Combus nebyl Soudním dvorem potvrzen. Různé rozsudky Soudního dvora vyvracejí teorii, že na opatření na kompenzaci strukturálního znevýhodnění nelze pohlížet jako na státní podpory. Podle příslušné ustálené judikatury Soudního dvora je existenci podpory nutno posuzovat z hlediska dopadů a nikoliv z hlediska příčin nebo cílů státního opatření (68). Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že pod pojem podpory spadají i výhody poskytnuté veřejnými orgány, které v různých formách snižují náklady, jež obvykle nese podnik (69). Podle Soudního dvora navíc náklady na odměny zaměstnanců zatěžují rozpočet podniků již ze své podstaty, a to bez ohledu na to, zda tyto náklady vyplývají ze zákonných povinností nebo kolektivních smluv či nikoliv (70). V této souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že státní opatření má kompenzovat dodatečné náklady, k automatickému vyloučení existence podpory nepostačuje (71).
(263)
Podle Komise jsou náklady spojené s plněním platebních závazků, jež podniku náleží podle pracovněprávních předpisů nebo kolektivních smluv s odbory, tj. například náklady na penze, součástí běžných nákladů, jež musí podnik pokrýt z vlastních zdrojů (72). Tyto náklady musí být považovány za náklady vyplývající z hospodářské činnosti podniku (73). V tomto ohledu nehraje roli, zda podnik nese penzijní náklady formou přímého financování penzí svých bývalých zaměstnanců (jako v případě úředníků zaměstnaných u Deutsche Post) nebo formou příspěvku do důchodového pojištění soukromých zaměstnanců, kde jsou pak tyto příspěvky použity k financování důchodů všech soukromých zaměstnanců. Rozhodující je, že podniky tím či oním způsobem nesou penzijní náklady v plném rozsahu.
(264)
Komise dále poznamenává, že Deutsche Bundespost má od svého založení v roce 1950 právní formu „zvláštního majetku“ (Sondervermögen). „Zvláštní majetek“ sice není samostatným právním subjektem, ale má vlastní rozpočtové řízení a účetnictví (§ 3 PostVwG 1953 a § 48 HGrG (74)). Podle správních předpisů platných pro státní orgány musí jejich rozpočtový plán zahrnovat výdaje na zaměstnance, mezi něž patří i náklady na penze bývalých úředníků těchto státních orgánů, kteří odešli do důchodu (§ 10 HGrG). Deutsche Post tak od roku 1950 hradila tyto náklady ze svých výnosů. Podle § 15 PostVwG 1953 jsou dotace ze spolkové pokladny pro Deutsche Post výslovně zakázány. Toto ustanovení bylo přejato do § 37 odst. 1 PostVerfG 1989.
(265)
V PostVerfG 1989 je tato povinnost potvrzena v oddíle o personálních a sociálních otázkách. Podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 byla Deutsche Post povinna financovat všechny náklady včetně penzí pro své úředníky z vlastních zdrojů.
(266)
Po druhé reformě pošty v roce 1995 náležely platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků nadále Deutsche Post (podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994), částečně však byla Deutsche Post osvobozena od úhrady nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 odváděla Deutsche Post za roky 1995 až 1999 do penzijního fondu roční paušální částku ve výši 2,045 miliardy EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 byly roční paušální částky od roku 2000 nahrazeny příspěvkem ve výši 33 % úhrnu platů úředníků. Kromě toho přebírá podle stejného ustanovení zbývající náklady na penze od roku 1995 spolkový stát. Na obrázku č. 1 jsou znázorněny roční platby ze spolkového rozpočtu za jednotlivé roky počínaje rokem 1995 a částkou 151 milionů EUR.
(267)
Z toho vyplývá, že argumenty, jimiž chce Německo prokázat, že DPAG musela nést vyšší náklady na penze než její soukromí konkurenti., nejsou pro otázku, zda dotování penzí představuje státní podporu, relevantní; měly by však být zohledněny v rámci posuzování slučitelnosti.
(268)
Německo uvedlo, že při posuzování, zda pro Deutsche Post z dotování penzí plynulo zvýhodnění, je třeba příspěvek odváděný Deutsche Post do penzijního fondu porovnat s podílem soukromých zaměstnavatelů na příspěvcích do důchodového pojištění bez podílu zaměstnanců. Tento argument se týká slučitelnosti opatření s vnitřním trhem, ale pro úplnost je třeba na tomto místě zaprvé poznamenat, že zaměstnavatel je povinen odvádět na sociální zabezpečení podíl zaměstnance na celkovém příspěvku, který je nutné za tohoto zaměstnance zaplatit z jeho hrubého platu. Zadruhé - a to je podstatnější - je v případě, kdy členský stát sníží zaměstnancům určitého podniku zátěž, kterou by jinak museli nést sami, příslušný zaměstnavatel zvýhodněn, jelikož se tímto opatřením snižuje rozdíl mezi hrubým a čistým platem. Zaměstnavatelé tak mohou zaměstnávat, případně udržet zaměstnance za nižší hrubé platy. Zvýhodnění v souvislosti s podílem zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení proto zároveň představuje i zvýhodnění pro zaměstnavatele.
(269)
Německo dále argumentovalo, že pro Deutsche Post vyplývá finanční výhoda z vyrovnávacích plateb za její - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - náklady na sociální zabezpečení pouze v případě, pokud by tyto vyrovnávací platby pro Deutsche Post převyšovaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post musela za své úředníky v cenově regulovaném i neregulovaném odvětví nést. Komise připomíná, že skutečnost, že opatření má podobu vyrovnávací platby, předem nevylučuje, že toto opatření představuje státní podporu, a odkazuje na 260. bod odůvodnění.
(270)
Německo trvá na svém stanovisku, že subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků byl vždy spolkový stát. Jelikož penzijní reforma z roku 1995 na závazku spolkového státu vůči úředníkům nic nezměnila, nevzniká Deutsche Post dotováním penzí žádná finanční výhoda.
(271)
Není pochyb o tom, že před rokem 1995 i po něm ručil za financování nároků na penze úředníků v konečném důsledku spolkový stát, ačkoliv Komise by chtěla poznamenat, že podle § 3 PostVwG 1953 a § 2 PostVerfG 1989 ručí za závazky „zvláštního majetku“ jednoznačně pouze „zvláštní majetek“. Platby penzí však byly do roku 1995 podle platných poštovních i obecných právních předpisů zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost. Tyto platby musely být hrazeny v plné výši z dosažených výnosů „zvláštního majetku“. Pro posouzení opatření z hlediska státní podpory není rozhodující, kdo v konečném důsledku ručí za financování nároků na penze úředníků. Rozhodujícím faktorem je, kdo je musel podle platné právní úpravy financovat za běžných okolností. Podle PostVwG 1953, HGrG a PostVerfG 1989 jednoznačně náleží tato povinnost v plném rozsahu Deutsche Post.
(272)
Náklady na penze mimo to představují pro každý podnik bez ohledu na to, zda je veřejný nebo soukromý či zda má či nemá právní subjektivitu, běžné provozní náklady. Jak mezi členskými státy, tak uvnitř členských států se rozvinula široká řada mechanismů financování penzí. Uplatňují se různé systémy, často podle okamžiku nástupu do zaměstnání. Deutsche Post tak musí za své zaměstnance, včetně svých úředníků, nést náklady na penze stejným způsobem jako jiné podniky. Rozdíl ve způsobu financování penzí úředníků a důchodů soukromých zaměstnanců nemá na povinnost Deutsche Post započítávat financování penzí do svých běžných provozních nákladů vliv. Přijetí argumentace Německa by znamenalo, že stát může veřejným podnikům snížit náklady, jež souvisejí s jejich běžným provozem.
(273)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji na financování nároků na penze svých úředníků, opomíjí skutečnost, že posouzení existence finanční výhody je na hospodářské výkonnosti podniku nezávislé.
(274)
Jelikož penzijní reforma z roku 1995 částečně Deutsche Post zbavila povinnosti financovat nároky na penze svých úředníků, vyplynula pro Deutsche Post finanční výhoda.
VII.1.2 Narušení hospodářské soutěže a vliv na obchod
(275)
Podpora poskytnutá členským státem ovlivňuje obchod uvnitř Unie, pokud v rámci tohoto obchodu posiluje postavení určitého podniku proti jeho konkurentům. K tomu, aby určité opatření narušovalo hospodářskou soutěž a ovlivňovalo obchod mezi členskými státy, postačuje podle ustálené judikatury (75) pouze skutečnost, že příjemce podpory soutěží s ostatními podniky na trhu otevřeném hospodářské soutěži.
(276)
V Německu byly trhy v případě balíkových zásilek, novin a časopisů vždy otevřeny hospodářské soutěži. Na těchto trzích společnost POSTDIENST vždy soutěžila s jinými podniky, a to i z jiných členských států (jako např. UPS, FedEx, TNT Express, GLS či DPD). Od roku 1998 do roku 2007 DPAG postupně přicházela o exkluzivní licenci na listovní zásilky. Po otevření trhu hospodářské soutěži na něj vstoupily nové podniky. Proto podpora ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušovat hospodářskou soutěž.
(277)
V tomto ohledu Komise rovněž poznamenává, že Deutsche Post a její holdingová společnost DPWN začaly v roce 1997 přebírat balíkové služby na evropských a mezinárodních trzích: již v roce 1999 měla DPWN na evropských trzích v oblasti balíkových a expresních kurýrních služeb vedoucí postavení s ročními výnosy ve výši cca 4,6 mld. EUR. Převzetím DHL v roce 1998 rozšířila DPWN svou působnost na Asii a Severní Ameriku. Po dalších převzetích v oblasti logistiky (např. společnosti Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) se DPWN stala jedním největších poskytovatelů služeb letecké a námořní nákladní dopravy a globálních logistických služeb. Kromě toho začala DPWN působit i na poštovních trzích mimo Německo (např. převzetí podniku Unipost ve Španělsku a podniku Williams Lee ve Spojeném království). V letech 1998 až 2007 DPWN získala podniky v celkové hodnotě přibližně 21 mld. EUR (76).
(278)
Komise proto dochází k závěru, že dotování penzí představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(279)
Podle názoru Německa má být dotování penzí, pokud se má vůbec v jeho případě jednat o podporu, považováno za existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999. Německo tvrdí, že od vstupu příslušného ustanovení v německé ústavě v roce 1953 v platnost je stát konečným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo nadále zastává stanovisko, že zřízení penzijního fondu na této povinnosti nic nezměnilo.
(280)
Podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 zahrnuje pojem existující podpory všechny podpory existující v příslušných členských státech před vstupem Smlouvy v platnost, to znamená režimy podpor a jednotlivé podpory, které byly zavedeny před vstupem Smlouvy v platnost a zůstávají použitelné i po něm.
(281)
Podle platných poštovních i obecných právních předpisů byly platby penzí do roku 1995 zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost a musely být v plné výši hrazeny z dosažených výnosů „zvláštního majetku“ (pro podrobné posouzení těchto předpisů viz body odůvodnění 262 a 263). Před druhou poštovní reformou v roce 1995 proto byla Deutsche Post povinna financovat výdaje na penze svých úředníků z vlastních zdrojů, a nedostávala žádnou podporu, která by byla určena na snížení penzijních nákladů Deutsche Post.
(282)
Založení DPAG a zřízení poštovního penzijního fondu v roce 1995 znamenalo zcela novou úpravu financování penzí úředníků. Po této druhé poštovní reformě v roce 1995 převzala Deutsche Post základní platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994, částečně však byla zbavena nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 a 2 PostPersRG 1994 již Deutsche Post nebyla povinna financovat náklady na penze prostřednictvím paušálních plateb (období 1995-1999) či stanovených příspěvků (od roku 2000). Zbývající deficit byl od té doby kryt dotováním penzí.
(283)
Proto se u dotování penzí jedná o novou podporu, jelikož bylo zavedeno v roce 1995.
(284)
Pokud jde o odkaz Německa na prohlášení Komise ve věci T-266/02, poukazuje Komise nejdříve na to, že Tribunál v bodě 54 rozsudku představuje stanovisko Německa (a nikoliv, jak uvádí Německo, stanovisko Komise). Z bodu 54 rozsudku vyplývá, že v záporném rozhodnutí z roku 2002 nebylo i podle názoru Německa dotování penzí posuzováno. V bodě 61 rozsudku je uvedeno stanovisko Komise:
„Komise zaprvé namítá, že … v rámci napadeného rozhodnutí měla za to, že byly relevantní pouze platby provedené DB-Telekom.“
(285)
Rozsudek tedy nepodporuje stanovisko Německa, že prohlášením zmocněnce Komise bylo dotování penzí implicitně povoleno. V každém případě je zjevné, že takové prohlášení by nemohlo mít tento účinek.
(286)
Nadto Tribunál ve věci T-421/07 (77) rozhodl, že předmětem rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení z roku 1999 bylo i dotování penzí a že řízení ohledně tohoto opatření nebylo záporným rozhodnutím z roku 2002 ukončeno.
(287)
Jelikož Komise nikdy nepřijala žádné rozhodnutí, podle něhož by dotování penzí nepředstavovalo podporu nebo by představovalo podporu slučitelnou s vnitřním trhem, dochází Komise k závěru, že dotování penzí představuje nové opatření podpory.
VII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU
(288)
Výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 SFEU a v čl. 107 odst. 3 písm. a) a b) SFEU jednoznačně nelze použít.
(289)
Komise vzala v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 do úvahy možnost, že dotování penzí jakožto vyrovnávací platba za poskytování veřejných služeb podle čl. 106 odst. 2 SFEU by mohlo být alespoň částečně slučitelné s vnitřním trhem. Ve své odpovědi na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Německo zdůraznilo, že dotování penzí by v případě, že představuje podporu, mělo být posuzováno nikoliv na základě čl. 106 odst. 2 SFEU, nýbrž na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 Komise dále popsala metodu pro posouzení slučitelnosti dotování penzí na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, k čemuž Německo sdělilo své připomínky.
(290)
Podle judikatury Soudního dvora (78) je na členském státu, aby uvedl možné důvody pro slučitelnost s vnitřním trhem a prokázal, že předpoklady pro tuto slučitelnost jsou splněny. Z uvedeného rozsudku zejména vyplývá, že Komise v této věci není povinna slučitelnost dotování penzí s vnitřním trhem na základě čl. 106 odst. 2 SFEU posuzovat, pokud členský stát a příjemce dotací případné posouzení slučitelnosti na uvedeném základě výslovně odmítnou.
(291)
Komise proto posoudí, zda se v případě dotování penzí jedná o podporu slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU mohou být za slučitelné s vnitřním trhem prohlášeny podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(292)
Podle judikatury může Komise státní podpory prohlásit za slučitelné s vnitřním trhem, pokud přispívají k dosažení cíle společného zájmu (79), jsou pro dosažení tohoto cíle nezbytné (80) a pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem (přiměřenost).
VII.3.1 Otevření trhu v poštovním odvětví jako cíl společného zájmu
(293)
Poštovní služby přispívají k sociální, hospodářské a územní soudržnosti v Unii. Otevření poštovních služeb hospodářské soutěži, jež na úrovni EU započalo v roce 1998, vedlo ke zvýšení kvality a účinnosti a k lepší orientaci na uživatele (81). Otevření trhu umožnilo vytvoření vnitřního trhu poštovních služeb. Přispívá tak k cíli vytváření vnitřního trhu stanovenému v čl. 3 odst. 3 Smlouvy o EU.
(294)
Poté, co se v roce 1995 Deutsche Post přeměnila na akciovou společnost, nezaměstnala žádné další úředníky. Závazky v oblasti sociálních dávek pro úředníky tak mají svůj původ v době před otevřením poštovního trhu hospodářské soutěži. Jsou srovnatelné s tzv. „uvízlými náklady“ vyplývajícími ze závazků, jež byly přijaty před počátkem otevírání trhu a kterým již v konkurenčním tržním prostředí nelze za stejných podmínek dostát, jelikož zavedený provozovatel již není s to přenést příslušné náklady na uživatele. Pokud by Deutsche Post nebyla bývala alespoň částečně této „zděděné“ zátěže zbavena, bývala musela by trh opustit.
(295)
Komise uznala, že k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie musí dojít za přijatelných hospodářských podmínek (82). Proto v řadě svých rozhodnutí povolila státní podpory, kterými členské státy zavedeným provozovatelům uleví od části zděděné zátěže v oblasti penzijních závazků (83).
VII.3.2 Nutnost a přiměřenost dotování penzí
(296)
Komise zastávala ve své rozhodovací praxi stanovisko, že snížení penzijních nákladů je třeba omezit na takovou míru, jež je nezbytná k vyrovnání sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jako náklady nese zavedený provozovatel, se sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u jeho konkurentů (84).
(297)
V nynější věci Komise uznává, že Deutsche Post by bez státního zásahu, kterým je osvobozena od části penzijních závazků vůči svým úředníkům, nebyla schopna se prosadit vůči svým konkurentům. Zátěž z minulosti spojená se sociálním zabezpečením, kterou její konkurenti nést nemusí, by ji mohla donutit opustit části trhu poštovních služeb podléhající hospodářské soutěži.
(298)
V rozhodnutí La Poste Komise poprvé posuzovala nutnost a přiměřenost opatření podpory, kterým se snižovaly náklady na penze úředníků zaměstnaných před otevřením trhu. V uvedeném rozhodnutí Komise zjišťovala, zda dotování penzí vyrovnává výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení mezi zavedeným provozovatelem a ostatními podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek (85).
(299)
V nynějším rozhodnutí bude Komise postupovat stejným způsobem. Analýza Komise bude probíhat ve třech krocích:
-
Nejdříve Komise zjistí výši příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek.
-
Následně musí zjistit výši příspěvků na sociální zabezpečení, které za své úředníky odvádí Deutsche Post.
-
Nakonec musí ověřit, zda jsou zjištěné příspěvky stejně vysoké.
VII.3.2.1 Výše příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek
(300)
Výše příspěvků na sociální zabezpečení se určí pomocí dvou faktorů: sazby příspěvků a platového základu, na který se sazba použije.
a) Výpočet referenční sazby
(301)
Soukromí konkurenti musí podíl zaměstnavatele i podíl zaměstnance financovat ze svých výnosů. Jak vyplývá z obrázku 2, pohybovala se celková sazba příspěvků od roku 1995 mezi 38 % a 42 % hrubého platu soukromého zaměstnance (hrubý plat = čistý plat + podíl zaměstnance). Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení se v obou případech pohyboval mezi 19 % a 21 % hrubého platu (pro podrobnější časové posloupnosti viz příloha).
(302)
Na rozdíl od podílu soukromých zaměstnanců na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnuje podíl úředníků pouze 30 % až 50 % jejich nákladů na zdravotní péči, avšak žádné další příspěvky na jejich penzijní náklady a náklady na zdravotní či dlouhodobou péči. Příspěvek Deutsche Post tak přesahuje podíl soukromého zaměstnavatele a zahrnuje celkové penzijní náklady i zbývající náklady na zdravotní a dlouhodobou péči.
(303)
Při stanovování příslušné referenční sazby pro Deutsche Post je třeba přihlédnout k tomu, že příspěvek úředníků je nižší než příspěvek soukromých zaměstnanců.
(304)
Pokud jde o příspěvek úředníků na jejich náklady na zdravotní a dlouhodobou péči, jenž dosahuje 30 % až 50 %, lze předpokládat, že svými hospodářskými dopady vesměs odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zákonné zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (jenž např. v roce 2006 činil 8,50 % hrubého platu soukromých zaměstnanců).
(305)
Jelikož úředníci neplatí žádné příspěvky na zákonné důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, musí Deutsche Post převzít příslušnou částku, aby skutečně odváděla příspěvky na sociální zabezpečení ve výši odpovídající příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež musí soukromý podnik financovat ze svých výnosů.
(306)
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post (dále jen „referenční sazba“) musí proto - tak, jak je znázorněno v tabulce - zahrnovat celkové sazby příspěvků (= podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, jakož i podíl zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
Obrázek 7
Stanovení referenční sazby příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post
(307)
Jak vyplývá z obrázku 8, pohybovala se referenční sazba v letech 2003-2010 mezi 30 % a 34,1 % hrubého platu soukromých zaměstnanců (86).
(308)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele. Jak ale ukazuje následující zjednodušený příklad (založený na sazbách příspěvků v roce 2006), vyplývala by pro Deutsche Post v porovnání se soukromými konkurenty výrazná výhoda, pokud by referenční sazba odpovídala pouze podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení:
1)
Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí úředníkovi, příp. soukromému zaměstnanci stejný čistý plat ve výši 79,5 EUR.
2)
Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení činí v obou případech 20,5 % hrubého platu soukromého zaměstnance. Sečtou-li se čistý plat 79,5 EUR a podíl zaměstnance 20,5 EUR, činí výsledný hrubý plat 100 EUR. Celkově tak příspěvky na sociální zabezpečení dosahují 41 EUR (= 41 % hrubého platu soukromého zaměstnance).
3)
Německo zastává názor, že Deutsche Post by měla platit pouze podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, který doplňuje příspěvek úředníka na náklady na zdravotní péči (jež jsou jako příspěvek soukromého zaměstnance na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče stanoveny na 7,5 EUR).
4)
Německo počítá podíl zaměstnavatele na základě příslušného platu úředníka, který činí 87 EUR (součet čistého platu 79,5 EUR a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči 7,5 EUR). Náklady na sociální zabezpečení tak jsou součtem 17,8 EUR (podíl zaměstnavatele 20,5 % z příslušného platu úředníka 87 EUR) a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči ve výši 7,5 EUR.
5)
Podle propočtů Německa by náklady na sociální zabezpečení úředníků činily pouze 25,3 EUR oproti 41 EUR v případě soukromých zaměstnanců.
(309)
Třebaže Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí tentýž čistý plat, musela by Deutsche Post nést náklady na sociální zabezpečení dosahující pouze 62 % příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení u soukromých zaměstnanců, pokud je podíl zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnut v referenční hodnotě.
(310)
Dále je třeba konstatovat, že podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení (od roku 1995 mezi 19 % a 21 %) byl rovněž značně nižší než sazba příspěvků 33 % z příslušných platů úředníků, jež je v poštovním zákoně z roku 1995 stanovena jako referenční hodnota pro příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu. Německý zákonodárce tedy nezamýšlel, že by Deutsche Post měla financovat pouze podíl zaměstnavatele, nýbrž ukládal Deutsche Post podstatně vyšší příspěvek na pokrytí nákladů na penze úředníků i převzetí zbývajících nákladů na sociální zabezpečení (např. příspěvku na náklady na zdravotní péči úředníků).
(311)
Proto Komise odmítá použití podílu zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení jako referenční sazby, jelikož úředníci - na rozdíl od soukromých zaměstnanců - nepřispívají povinně na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky v každém případě zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že Deutsche Post i soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
b) Výpočet platového základu
(312)
Jelikož by se výše příspěvků na sociální zabezpečení, jež za své úředníky platí Deutsche Post, měla rovnat výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež odvádějí soukromí konkurenti, je důležité, aby pro Deutsche Post platila nejen stejně vysoká sazba příspěvků, ale také aby tato sazba byla použita na odpovídající platový základ. Jak bylo znázorněno na výše uvedeném příkladu, vede výpočet podílu zaměstnavatele ve výši 20,5 % na základě příslušných platů úředníků k příspěvku činícímu 17,8 EUR, zatímco soukromý konkurent musí odvádět 20,5 EUR (20,5 % na základě hrubého platu ve výši 100 EUR).
(313)
Proto je třeba stanovit hrubý plat úředníků, který bude představovat ekvivalent platového základu pro hrubý plat soukromých zaměstnanců. Předpokládá se, že příspěvek úředníků na náklady na zdravotní péči odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Zbývající rozdíl mezi hrubým platem a skutečným platem tak představuje podíl zaměstnance na příspěvcích na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Pomocí následující rovnice se provede přepočet skutečného platu na hrubý plat, jenž odpovídá hrubému platu soukromých zaměstnanců.
Tabulka 6
Výpočet hrubého platu úředníků (na základě sazeb příspěvků v roce 2006)
Hrubý plat úředníků =
(314)
Vezmou-li se v potaz například sazby příspěvků v roce 2006, je hrubý plat úředníků o 15 % vyšší než jejich skutečný plat. Tento procentní podíl tak vyčísluje chybu, ke které by došlo, pokud by se jako základ pro výpočet příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení oproti zákonným příspěvkům soukromých konkurentů použil skutečný plat namísto platu hrubého. Je to znázorněno ve výše uvedeném 308. bodě odůvodnění, jelikož podíl zaměstnavatele ve výši 20,5 EUR, jenž se správně odvíjí od hrubého platu, převyšuje o 15 % podíl zaměstnavatele ve výši 17,8 EUR v případě, kdy by se nesprávně jako základ použil skutečný plat.
(315)
Komise má proto za to, že referenční sazba pro příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení musí být založena na příspěvku zaměstnavatele a příspěvku zaměstnance na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti a na příspěvku zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Referenční sazba musí být použita na hrubý plat úředníků (jak je stanoveno v tabulce 6).
VII.3.2.2 Příspěvky na sociální zabezpečení, které za své zaměstnance odvádí Deutsche Post
(316)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 odvádí Deutsche Post od roku 2000 sazbu ve výši 33 %. Tato sazba se použije na skutečný plat úředníků.
(317)
Při přezkumu nutnosti a přiměřenosti podpory je však třeba zohlednit skutečnost, že Deutsche Post nemusí z ekonomického hlediska odvádět do penzijního fondu celou částku ve výši 2,045 mld. EUR, tj. 33 % skutečných platů. V této souvislosti je třeba podle Komise rozlišovat mezi obdobím 1995-2002 a obdobím od roku 2003 po současnost.
a) Příspěvek Deutsche Post v období 1995-2002
(318)
Německo tvrdí, že zejména s ohledem na roční paušální platby v celkové výši 2,045 mld. EUR odváděné v období 1995-1999 do penzijního fondu byly příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení vyšší než příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které museli platit konkurenti. Proto Deutsche Post v období do roku 1999, ale i během celého zkoumaného období odváděla přinejmenším stejně vysoké, ne-li vyšší příspěvky než soukromé podniky. Nelze tedy zjistit, že Deutsche Post byla díky dotování penzí ve výhodnější pozici než její konkurenti. Komise musí tuto argumentaci odmítnout, jelikož se v ní nepřihlíží k příslušným regulačním ustanovením německých orgánů týkajícím se pokrytí nákladů na cenově neregulované služby.
(319)
Komise v nynějším rozhodnutí shledává, že Deutsche Post byla na cenově neregulovaných trzích ve výhodnějším postavení než její konkurenti, jelikož část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení úředníků zaměstnaných v uvedených službách nenesly tyto služby samy. Místo toho byla tato část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení přidána k cenově regulovaným službám, jejichž výnosy byly udržovány na dostatečně vysoké úrovni, aby z nich mohly být financovány i náklady dodatečně připočtené k nákladům vzniklým za samotné cenově regulované služby.
(320)
Z interního účetnictví Deutsche Post po roce 1995 vyplývá, že Deutsche Post cenově neregulovaným službám přidělovala pouze příspěvky na sociální zabezpečení ve výši založené na sazbě příspěvků REK. REK 2002 i navazující REK tuto praxi potvrzují. Cenově neregulované služby byly proto zvýhodněny jak před rokem 1999, tak i po něm, jelikož byly jednoznačně osvobozeny od vzniklých nákladů.
(321)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post vzniklo na cenově regulovaných trzích komparativní znevýhodnění, jelikož musela v období 1995-1999 prostřednictvím odváděných paušálních plateb financovat vyšší náklady na sociální zabezpečení, není podpořeno fakty. Zaprvé měla Deutsche Post stále na většinu svých regulovaných služeb exkluzivní licenci. Zadruhé byly, a to je ještě důležitější, poplatky za služby podléhající exkluzivní licenci dostatečně vysoké, takže bylo možné přenést tyto náklady na uživatele závislé na těchto službách.
(322)
V období do roku 1995 vycházela regulace poplatků z nařízení o poštovní službě (Postdienstverordnung) (87) ze dne 24. června 1991, podle něhož musely být poplatky za monopol vyvážené. Ve správní praxi v tom byly zahrnuty i náklady na penze. V období 1995-1997 vycházela regulace poplatků ze zákona o regulaci telekomunikací a poštovních služeb (Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens) ze dne 14. září 1994 (BGBl. I s. 2325, 2371). Podle § 4 ve spojení s § 2 a § 7 uvedeného zákona směly být z výnosů z cenově regulované oblasti pokryty nejen náklady vzniklé v rámci cenově regulovaných služeb včetně příspěvků do penzijního fondu, ale i financovány náklady cenově neregulovaných služeb.
(323)
Jak vyplývá z ročních závěrek Deutsche Post, zůstaly regulované poplatky při penzijní reformě z roku 1995 na stejné úrovni, jaká platila v době, kdy Deutsche Post ještě musela nést celkové náklady na penze. Zatímco později byly náklady na penze buď omezeny na výši paušální částky (v období 1995-1999), nebo (od roku 2000) stanoveny na 33 % celkového, rok od roku klesajícího objemu platů úředníků, nebyly regulované poplatky odpovídajícím způsobem sníženy tak, aby nadále pokrývaly pouze příspěvky na sociální zabezpečení, jež odpovídaly příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které platili konkurenti. Jelikož příspěvky do penzijního fondu stanovené do roku 1999 (2,045 mld. EUR ročně) zůstaly přibližně na úrovni nákladů na penze v roce 1994, hospodářská situace se pro Deutsche Post s ohledem na pokrytí penzijních nákladů z cenově regulovaných služeb nezměnila. Výše výnosů Deutsche Post i její příspěvek do penzijního fondu zůstaly v rovnováze.
(324)
PostG 1997 jasně stanoví, že regulované poplatky mají pokrývat nejen náklady na efektivní poskytování služeb, nýbrž také zátěž vyplývající např. z nákladů na sociální zabezpečení úředníků. V PostG 1997 je proto výslovně uznáno, že výnosy z cenově regulované oblasti mají být stanoveny tak, aby bylo zajištěno pokrytí veškerých paušálních plateb. Jelikož podle německého zákonodárce zřejmě tehdejší výše regulovaných poplatků požadavky PostG 1997 splňovala, rozhodl, že ceny zůstanou do roku 1999 na úrovni z roku 1997. Tehdejší ministr hospodářství a technologií následně dne 27. března 2000 rozhodl, že poplatky schválené dne 1. září 1997 zůstanou v platnosti do 31. prosince 2002.
(325)
Regulované poplatky tak byly ponechány na historicky vysoké úrovni, a nebyly tedy sníženy na úroveň, při níž by Deutsche Post vzniklo komparativní znevýhodnění.
(326)
Od roku 2000 se Deutsche Post nacházela ve srovnání se svými konkurenty v ještě výhodnějším postavení, jelikož stanovené příspěvky do penzijního fondu byly sníženy na 33 % skutečných platů úředníků. Z této výše vyplývá v absolutním vyjádření snížení nákladů z 2,045 mld. EUR na 735 mil. EUR (a na částku ještě nižší v následujících letech, kdy počet úředníků klesal a kdy byl tento vývoj jen částečně vyrovnáván nárůstem platů). Jelikož byly regulované poplatky ponechány na historicky vysoké úrovni, mohla Deutsche Post od roku 2000 v rámci svých cenově regulovaných služeb dosáhnout značných zisků.
(327)
Při přezkumu rentability Deutsche Post v oblasti cenově regulovaných služeb za celé období 1995-2002 dochází posudek WIK k závěru, že Deutsche Post např. do roku 1999 i přes paušální platby do penzijního fondu nevznikly z poskytování cenově regulovaných služeb žádné ztráty. Od roku 2000 vykazuje posudek WIK dokonce výrazně pozitivní výsledky.
(328)
Proto musí Komise odmítnout tvrzení Německa, že Deutsche Post byla s ohledem na pokrytí příspěvků na sociální zabezpečení v rámci cenově regulovaných služeb oproti svým konkurentům znevýhodněna a že dotování penzí před rokem 2002 bylo nutné a přiměřené.
(329)
Bez ohledu na výše uvedené musí Komise připustit, že nemá v tomto případě k dispozici dostačující důkazní materiál k určení přesné výše příspěvků na sociální zabezpečení, které Deutsche Post v letech 1995-2002 odvedla. Komise má za to, že takové vyčíslení nemůže být založeno na dodatečném zjištění toho, že určitý podíl nákladů na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb byl přesunut, aby byl financován z výnosů z cenově regulované oblasti, a že Deutsche Post nebyla celkově v rámci právní úpravy o penzijním fondu znevýhodněna, jelikož výnosy z cenově regulované oblasti byly ve skutečnosti dostatečně vysoké na to, aby pokryly její příspěvky do penzijního fondu včetně přesunuté zátěže. Stejně omezená je i možnost stanovení metody, podle níž by členský stát mohl vypočítat výši příspěvků za toto období. Po posouzení právního základu, který platil pro regulované poplatky v období 1995-2002, Komise konstatuje, že z právních předpisů nelze s jistotou odvodit, jak příslušné orgány předem rozhodovaly o složení regulovaných poplatků. Zejména nelze v tomto případě s jistotou prokázat, že příslušné orgány v okamžiku stanovení regulovaných poplatků ve výši, jež přesunuté náklady fakticky v konečném důsledku pokrývala, vyčlenily ve svých rozhodnutích určitý podíl regulovaných poplatků jednoznačně na pokrytí částky uplatňované zátěže z cenově neregulovaných služeb.
(330)
Na rozdíl od rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011, v nichž poštovní regulační orgán tuto zátěž výslovně potvrdil a povolil, by mohlo být toto dřívější faktické pokrytí odvíjet od úvah orgánů příslušných pro stanovení poplatků v souvislosti s vývojem složek nákladů nebo jiných podnikových proměnných. Toto dřívější faktické pokrytí proto v tomto případě nepostačuje k tomu, aby bylo možné přesně a s jistotou určit, do jaké míry příslušné orgány regulované poplatky zvýšily, aby zohlednily uplatňovanou zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb.
(331)
V případě období od 1. ledna 2003 lze z rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011 jasně vyvodit, jak poštovní regulační orgán stanovoval složení regulovaných poplatků. Regulované poplatky byly jednoznačně stanoveny na vyšší úrovni, aby bylo možné zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb pokrýt z výnosů z cenově regulované oblasti.
b) Příspěvek Deutsche Post od roku 2003
(332)
Podle PostG 1997 může Deutsche Post od regulačního orgánu požadovat, aby při stanovování přípustné výše výnosů z exkluzivní licence a z cenově neregulovaných služeb započítal do nákladů, jež mají být přeneseny na uživatele, kromě jiného i „ve srovnání s konkurencí neobvyklou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením“, jakož i náklady na účinné poskytování univerzální služby. Poštovní regulační orgán tuto metodu poprvé použil v rozhodnutí o cenových limitech v roce 2002. Poštovní regulační orgán povolil zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, jež nebyly ve srovnání s konkurencí obvyklé, i v rozhodnutích o cenových limitech z roku 2007 a 2011. Okolnost, že cenové kontrole ex ante podléhá pouze část regulovaných služeb, na posouzení Komise nic nemění. Na základě svého dominantního postavení byla Deutsche Post nadále oprávněna k přenesení veškeré zátěže. V tomto ohledu na věci nic nemění, zda regulační orgán vykonává svou kontrolu ex ante nebo ex post.
(333)
Poštovní regulační orgán žádosti Deutsche Post, aby zátěž # 2 (vzniklé náklady na sociální zabezpečení nad rámec sazby příspěvků REK) byla refinancována z výnosů z cenově regulovaných služeb, vždy vyhověl. Tak byly při zjišťování nákladů na sociální zabezpečení, neobvyklých ve srovnání s konkurencí, (zátěž # 2) za rok 2001 porovnány vzniklé příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení jejích úředníků činící [40 % až 45 %] skutečných platů (88) s referenční hodnotou REK. Tato referenční hodnota se skládá z podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, úrazové pojištění a penzijní připojištění, jež dohromady tvoří [20 % až 25 %] skutečných platů.
(334)
Tento rozdíl mezi oběma sazbami ve výši [15 % až 20 %] skutečného platu úředníka byl zahrnut do zátěže # 2 a byl financován z výnosů z cenově regulovaných služeb (srov. tabulka 2).
(335)
Z ekonomického hlediska proto sazba příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení nečiní 33 % skutečných platů, nýbrž pouze [20 % až 25 %]. Od roku 2003 je zbývající část přenesena na závislé spotřebitele, kteří musí platit poplatky pokrývající náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení u služeb, na něž měla Deutsche Post do roku 2007 exkluzivní licenci, případně u univerzálních služeb, ve kterých měla Deutsche Post dominantní postavení.
(336)
Při porovnávání sazby příspěvků použité na skutečné platy s výší příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádí konkurent, musí být skutečný plat přepočítán na hrubý plat úředníka.
(337)
Skutečný plat činí [85 % až 90 %] hrubého platu úředníků (89). Na tomto základě odpovídá [20 % až 25 %] skutečného platu [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu.
(338)
V důsledku omezení příspěvku deutsche Post do penzijního fondu na 33 % a povolení zátěže # 2 poštovním regulačním orgánem platí Deutsche post příspěvky na sociální zabezpečení ve výši [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu úředníků.
VII.3.2.3 Srovnání
a) Období 1995-2002
(339)
Výnosy z poplatků, které Deutsche Post uplatňovala ve vyhrazeném odvětví, výrazně snížily v letech 1995-2002 skutečnou ekonomickou zátěž jejího příspěvku na pokrytí jejích nákladů na sociální zabezpečení. Při absenci výslovně vykazovaného prvku poplatků však může Komise pouze konstatovat, že výše příspěvku Deutsche Post zůstala nižší než referenční sazba. Komise není s to vypočítat přesný rozdíl mezi oběma úrovněmi ani určit metodu, podle níž by tento výpočet mohl provést členský stát.
b) Období od roku 2003
(340)
Pokud jde o srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou, je třeba poznamenat, že sazba příspěvků REK vychází ze skutečných platů úředníků, jež v porovnání s hrubou mzdou soukromých zaměstnanců představují příliš nízký platový základ. Sazba příspěvků REK musí být proto nově vypočítána jako procentní podíl hrubých platů úředníků.
(341)
Ze srovnání pro rok 2006 vyplývá, že - oproti referenční sazbě ve výši 33,5 % - příspěvky na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb ve skutečnosti činily [17,5 až 22,5] % hrubých platů úředníků (příp. [20 až 25] % skutečných platů úředníků). Pokud jde o sazby příspěvků na sociální zabezpečení, profitovala tedy Deutsche Post v roce 2006 z komparativní výhody ve výši [10 až 15]% hrubých platů úředníků.
Tabulka 7
Srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post v roce 2006
Sazba příspěvků na sociální zabezpečení
Sazba příspěvků REK
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post
jako procentuální podíl z
hrubého platu soukromých zaměstnanců
hrubého platu úředníků
hrubého platu úředníků
Podíl zaměstnavatele
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Podíl zaměstnance
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
9,75 %
Penzijní připojištění
[0 % až 5 %]
Úrazové pojištění
[0 % až 5 %]
Sazba příspěvku
[17,5 % až 22,5 %]
33,50 %
(342)
Podle tabulky 7 činí referenční sazba pro Deutsche Post 33,5 % hrubého platu úředníků a je o [10-15] procentních bodů vyšší než úroveň, kterou Deutsche Post skutečně hradila.
(343)
Rozdíl o [10 až 15] procentních bodů za rok 2006 je vyšší než nominální [8-13]% rozdíl mezi referenční sazbou ve výši 33,5 % a sazbou příspěvků REK, která činí [20-25] %. Rozdíl zahrnuje příplatek odpovídající [2-3] procentním bodům, který zohledňuje skutečnost, že nominální sazba příspěvků REK ve výši [20-25] % je nesprávně založena na skutečném platu úředníků a nikoliv na hrubém platu úředníků, který je rovnocenný hrubému platu soukromých zaměstnanců.
VII.3.2.4 Předběžný závěr týkající se nutnosti a přiměřenosti
(344)
Dotování penzí, které kryje potřebu financování penzijního fondu nad rámec příspěvku na sociální zabezpečení ve výši 33 % skutečného platu úředníků Deutsche Post, není nutné ani přiměřené z těchto důvodů:
1)
V období 1995-2002 vznikly Deutsche Post skutečné náklady, které byly nižší než referenční hodnota; přesný rozdíl však nelze stanovit.
2)
Deutsche Post od roku 2003 hradila náklady v průměrné výši [17,5-22,5] % hrubého platu svých úředníků, zatímco průměrná referenční sazba činí 32 % hrubého platu úředníků; zbývající náklady hradili uživatelé, neboť výnosy povolené podle regulace cenových stropů zahrnují zátěž vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které pokrývají zbývajících [10-15] % hrubého platu úředníků.
(345)
Pro rozdíl v sazbách od roku 2003 je dvojí vysvětlení:
1)
Výše zákonného pojistného na sociální zabezpečení, kterou hradí podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek, činí 41 % hrubého platu. Pro účely srovnání s příspěvky, které Deutsche Post platí na sociální zabezpečení svých úředníků, je nutné provést opravu, která přihlíží k tomu, že úředníci platí 30 % až 50 % svých nákladů na zdravotní a dlouhodobou péči sami. Tato část, kterou hradí úředníci, je rovnocenná podílu zaměstnanců na nákladech na zdravotní a dlouhodobou péči odpovídajícímu 7,5 % hrubých platů.
2)
Příspěvek Deutsche Post se určuje na základě skutečných platů a nikoliv hrubých platů úředníků. Referenční hodnota úředníků Deutsche Post tedy činí 33,5 % hrubého platu. Vyplývající snížení, které tuto hodnotu přesahuje, není v zásadě ani nutné, ani přiměřené.
(346)
U období 1995-2002 není možné stanovit přesně poměr snížení, které přesahuje výši, již lze přijmout jako nutnou a přiměřenou. Od roku 2003 tento poměr odpovídá [10-15] % hrubého platu.
VII.3.2.5 Vliv zvláštního konkurenčního a regulačního prostředí na kritéria nutnosti a přiměřenosti
(347)
Posouzení nutnosti a přiměřenosti dotování penzí však musí přihlížet k tomu, že se jedná o zvláště konkurenční a regulační prostředí.
(348)
Jak je vysvětleno v oddíle II.2.1, disponovala Deutsche Post ke dni 31. prosince 2007 exkluzivní licencí na doručování určitých listovních zásilek. Podle § 52 PostG 1997 byla až do tohoto data pověřena povinností univerzální služby podle kapitoly 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES (90) a § 11 PostG 1997. Od 1. ledna 2008 poskytuje Deutsche Post univerzální služby dobrovolně.
(349)
Dokud Deutsche Post disponovala exkluzivní licencí na určité poštovní zásilky, nemohli její konkurenti na této části poštovního trhu nabízet své služby. Skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil Deutsche Post v plném rozsahu a částkou překračující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů refinancovat tu část nákladů na sociální zabezpečení úředníků, která vyplývala z poskytování služeb podle exkluzivní licence, pomocí vyšších poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit obchod v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem.
(350)
Povinnost univerzální služby je odůvodněna tím, že by poštovní provozovatelé v prostředí konkurenčního trhu určité služby ve venkovských nebo vzdálených oblastech buď vůbec neposkytovali, nebo by je poskytovali za nadměrné ceny. Proto musí členské státy podle článku 4 směrnice 97/67/ES zajistit, aby uživatelé mohli využívat práva na všeobecnou službu zahrnující trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě na celém území za dostupné ceny pro všechny uživatele.
(351)
V tomto ohledu ukládají německé právní předpisy ukládají zvláštní povinnost všem poštovním provozovatelům, kteří mají dominantní postavení na trhu, pro nějž platí povinnost univerzální služby. Podle § 2 PDLV (91) musí tito poskytovatelé zajišťovat služby na daném trhu za stejných podmínek pro všechny uživatele. Dominantní postavení na trhu měla a této povinnosti dosud podléhala pouze Deutsche Post.
(352)
Od privatizace Deutsche Post neobdržela žádnou státní podporu jako náhradu za poskytování univerzálních služeb. Dostává však náhradu nákladů na poskytování univerzální služby z výnosů z cenově regulovaných služeb, pro které má dominantní postavení na trhu. Komise se domnívá, že při posuzování přiměřenosti a nutnosti dotování penzí je vhodné vzít tuto skutečnost v úvahu.
(353)
Komise proto dochází k závěru, že v těch případě nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které vyplývající z poskytování cenově regulovaných služeb, jež spadají do působnosti povinnosti univerzální služby a pro něž má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil v plném rozsahu a částkou přesahující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů financovat uvedené náklady na sociální zabezpečení pomocí poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit trh v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem. Tento závěr se opírá zvláště konkurenční a regulační prostředí, v němž se tyto služby poskytují. Na jiné oblasti proto jeho platnost nelze rozšířit.
VII.3.3 Dílčí závěr
(354)
Lze proto vyslovit závěr, že Deutsche Post počínaje rokem 2003 platila za své úředníky působící v cenově neregulovaných služeb příspěvky na sociální zabezpečení, které byly o 11-14 procentních bodů nižší, než sazba, kterou hradili její konkurenti.
Obrázek 8
Komparativní výhoda ve vztahu k sazbě příspěvků na sociální zabezpečení oproti cenově neregulovaným službám (sazby příspěvků jako procentuelní podíl na hrubých platech úředníků).
(…)
(355)
Nízké příspěvky na sociální zabezpečení nejsou ani nutné ani přiměřené pro dosažení cíle postupného otevírání trhu s poštovními službami. Deutsche Post je na dotčených trzích vystavena ostré konkurenci dalších podniků. Komise se proto domnívá, že menší objem příspěvků na sociální zabezpečení ovlivňuje trh v rozsahu, který je v rozporu s obecným zájmem. Nelze jej proto označit za slučitelný s vnitřním trhem.
(356)
S vnitřním trhem neslučitelný podíl dotování penzí pro období od 1. ledna 2003 se vypočítá jako rozdíl mezi referenční sazbou a sazbou příspěvků REK, který se vynásobí celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách podle níže uvedeného vzorce:
Tabulka 8
Vzorec k výpočtu podpory neslučitelné s vnitřním trhem za období od 1. ledna 2003
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem =
=
(referenční sazba - sazba příspěvků REK)
×
Součet hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách
(357)
Podle dostupných údajů činí komparativní výhoda za období 2003-2010 [500-1 000] milionů EUR (viz příloha). Roční částka podpory neslučitelné s vnitřním trhem se v důsledku snížení počtu úředníků v tomto období snížila z […] milionů EUR v roce 2003 na […] milionů EUR v roce 2010.
VII.3.4 Odpověď na argumenty Německa
(358)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Komise vyslovila pochybnosti ohledně nutnosti a přiměřenosti dotování penzí, jelikož příspěvky na sociální zabezpečení hrazené u cenově neregulovaných služeb byly o 11-14 % nižší než příspěvky hrazené soukromými konkurenty. Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 kvantifikovalo výslednou výhodu v rozmezí 100-200 milionů EUR za rok.
(359)
V reakci na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 vzneslo Německo dvě hlavní připomínky:
1)
Německo trvá na tom, že referenční sazba může být založena jen na podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jelikož soukromé podniky nejsou ze zákona povinny podíl zaměstnance platit. Referenční sazba by navíc měla zohledňovat skutečnost, že úroveň platů vyplácených u Deutsche Post byla vždy vyšší než „konkurenční úroveň“.
2)
Německo tvrdí, že Komise neprokázala, že jsou příjmy z cenově regulovaných univerzálních služeb jsou dostatečné k financování uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VII.3.4.1 Komise oprávněně zahrnuje příspěvek zaměstnanců do referenční sazby a nepřizpůsobuje výši platů „platům obvyklým ve srovnání s konkurencí“.
(360)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele.
(361)
Pokud jde o tento první argument, upozorňuje Komise, že úředníci nejsou oproti soukromým zaměstnanců povinni přispívat na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky nutně zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že jak Deutsche Post, tak soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
(362)
Německo dále trvá na tom, že referenční sazba není uplatňována ani na hrubé ani na skutečné platy úředníků, nýbrž pouze na „platy obvyklé ve srovnání s konkurencí“. V REK 2002, 2007 a 2011 měl podle názoru Deutsche Post „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ vycházet z platu podle tarifní smlouvy nebo z platu podle kolektivní smlouvy pro poštovní odvětví z roku 2003.
(363)
V REK 2009 je jako „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ uvedena minimální mzda z roku 2007, která je ještě nižší než plat podle tarifní smlouvy.
(364)
Německo tvrdí, že při tomto výpočtu je nutné vycházet z těchto „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, aby byly náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení na stejné úrovni, jako u jejích konkurentů.
(365)
Komise nemůže tento argument přijmout, jelikož podpora musí být omezena na minimum nezbytné k zajištění toho, aby k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie došlo za přijatelných hospodářských podmínek.
(366)
Bylo by proto nepřiměřené zvýšit podporu v takové míře, že by Deutsche Post měla od roku 1995 hradit příspěvky na sociální pojištění pouze na základě „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, které nezohledňují podmínky na trhu práce v dřívějších letech. V hospodářství je běžné, že se liší platy zaměstnanců přijatých v různou dobu zavedenými podniky resp. novými podniky vstupujícími na trh.
(367)
Ve věci podpory France Telecom (92) Komise také odmítla argument Francie, že by sazba příspěvků na sociální zabezpečení založená na platech měla přihlížet také ke skutečnosti, že úředníci dostávají vyšší platy než zaměstnanci konkurentů. Komise v této souvislosti upozornila na to, že zavedený provozovatel měl díky úředníkům v době otevření trhu dobře kvalifikované a kompetentní zaměstnance, bez nichž by si nedokázal udržet své postavení na trhu. V každém případě by bylo zcela nepřirozené podrobně rozvádět jednotlivá znevýhodnění tradičního poštovního provozovatele a nepřihlížet k jeho značným výhodám, např. pokud jde o podíl na trhu, obchodní značku a zákaznickou základnu.
(368)
Z výpočtů Deutsche Post nelze důvěryhodně vyvodit, že by bez povinnosti zaměstnávat úředníky dosáhla vypočtených úspor z hlediska nákladů na platy. Dokonce i v případě, že by se status státních úředníků v roce 1995 skutečně změnil na status soukromých zaměstnanců, není uvedeno ani kolik úředníků bylo v roce 1995 nahrazeno soukromými zaměstnanci, ani na jaké platové úrovni. Už jen vzhledem k samotnému počtu úředníků zaměstnávaných Deutsche Post (93) v roce 1995 je nepravděpodobné, že by bylo od roku 1995 právně a ekonomicky možné nahradit všechny úředníky stejně produktivními soukromými zaměstnanci s nižšími platy.
(369)
Komise proto odmítá obě námitky Německa, pokud jde o referenční sazbu a platy.
VII.3.4.2 K argumentům Německa, že výnosy z cenově regulovaných cen nestačily na pokrytí uplatňované zátěže
(370)
Německo tvrdí, že Komise posuzovala pouze výši příspěvků na sociální zabezpečení za cenově neregulované služby a nepřezkoumala, zda zisky z regulovaných univerzálních služeb stačí k pokrytí uplatňované zátěže.
(371)
Argumenty Německa jsou dvojí: Zaprvé Komise neprokázala, že německý regulační orgán skutečně schválil zátěže uplatňované Deutsche Post. Zadruhé, Německo uvádí, že přestože regulační orgán tyto zátěže schválil, zisky z cenově regulovaných univerzálních služeb nebyly dostatečné k jejich financování. Aby prokázalo, že výnosy z cenově regulovaných služeb nestačily na pokrytí uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, a že se Deutsche Post za ve srovnání s náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nedostávalo dostatečné náhrady, Německo předložilo dva odborné posudky: vypracované Prof. Weberem a firmou CTcon.
a) Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002, 2007 a 2011 jsou založena na REK předložených Deutsche Post a schvalují všechny uplatňované zátěže
(372)
Existují doklady o tom, že od rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 poštovní regulační orgán schválil zátěže Deutsche Post a náležitě regulované poplatky tak, by tyto zátěže pokrývaly. Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2007 a 2011 také potvrzují, že poštovní regulační orgán přijal požadavky Deutsche Post a povolil, aby byly uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé, hrazeny z výnosů cenově regulovaných služeb.
b) Posudek Prof. Webera nepodporuje tvrzení, že výnosy z cenově regulovaných univerzálních služeb byly nedostatečné na pokrytí zátěží uplatňovaných Deutsche Post.
(373)
Posudek Prof. Webera se zabývá obdobím 1995 až 2010 a zdůrazňuje, že Deutsche Post přijímala nejen dotace na penze, ale také využívala plného krytí zátěže #2 výnosy z cenově regulovaných služeb (podrobný popis tohoto posudku je uveden v oddílu VI.1.4.2 a)).
(374)
Pro hodnocení odborného posudku je přínosné nejprve zopakovat pravidlo pro stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997 Tento zákon vyžaduje, aby cenové limity náležitě zohledňovaly náklady na účinné poskytování poštovních služeb, zátěže plynoucí z nákladů na poskytování univerzální poštovní služby a náklady ve spojení s převzetím nákladů na důchody zaměstnanců, které vyvstaly z právního následovnictví za Deutsche Bundespost.
Tabulka 9
Stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997
Cenové limity pro regulované služby =
=
náklady na účinné poskytování regulovaných služeb + zátěže
=
celkové náklady na regulované služby + zátěže vyplývající z cenově neregulovaných služeb
(375)
Poštovní regulační orgán stanovil regulované poplatky tak, aby příjmy pokrývaly náklady na „účinné poskytování“ cenově regulovaných služeb a schválené zátěže. Jinými slovy, regulované služby zcela financují nejen celkové náklady na regulované služby - bez ohledu na to, zda jsou označeny jako „zátěže“ nebo jako „náklady na účinné poskytování služeb“ - ale také část zátěže plynoucí z cenově neregulovaných služeb. § 20 odst. 2 PostG 1997 tedy zajišťuje, aby byly schválené zátěže zcela pokryty výnosy z cenově regulovaných služeb. V rozporu s tvrzením Německa tedy také zákon vyžaduje, aby za cenově regulované služby nedocházelo k nedostatečnému vyrovnání převzetím nákladů na sociální zabezpečení zaměstnanců v cenově neregulovaných službách, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(376)
Nejprve odborný posudek definuje náklady na sociální zabezpečení úředníků, které nejsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, jako rozdíl mezi všemi náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post za své úředníky hradí (platby do penzijního fondu, náklady na zdravotní péči, úrazové pojištění a různá další pojištění), a příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče na základě minimální mzdy z roku 2007. Poté tento rozdíl dále srovnává se zátěží #2.
(377)
Posudek Prof. Webera je napadnutelný ze dvou hledisek: Zaprvé, přehnaně nadhodnocuje náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí. Zadruhé, přehlíží skutečnost, že v důsledku uvedeného nadhodnocení zahrnují náklady, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, také náklady, na které Deutsche Post obdržela státní vyrovnávací platby, které nejsou přiděleny k zátěži # 2, nýbrž k jiným položkám nákladů. Podrobně se jedná o tyto nedostatky:
(378)
Zaprvé, posudek stanoví náklady na sociální zabezpečení, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, na základě podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení. Zátěž #2 je však vypočtena na základě sazby příspěvků REK. Jelikož je sazba příspěvků REK vyšší než podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení vypočtené v posudku vyšší než zátěž #2. Posudek proto nezohledňuje ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, které poštovní regulační orgán považuje za „náklady na účinné poskytování“.
(379)
Za druhé, posudek nezohledňuje skutečnost, že zátěž #1 (náklady na mzdy obvyklé ve srovnání s konkurencí) rovněž zahrnuje část nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé (např. vzhledem k rozdílu mezi skutečnými platy a referenční hodnotou pro úroveň platů, která je „ve srovnání s konkurencí obvyklá“), a že tyto náklady jsou proto financovány pomocí zátěže #1. Další náklady na sociální zabezpečení, které odborný posudek zohledňuje, jsou pokryty samostatnými zátěžemi (např. platby na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT) jsou hrazeny pomocí zátěže #6), a jsou tudíž vyrovnány. Zatímco je uvedena celková suma skutečných nákladů na sociální zabezpečení úředníků, neuvádí se, že jsou náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí hrazeny také jinými zátěžemi než pomocí zátěže #2.
(380)
Za třetí, je třeba přihlédnout k tomu, že zátěž #2 obsahuje náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance. Příspěvky na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance byly před rokem 2003 vyšší než referenční sazba REK, jelikož byly v těchto nákladech zahrnuty také úroky ve výši zhruba […] milionů EUR na penzijní připojištění soukromých zaměstnanců. Od roku 2003 jsou tyto náklady na úroky připočítávány k finančním nákladům a náklady na sociální zabezpečení vzniklé v souvislosti se soukromými zaměstnanci jsou tedy nižší než referenční sazba REK.
(381)
Jelikož posudek zahrnuje celou zátěž #2 jako vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vzniklo pro náklady na sociální zabezpečení úředníků před rokem 2003 nadměrné snížení a po roce 2003 nedostatečné snížení. Pro výpočet přiměřeného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků ze zátěže #2, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, je třeba u zátěže #2 posuzovat státní úředníky a soukromé zaměstnance odděleně.
(382)
Nedostatečné vyrovnání, které posudek zjistil, je proto zavádějící, neboť se přehlíží skutečnost, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - jsou kryty nejen zátěží #2 a že poštovní regulační orgán považoval vyšší podíl nákladů na sociální zabezpečení za náklady na „účinné poskytování“. Náležitou opravou chyb v odborném posudku, pokud jde o vyrovnání, se zátěže a náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vyrovnávají přesně podle § 20 odst. 2 PostG 1997.
(383)
Námitku Německa, že se Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 dopustila chyby, když vypočetla komparativní výhodu pouze pro cenově neregulované služby, je nutno odmítnout, protože podle § 20 odst. 2 PostG 1997 musí poštovní regulační orgán stanovit cenový limit tak, aby příjmy z cenově regulovaných služeb pokryly náklady na jejich účinné poskytování a schválené zátěže.
c) Absence důkazu nedostatečného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, podle posudku WIK
(384)
S odkazem na REK 2009 Německo tvrdí, že Deutsche Post trpěla od roku 1990 značnými ztrátami z cenově regulovaných služeb, jelikož výnosy z jejich poskytování zcela absorbovaly náklady na cenově regulované služby a čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby (94). Německo také proto odmítá argument Komise, že by zisky z cenově regulovaných služeb byly dostatečné k financování nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, na cenově neregulované služby.
(385)
Komise se zaprvé domnívá, že z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu po roce 2003 jasně vyplývá, že vyčlenil část výnosu z cenově regulovaných služeb na vyrovnání zátěže #2. Existence příspěvku z výnosů z cenově regulovaných služeb proto jednoznačně vyplývá z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu.
(386)
Zadruhé z posudku WIK v protikladu k REK 2009 vyplývá, že cenově regulované služby od roku 2000 dosahovaly značně pozitivního rozpětí zisku ve výši přesahující [6,5-8,5] % obratu.
Obrázek 9
Výpočet ROS pro cenově regulované služby na základě posudku WIK
(…)
Poznámka:
Výpočty jsou založeny na úpravách REK 2009 provedených v posudku WIK. Dále se vychází z toho, že cenově regulované služby pokrývají všechny ztráty cenově neregulovaných univerzálních služeb. Nižší zisk za rok 2007 lze připsat především mimořádně vysokým odpisům v oblasti nemovitostí.
(387)
Vyšší zisky od roku 2000 mají přímou souvislost se snížením příspěvků na penzijní pojištění podle penzijního zákona z roku 1995: Zatímco v roce 1999 Deutsche Post provedla roční paušální platbu ve výši 2,045 miliardy EUR, činil odpovídající částka v roce 2000 pouze 735 milionů EUR (33 % skutečných platů úředníků). Jelikož poštovní regulační orgán neupravil v roce 2000 regulované poplatky směrem dolů v souladu se snížením příspěvků na penzijní pojištění, zisky Deutsche Post se výrazně zvýšily. Dosažený zisk zůstal vysoký dokonce i po přijetí rozhodnutí o cenových limitech 2002, jelikož regulované poplatky nebyly sníženy dostatečně k tomu, aby odpovídaly nákladům na poskytování cenově regulovaných služeb.
(388)
Pokud jde o kritiku Německa ohledně posudku WIK, Komise shledává, že tento posudek poskytuje přesnější popis ekonomické situace Deutsche Post obecně a zisky z cenově regulovaných služeb, udává jako REK 2009. Je tomu tak z těchto důvodů:
i) Vhodnější přidělení nákladů komerčním službám
(389)
Podle rozsudku ve věci Chronopost musí komerční služby hradit své přímé náklady samy a musí poskytovat náležitý příspěvek na režijní náklady. Přiměřené rozdělení nákladů mezi jednotlivé služby lze prokázat buď pomocí vnějších referenčních hodnot (např. tržních cen) nebo pomocí vnitřních údajů o nákladech (95).
(390)
REK 2009 jsou založeny na zásadě stanovené v § 20 odst. 2 PostG 1997, podle níž by cenově neregulovaným službám měly být přisuzovány pouze náklady na účinné poskytování služeb, zatímco všechny zátěže (např. další náklady vyplývající z převzetí nákladů na důchody zaměstnanců Postdienst a čisté náklady spojené s povinností univerzální služby) musí být financovány z příjmů z cenově regulovaných služeb. V posudku WIK se však v návaznosti na přezkum REK 2009 ve srovnání s rentabilitou soukromých konkurentů uvádí, že Deutsche Post přisuzuje cenově regulovaným službám příliš vysoký podíl zátěží a naopak komerčním službám nedostatečné náklady.
(391)
Posouzení uplatňovaných - „ve srovnání s konkurencí obvyklých“ - referenčních hodnot, které Deutsche Post používala ke stanovení jednotlivých zátěží, potvrzuje zjištění posudku WIK: Jak je uvedeno výše, je sazba příspěvků REK k výpočtu zátěže #2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) příliš nízkou referenční hodnotou ve srovnání se zákonným pojistným na sociální zabezpečení, které musí platit konkurenti ze soukromého sektoru. Navíc se například v případě zátěže vyplývající ze sítě poštovních poboček jedná o čistě hypotetickou referenční hodnotu, jelikož nelze prokázat, že by Deutsche Post od roku 1990 sama bez povinnosti univerzální služby žádné poštovní pobočky neprovozovala. Stejně tak nelze prokázat, že by Deutsche Post mohla od roku 1990 fungovat výlučně s pracovníky, jimž by musela platit pouze plat na úrovni minimální mzdy z roku 2007.
(392)
Komise proto dochází k závěru, že posudek WIK představuje vhodnější základ ke stanovení nákladů, jež lze přisoudit komerčním službám.
(393)
Ocenění nákladů musí být navíc provedeno v souladu s všeobecně přijímanými účetními zásadami podle směrnice 97/67/ES a směrnice 2006/111/ES. V ročních uzávěrkách Deutsche Post nejsou uvedeny ani zvýšené náklady na odpisy ani výše nastavené dodatečné náklady na penze. Tyto náklady jsou - a to platí pro Deutsche Post i pro její konkurenty - běžně financovány z čistého zisku společnosti. Nové ocenění nákladů směrem výše by tudíž Deutsche Post oproti jejím konkurentům zvýhodnilo.
ii) Stanovení referenčních hodnot k výpočtu přiměřeného zisku s ohledem na rizikové postavení Deutsche Post
(394)
Zisky, kterých Deutsche Post od roku 2000 dosáhla, byly výrazně nad mediánem ROS ve výši 3,48 % uvedeném v posudku WIK a spodním ROS ve výši 6,1 % uvedeném v posudku Deloitte-II. Tvrzení Německa, že Deutsche Post utrpěla tak vážné ztráty, že nebyla schopná hradit zátěže zisky z cenově regulovaných služeb, proto nelze přijmout.
(395)
Dále je třeba kriticky nahlížet na posudek Deloitte-II, který vychází z malé srovnávací skupiny sestávající především z mezinárodních expresních balíkových služeb (např. UPS, FedEx, TNT Express). Doporučení vyslovené v posudku Deloitte-II pro přiměřené ziskové rozpětí použít spodní ROS ve výši 6,1 % a medián ROS ve výši 7,4 % přehlíží skutečnost, že Deutsche Post provozuje podnikání, které je nejen výrazně méně kapitálově náročné, ale také méně rizikové:
1)
Deutsche Post sama neprovozuje expresní balíkové služby. Ty provozuje její dceřiná společnost DHL.
2)
Listovní služby, které představují 75 % výnosů Deutsche Post, vyžadují daleko menší kapitálové investice ve srovnání s provozovateli mezinárodních balíkových služeb, protože hlavními náklady na doručování zásilek jsou platy listovních doručovatelů. Provozovatelé expresních balíkových služeb musí investovat daleko více do kapitálově náročného vybavení (96).
3)
Dominantní postavení Deutsche Post na trhu s listovními zásilkami bylo vytvořeno a upevněno díky exkluzivní licenci, která jí přinesla jistou zákaznickou základnu, aniž by musela provést zásadní investice do marketingu nebo obchodní značky. Naproti tomu mezinárodní provozovatelé balíkových služeb si museli vybudovat svou pozici na každém vnitrostátním trhu od základů, přičemž na vlastní riziko a náklady vytvořili některé velice dobře známé obchodní značky (97).
4)
Tržní a nákladová rizika Deutsche Post byla zajištěna státními opatřeními (98). Zejména cenová regulace zajistila, aby byly pokryty všechny zátěže cenově neregulovaných služeb (99).
(396)
Posudek WIK proto správně použil referenční sazbu pro zisk, která leží pod rozmezím doporučovaným v posudku Deloitte-II, a přihlédl by k tomu, že Deutsche Post podniká s nižší kapitálovou náročností a nižšími riziky, než provozovatelé mezinárodních expresních balíkových služeb. Není však nezbytné stanovit přesně úroveň referenční hodnoty zisku, protože dosažená průměrná rozpětí ROS ve výši 8,3 % jsou již vyšší než odhadovaný spodní ROS ve výši 6,1 % podle posudku Deloitte-II. Dokonce ani podle odborného posudku, který předložilo samo Německo, nebylo možné vyvodit, že by Deutsche Post od roku 2000 dostávala příliš nízké vyrovnání.
(397)
V každém případě lze kritice Německa týkající se posudku WIK jen těžko porozumět, jelikož medián ROS ve výši 3,48 % není nad úrovní zisku, který poštovní regulační orgán a Deutsche Post samy považovaly za přiměřený. Na jedné straně z referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 % obecně vyplývá vyšší zisk než kapitálové náklady (např. náklady na […] a […]), které Deutsche Post uplatňovala ve svých REK a které byly schváleny poštovným regulačním orgánem (viz oddíl IV.4.3.). Na druhé straně se v posudku WIK uváděný medián ROA ve výši 7,66 % pohybuje na podobné úrovni jako výnosy z kapitálu, které Deutsche Post […].
(398)
To, že se Německo odkazuje na rozpětí přiměřeného zisku v železniční a autobusové dopravě (výnosy z prodeje ve výši 7 %-8 %), nemá vliv na závěry ohledně referenční hodnoty ke stanovení přiměřeného zisku. Tato odvětví hospodářství jsou kapitálově náročnější, a vyžadují proto k pokrytí kapitálových nákladů vyšší výnosy z prodeje. Tyto údaje naopak potvrzují, že referenční hodnota pro přiměřený zisk uvedená v posudku Deloitte-II je více v souladu s průměrnou výší ROS u kapitálově náročného hospodářského odvětví než u hospodářského odvětví náročného z hlediska pracovních sil.
c) Závěry
(399)
Komise musí odmítnout tvrzení Německa, podle něhož výnosy z cenově regulovaného odvětví nestačí na pokrytí uplatňované zátěže plynoucí z nákladů na sociální pojištění, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Tvrzení Německa nelze podpořit ani pomocí REK 2009 ani odborným posudkem, který Německo předložilo.
(400)
Naopak je v rozhodnutích o cenových limitech 2002, 2007 a 2011 jednoznačně zdokumentováno, že poštovní regulační orgán schválil vyrovnání uváděných zátěží výnosy z cenově regulovaných služeb.
VII.3.5 Zrušení podpory neslučitelné s vnitřním trhem od 1. ledna 2013
(401)
Podle ustálené judikatury Soudního dvora má Komise, pokud zjistila, že je určitá podpora neslučitelná s vnitřním trhem, pravomoc rozhodnout, že dotčený členský stát musí tuto podporu zrušit nebo změnit (100). Podle této judikatury slouží tato povinnost slouží k obnovení předchozí situace (101). Soudní dvůr v tomto ohledu stanovil, že tohoto cíle je dosaženo, jestliže příjemce protiprávní podporu vrátil, ztratil tak výhodu, kterou využíval na trhu ve vztahu ke svým konkurentům, čímž by byl obnoven stav před poskytnutím podpory (102).
(402)
V souladu s touto judikaturou čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999 stanoví toto: „Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil […]. Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.“
(403)
Komise dále poznamenává, že se rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 a 2011 vztahují na období 1990-2007. V případě dotování penzí se však jedná o pokračující režim podpory, který neskončil v roce 2007. Také vyrovnávání zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb nebylo ukončeno v roce 2007. Německo ve svém sdělení z 2. ledna 2012 poskytlo údaje o dotování penzí a o dosažených výnosech z cenově regulovaných služeb, včetně roku 2010. Komise proto dochází k závěru, že navrácení neslučitelné části dotací na penze by nemělo být omezeno rokem 2007, nýbrž by mělo pokračovat až do data oznámení tohoto rozhodnutí.
(404)
S ohledem na výpočet prvků podpory, které již byly společnosti Deutsche Post poskytnuty, chce Komise nejprve podotknout, že podle judikatury Soudního dvora žádné ustanovení práva Unie od Komise nevyžaduje, aby při nařízení navrácení podpory, která byla prohlášena za neslučitelnou s vnitřním trhem, stanovila přesnou částku podpory, která má být navrácena. Postačuje, aby rozhodnutí Komise obsahovalo informace, které jeho adresátovi umožní stanovit tuto částku bez větších potíží (103).
(405)
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem musí být vypočtena s použitím vzorce v tabulce 8 na základě sazby příspěvků REK a referenční sazby (definice je uvedena v příloze a v tabulce 7 a na základě hrubého platu úředníků (definice je uvedena v tabulce 6. Z částky protiprávní podpory budou za každý rok poskytování stanoveny úroky, a to až do úplného navrácení podpory. Úroky se vypočítají v souladu s ustanoveními v kapitole V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (104).
(406)
Výpočty v příloze, které stanoví výši protiprávní podpory za období 2003-2010 (bez úroků) jsou založeny na předpokladu, že úředníci pracují v oblasti cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb ve stejném poměru. Dostupné údaje nevypovídají o přesném počtu úředníků, kteří působili v cenově regulovaných a cenově neregulovaných službách. Předpokládá se proto, že podíly výnosů z cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb jsou spolehlivou aproximací pro účely rozdělení nákladů na platy.
(407)
Přesnější údaje mohou proto vést k přesnějším výpočtům a změnit výsledky. Německo nedávno poskytlo ohledně celkové částky platů úředníků v cenově neregulovaných službách v období 1995-2007 nové údaje. Tyto údaje naznačují, že by se celková částka platů úředníků měla stanovovat podle rozdělení založeného na nákladech na zaměstnance Deutsche Post uvedených v REK. Výsledná celková částka platů úředníků stanovená tímto postupem by mohla být nižší než u odhadů na základě podílů na výnosech. Německo dne 2. a 19. ledna 2012 předložilo připomínky, které poukazují na to, že se poměrné rozdělení zátěží v rámci cenově regulovaných služeb a mezi cenově regulované a cenově neregulované služby, přinejmenším, pokud jde o rozhodnutí o cenovém limitu 2011 změnilo. Podle těchto údajů byla zřejmě od roku 2008 jedna část zátěže přisouzena cenově neregulovaným službám. Při provádění tohoto rozhodnutí bude přesná částka protiprávní podpory vypočtena společně s Německem s přihlédnutím k těmto připomínkám.
(408)
Komise navzdory všemu úsilí nedokázala vypracovat spolehlivé údaje, pokud jde o částku protiprávní podpory poskytnutou v období 1995-2002. Také zřejmě není možné uvést v tomto rozhodnutí parametry výpočtu, které by byly dostatečně přesné k tomu, aby členskému státu umožnily (samostatně nebo ve spolupráci s Komisí) provést konečný výpočet během provádění rozhodnutí. Za těchto zvláštních okolností respekt k právu členského státu na obhajobu a zásada právní jistoty představují překážky pro navrácení podpory podle čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999, které stanoví, že „Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství“.
(409)
Navracení podpory by proto mělo začínat 1. lednem 2003 a mělo by pokračovat, dokud nepřestane existovat komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
(410)
Pro období počínající dnem oznámení tohoto rozhodnutí je třeba zajistit, aby úroveň příspěvků na sociální zabezpečení založených na platech, které Deutsche Post platí za své úředníky, nebyla nižší než úroveň příspěvků, které platí konkurenti za soukromé zaměstnance. Při srovnání je třeba přihlížet k veškerým vyrovnáním, které Deutsche Post obdrží na základě regulace cen podle § 20 PostG.
VIII. POSOUZENÍ STÁTNÍCH VYROVNÁVACÍCH PLATEB
VIII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(411)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(412)
Státní vyrovnávací platby jsou státním zdrojem, jelikož byly poskytovány na základě § 37 a 40 PostVerfG 1989 a § 2 PostUmwG 1994 a byly financovány ze zdrojů veřejného podniku Telekom.
VIII.1.1 Finanční výhoda ze státních vyrovnávacích plateb
VIII.1.1.1 Tvrzení Německa, že odvod je třeba považovat za zvláštní zátěž
(413)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby by vyrovnaly pouze ty odvody, které představovaly náklady, jež by soukromí konkurenti běžně nemuseli hradit. Podle Německa se v případě odvodů jedná o poplatek „sui generis“ a nelze je řadit mezi daně či dividendy.
(414)
Deutsche Post musela v období 1924-1995 platit odvody ve výši od 6,6 % a 10 % obratu. Podle posudku KPMG Spolkový ústavní soud (Bundesverfassungsgericht) ve svém rozsudku ze dne 22. března 1984 přesně nedefinoval právní povahu odvodů, ale charakterizoval je jako příjem do veřejného rozpočtu („Erwerbseinkünften des Bundes“). Odvody byly dále popsány jako náklady („Kosten der Leistung“), které Deutsche Post platí za poskytování svých služeb.
(415)
Ačkoli Spolkový ústavní soud nedefinoval přesně, do jaké míry by měly být odvody považovány za náhradu daní či dividend, je jasné, že představovaly příjem do státního rozpočtu.
(416)
Zaprvé, mnohé členské státy používaly příjmy z poštovního a telekomunikačního monopolu jako zdroj příjmů do státního rozpočtu. Jelikož Bundespost a její předchůdci byli jakožto státní podniky do roku 1995 osvobozeni od daní, byl jim uložen poplatek sui generis jako další zdroj příjmů z těchto sektorů do státní rozpočtu. Požadovat od těchto monopolů odvody bylo z ekonomického hlediska rozumné. Uživatelé byli ochotni přijmout zvyšování poplatků, aniž by výrazně omezili využívání těchto služeb, takže mohlo být dosaženo vysokých příjmů do státního rozpočtu.
(417)
Zadruhé, Deutsche Post nebyla na rozdíl od soukromých podniků povinna platit ani přímé ani nepřímé daně a nebyla povinna vyplácet dividendy z poskytnutého kapitálu. Platby odvodů tedy představovaly pro stát způsob, jak mít z Deutsche Post příjmy - ať už v jeho roli daňového orgánu nebo podílníka. V tomto ohledu není důležité, zda odvody zcela odpovídají definicím určitých daní a dividend či nikoliv. V každém případě se u odvodů jedná o platby, které Deutsche Post musela odvádět od roku1924 a které představovaly příjmy do státního rozpočtu.
(418)
Konečně, lze uzavřít, že povinnost platit odvody byla v souladu s veřejným cílem dosáhnout ze státního monopolu zisk pro státní rozpočet, ať už v podobě daní nebo dividend. Odvody proto představovaly běžné náklady, které musela Deutsche Post financovat z vlastních prostředků.
VIII.1.1.2 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly v souladu s chováním soukromého investora
(419)
Německo tvrdí, že poskytování státních vyrovnávacích plateb se částečně rovnalo jednání soukromého investora, jelikož těmito platbami financovalo ziskové investice do sítě Deutsche Post.
(420)
Jelikož však byly státní vyrovnávací platby poskytovány na základě utrpěných ztrát a nikoliv investičních plánů, je jasné, že žádný soukromý investor by takovou investiční strategii nepřijal.
(421)
Pro Deutsche Post proto ze státních vyrovnávacích plateb vznikla finanční výhoda.
VIII.1.1.3 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly vyrovnáním čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby
(422)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepřestavovaly státní podporu, jelikož vyrovnávaly čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
(423)
V rozsudku Altmark (105) Soudní dvůr rozhodl, že vyrovnávací platby za poskytování veřejné služby nepředstavují státní podporu pro účely článku 107 SFEU, pokud jsou splněna čtyři kumulativní kritéria. Zaprvé, přijímající podnik musí být skutečně pověřen plněním povinnosti veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasně definovány. Zadruhé, parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem. Zatřetí, vyrovnání nemůže překračovat to, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených na plnění povinností veřejné služby se zohledněním příslušných příjmů, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností. Začtvrté, není-li v konkrétním případě podnik, který má plnit povinnosti veřejné služby, vybrán v rámci veřejného výběrového řízení, které umožní zvolit uchazeče, jenž je schopen poskytovat společnosti tyto služby s nejnižšími náklady, musí být výše vyrovnávací platby stanovena na základě analýzy nákladů, které by vznikly průměrnému, dobře řízenému podniku, který je přiměřeně vybaven dopravními prostředky.
(424)
Jelikož Deutsche Post nebyla vybrána na základě veřejného výběrového řízení a Německo neprokázalo, že jde o dobře řízený podnik, není čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark splněno.
VIII.1.2 Závěry o existenci podpory
(425)
Státní vyrovnávací platby byly poskytovány ze státních zdrojů a zmírňovaly u Deutsche Post náklady, které by za běžných podmínek soukromé podniky musely hradit samy. Německu se nepodařilo dokázat, že státní vyrovnávací platby splňují kritéria podle rozsudku Altmark, a proto by se neměly považovat za státní podporu.
(426)
Z důvodů objasněných v oddíle VII.1.2 je pravděpodobné, že státní vyrovnávací platby narušují hospodářskou soutěž a nepříznivě ovlivňují obchod.
(427)
Komise proto dochází k závěru, že státní vyrovnávací platby představují podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VIII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 3 SFEU
(428)
Státní vyrovnávací platby byly zavedeny § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989, a představují proto nové opatření podpory.
VIII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU
(429)
Podle čl. 106 odst. 2 SFEU podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají pravidlům obsaženým ve Smlouvách, zejména pravidlům hospodářské soutěže. Smlouva však stanoví výjimku z těchto ustanovení, je-li splněna řada podmínek: za prvé musí stát oficiálně pověřit podnik plněním určitého úkolu. Za druhé, pověření se musí týkat služby obecného hospodářského zájmu. Za třetí, musí být výjimka pro splnění svěřeného úkolu nezbytná a přiměřená danému účelu. Za čtvrté, rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie.
(430)
Ve sděleních z roku 1996 resp. 2001 (106), (107) a v rámci Společenství z roku 2005 Komise vysvětluje uplatňování kritérií nutnosti a přiměřenosti s ohledem na výjimku podle čl. 106 odst. 2 SFEU. Oddíl 2.4 rámce Společenství z roku 2005 je nejnovější kodifikací ustanovení o významu a působnosti těchto kritérií, která v minulosti důsledně uplatňoval Soudní dvůr, Tribunál i Komise.
(431)
Podle oddílu 2.4 rámce Společenství z roku 2005 musí být zohledněna nutnost a přiměřenost poskytovaného vyrovnání splněny následující zásady:
1)
Vyrovnání nepřesáhne nezbytnou výši pro krytí nákladů vzniklých z plnění povinnosti veřejné služby s přihlédnutím k příjmům s ním souvisejícím, jakož i přiměřenému zisku z plnění těchto povinností.
2)
Vyrovnání zahrnuje veškeré výhody poskytované státem nebo prostřednictvím státních zdrojů v jakékoli formě - bez ohledu na jejich klasifikaci pro účely čl.107 odst. 1 SFEU.
3)
Vyrovnání musí být skutečně použito na činnosti dotyčné služby obecného hospodářského zájmu. Vyrovnávací platby za plnění povinnosti veřejné služby, které jsou poskytovány na provádění služeb obecného hospodářského zájmu, ale ve skutečnosti jsou využívány na činnost na jiných trzích, nejsou oprávněné, a představují tedy neslučitelnou státní podporu.
(432)
Komise ve své rozhodovací praxi považovala státní vyrovnávací platby nákladů spojených s poskytováním univerzální služby za podporu slučitelnou s vnitřním trhem (resp. je za podporu nepovažovala), pokud byly platby nižší než vzniklé čisté náklady na univerzální službu (108).
VIII.3.1 Pověření poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu
(433)
Jednotlivé po sobě jdoucí směrnice a judikatura Soudního dvora (109) vždy uznávaly univerzální poskytování poštovních služeb za službu obecného hospodářského zájmu.
(434)
Deutsche Post byla do 31. prosince 2007 na sebe navazujícími zákony o poštách pověřena poskytováním univerzálních poštovních služeb.
VIII.3.2 Nutnost a přiměřenost státních vyrovnávacích plateb
(435)
Německo trvá na tom, že státní vyrovnávací platby byly přiměřeným vyrovnávacím opatřením, protože podle REK 2009 byly výrazně nižší než vzniklé čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995. Z REK 2009 vyplývá, že v roce 1995 chyběla Deutsche Post navzdory státním vyrovnávacím platbám na vyrovnání čistých kumulovaných nákladů na plnění povinnosti univerzální služby za období 1990-1995 částka […] mld. EUR.
(436)
Po úpravách přidělení nákladů a ocenění nákladů v REK 2009 došel posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby vyrovnávaly kumulované čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995 vyrovnaly.
(437)
Výpočty v posudku WIK ukazují, že v roce 1995 vyrovnání kumulované čisté náklady přesáhlo o [0-20] milionů EUR. Komise nicméně uznává, že kvalita údajů nákladového účetnictví za tyto roky je špatná. V posudku WIK se také jako kapitálové náklady uznávají pouze odvody, aniž by se přihlíželo k dalšímu přiměřenému zisku.
(438)
Z těchto dvou důvodů Komise shledává, že posudek WIK nelze použít jako základ pro odmítnutí tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby představují přiměřené vyrovnání nákladů Deutsche Post na plnění povinnosti univerzální služby.
Tabulka 10
Výpočet kumulovaných čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby a státních vyrovnávacích plateb (složený úrok 1995)
REK 2009
Posudek WIK
Kumulované čisté náklady
- […] miliard EUR
- […] miliard EUR
Státní vyrovnávací platby
+ 6,707 miliardy EUR
+ 6,707 miliardy EUR
Nadměrné resp. nedostatečné vyrovnání
- […] miliard EUR
+ [0 až 20] milionů EUR
(439)
Státní vyrovnávací platby jsou proto podle čl. 106 odst. 2 SFEU podporou slučitelnou s vnitřním trhem, neboť nepřesahují čisté náklady, které vznikly Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby.
IX. STÁTNÍ ZÁRUKA NA DLUHOPISY VYDANÉ PŘED ROKEM 1995 PŘEDSTAVUJE EXISTUJÍCÍ PODPORU PODLE ČL. 108 ODST. 3 SFEU
(440)
Komise uvádí, že předpisy o státní záruce na dluhopisy byly zavedeny v roce 1953 podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení beze změny převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(441)
Jelikož byly státní záruky na dluhopisy zavedeny v roce 1953 a tedy před vstupem v platnost Smlouvy o EHS v roce 1958, jde o existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999.
(442)
Podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1995 tato existující podpora skončila. Skutečnost, že stát zůstal ručitelem za dluhopisy vydané před privatizací Deutsche Post, nepředstavuje novou podporu, protože tato výhoda byla Deutsche Post udělena v době, kdy byly dluhopisy vydány.
X. ZÁVĚRY
(443)
Komise shledává, že dotování penzí a státní vyrovnávací platby jsou opatřeními podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, protože ulevují Deutsche Post AG od nákladů, které by za běžných okolností měl hradit podnik sám.
(444)
Komise dále shledává, že Německo provádělo dotování penzí a státní vyrovnávací platby protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 2 SFEU. Státní záruka na dluhopisy, které Deutsche Post vydala před svou privatizací, představuje existující podporu, která byla zrušena v roce 1995.
(445)
Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, protože poskytovalo komparativní výhodu pro cenově neregulované služby vzhledem k tomu, že poštovní regulační orgán schválil financování zátěží výnosy z cenově regulovaných cen. Německo podniku Deutsche Post AG nepřiměřeně ulevilo od příspěvků na sociální zabezpečení, jelikož v rámci těchto opatření docházelo nejen k dotování penzí, ale bylo podniku Deutsche Post AG umožněno přenést na zákazníky cenově regulovaných služeb část nákladů na sociální zabezpečení cenově neregulovaných služeb, které by měl tento podnik hradit sám tak, jak to činí soukromí konkurenti.
(446)
Deutsche Post AG se díky opatřením na podporu v oblasti penzí nachází ve výhodném postavení oproti soukromým konkurentům, jelikož za své cenově neregulované služby musela nést nižší zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, než jsou náklady stanovené zákonem, které bezesporu vznikají soukromým konkurentům.
(447)
S vnitřním trhem neslučitelná podpora by se tedy měla vypočítat jako rozdíl mezi referenční sazbou, která uvádí příspěvky Deutsche Post AG na sociální zabezpečení pro cenově neregulované služby do souladu s příspěvky konkurentů, a sazbou příspěvků REK, které skutečně hradí Deutsche Post AG za své cenově neregulované služby, vynásobený celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách. Konkrétně by se měla podpora neslučitelná s vnitřním trhem vypočítat podle vzorce v tabulce 8 na základě definic sazby příspěvků REK a referenční sazby REK, jak je stanoveno v tabulce 7 a v příloze, a hrubých platů úředníků v tabulce 6.
(448)
S vnitřním trhem neslučitelná státní podpora, kterou měla Deutsche Post k dispozici od 1. ledna 2003, by měla být požadována zpět počínaje 1. lednem 2003 a konče datem, kdy konkurenční výhoda přestane existovat. Kromě toho by Německo mělo v zájmu zrušení komparativní výhody přijmout všechna nutná opatření k tomu, aby změnila zmírnění nákladů na penze vyplývající z dotování penzí a regulace poplatků.
(449)
Komise shledává, že se v případě státních vyrovnávacích plateb jedná o opatření podpory, které je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU, protože vyrovnávaly kumulované čisté náklady vzniklé Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ
Článek 1
1. Dotování penzí pro Deutsche Post AG představuje státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU a Německo jej udělovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU.
2. Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem, protože Německo v nepřiměřené míře přispívalo k financování penzí úředníků Deutsche Post AG, kteří odešli do důchodu.
Článek 2
Státní vyrovnávací platby, které přestavují státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU pro Deutsche Post AG a které Německo poskytovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, jsou slučitelné s vnitřním trhem.
Článek 3
Státní záruka přestavuje existující podporu ve prospěch Deutsche Post AG podle čl. 107 odst. 1 a čl. 108 odst. 3 SFEU.
Článek 4
1. Německo od Deutsche Post AG vyžádá zpět podporu neslučitelnou s vnitřním trhem uvedenou v článku 1, která je Deutsche Post AG poskytována od 1. ledna 2003 až do chvíle, kdy přestane existovat komparativní výhoda.
2. Částka, která má být podle odstavce 1 navrácena, zahrnuje úroky, jejichž výše se vypočítá ode dne, kdy byla podpora příjemci poskytnuta až do skutečného vrácení podpory.
3. Úroky se vypočítají jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 a nařízením Komise (ES) č. 271/2008 (110), kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004.
4. S účinkem od data oznámení tohoto rozhodnutí Německo zajistí, aby při zohlednění financování zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb schválených poštovním regulačním orgánem již Deutsche Post AG nevznikala komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
Článek 5
1. Navrácení podpory uvedené v článku 1 se provede s okamžitým účinkem, jak je stanoveno v článku 4.
2. Německo zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno do čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 6
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Německo Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky), která má být získána zpět od Deutsche Post AG;
b)
podrobný popis již přijatých nebo plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady, z nichž vyplývá, že byl Deutsche Post AG doručen příkaz k navrácení podpory neslučitelné s vnitřním trhem.
2. Německo Komisi průběžně informuje o pokroku při provádění vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí, dokud není podpora neslučitelná s vnitřním trhem uvedená v článku 1 zcela navrácena. Na základě jednoduché žádosti Komise předloží Německo okamžitě informace o již přijatých nebo plánovaných opatřeních pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Mimo jiné bude Německo poskytovat podrobné informace o částce podpory a úrocích, které Deutsche Post AG již vrátila.
Článek 7
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 25. ledna 2012
COMMISSION DECISION
of 25 January 2012
Measures C 36/07 (ex NN 25/07) implemented by Germany for Deutsche Post AG
(notified under document C(2012) 184)
(Only the German version is authentic)
(Text with EEA relevance)
(2012/636/EU)
THE EUROPEAN COMMISSION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular the first subparagraph of Article 108(2) (1) thereof,
Having called on interested parties to submit their comments pursuant to the provision(s) cited above (2) and having regard to their comments,
Having regard to the Agreement on the European Economic Area and in particular Article 62(1)(a) thereof,
Whereas:
I. PROCEDURE
I.1. State aid Procedures
I.1.1. 1999 Opening Decision and 2002 Decision
(1)
In 1994 United Parcel Service (hereafter UPS) filed a complaint concerning the granting of unlawful State aid to Deutsche Bundespost POSTDIENST (hereafter POSTDIENST).
(2)
Following the opening of proceedings on 23 October 1999 (hereafter 1999 Opening Decision), Germany submitted comments on 16 September 1999. Following publication, the Commission received comments from 14 interested parties, which were duly transmitted to the German Government by letter dated 15 December 1999 providing it with an opportunity to make its own observations concerning these comments. The German authorities responded by letter dated 1 February 2000, which was registered as received on 2 February 2000.
(3)
The Commission adopted a final negative decision on 19 June 2002 (3) (hereafter 2002 Decision) finding that POSTDIENST and its successor Deutsche Post AG (hereafter DPAG, while POSTDIENST and DPAG will be hereafter jointly referred to as Deutsche Post) priced door-to-door parcels below incremental costs and that its aggressive pricing policy did not to fall within Deutsche Post's universal service obligation. The resulting losses of EUR 572 million were ultimately financed, in contravention of Articles 106 and 107 TFEU, by the State resources which were granted to Deutsche Post in various forms (e.g. public transfers from sister company Deutsche Bundespost TELEKOM (hereafter TELEKOM), public guarantees for loans, and public subsidies to finance the civil servants' pensions).
(4)
Following the Commission's order, Germany recovered the incompatible State aid of EUR 572 million from DPAG. Deutsche Post challenged the decision in the Union Courts.
(5)
In its 2008 judgment (4), the General Court annulled the 2002 Commission Decision because the Commission failed to carry out a comprehensive analysis of all universal service revenues and costs to determine whether Deutsche Post had been under- or over-compensated.
(6)
Germany subsequently paid back the recovered State aid of EUR 572 million plus accrued interest to Deutsche Post.
(7)
On 2 September 2010, the Court of Justice dismissed the Commission's appeal against the General Court's judgment (5).
I.1.2. Further complaints after 2002 Decision
(8)
On 13 May 2004, UPS lodged a further complaint concerning unlawful State aid granted to Deutsche Post following the 2002 Decision. UPS argued that the 2002 Decision failed to examine all measures listed in the original 1994 complaint, and that Deutsche Post enjoyed significantly higher financial benefits than the incompatible aid of EUR 572 million. In addition, UPS is of the opinion that Deutsche Post used State resources to expand its parcel operations (e.g. for the purchase of other companies) and to sell services at excessively low transfer prices to its subsidiaries Postbank AG and Deutsche Post euro Express GmbH & Co. OHG (hereafter DPEED), which have been active respectively in banking services and marketing of business parcels under the brand name DHL.
(9)
The Commission services sent information requests to Germany on 9 November 2004 and 1 April 2005. Germany submitted its answers on 2 December 2004 and 3 June 2005 respectively.
(10)
On 16 July 2004, TNT Post AG & Co KG (hereafter TNT) filed a complaint also alleging that Deutsche Post sold services at excessively low transfer prices to Postbank AG. It claimed that, whereas Postbank AG only paid variable costs for the provided services, Deutsche Post financed the common fixed costs of the distribution network entirely out of the revenues of its letter monopoly.
(11)
The Commission services sent information requests to Germany on 11 November 2004 and 25 April 2005. Germany submitted its answers on 17 December 2004 and 23 June 2005 respectively.
I.1.3. 2007 Extension decision
(12)
Following the further complaints, the Commission informed Germany by letter of 12 September 2007 (6) (hereafter 2007 Extension decision) of its decision to extend the proceedings that had originally been initiated in 1999. The objective of the 2007 Extension decision was to include the newly submitted information and to comprehensively address all potential distortions of competition which resulted from the public measures that were granted to Deutsche Post (see Section I.1.14 for more details on the public transfers, the public guarantees, the pension subsidies, and the exclusive right for the provision of letter services).
(13)
The Commission considered it necessary to reconstruct in detail Deutsche Post's accounts for the period from 1990 to 2007 to gain clarity on the impact of the public measures on the revenues and costs of the different services provided by Deutsche Post.
I.1.4. Comments by Germany on 2007 Extension decision
(14)
Germany submitted its comments on 14 December 2007 and Deutsche Post challenged the validity of the 2007 Extension decision (see also Section I.3.1).
I.1.5. Comments by third parties to the 2007 Extension decision and comments by Germany on third party comments
(15)
On 16 November 2007 UPS and TNT submitted their comments.
(16)
After an initial request for a delay extension on 20 December 2007, Germany eventually submitted on 12 March 2008 its comments on TNT's and UPS' observations.
I.1.6. Procurement of external expert
(17)
On 23 January 2008, the Commission published an invitation to tender for an expert study to assist the Commission in determining whether Deutsche Post was overcompensated for its universal service obligations for the period 1990-2007 (7).
(18)
On 18 June 2008, the Commission concluded a contract with WIK Consult GmbH, an accounting expert for the postal sector.
I.1.7. Comments by Germany on appropriate length of investigation period
(19)
By letters of 10 June 2008 and 18 June 2008, Germany signalled its disagreement with the envisaged length of the investigation period (1990-2007) and maintained that it would be sufficient to limit the investigation to the period of 1990 until 1994 when the public transfers were granted because the losses in that period were higher than the public transfers so that Deutsche Post did not benefit from any overcompensation. Furthermore, the provision of accounting information for the period after 1994 would be disproportionate as the Community framework for State aid in the form of public service compensation (hereafter 2005 Framework) (8) would limit the period for the calculation of overcompensation to a maximum of four years.
(20)
On 27 June 2008, Germany submitted an expert opinion on the obligation of the Commission to investigate separately the public transfers, the public guarantees, and the pension subsidy (9). Furthermore, it claimed that an investigation of accounting data would be unnecessary for the assessment of the public guarantee and of the pension subsidy.
(21)
The German authorities affirmed the same position in the meeting with the Commission services on 29 May 2008 and 15 July 2008.
I.1.8. Information request of 17 July 2008
(22)
The Commission sent an information request to Germany on 17 July 2008 on all public measures under investigation including a questionnaire on revenues and costs of Deutsche Post for the period 1990-2007. The information request was prepared in cooperation with WIK Consult. On 5 August 2008, Germany asked for an undefined deadline extension because the availability of certain data would have to be checked in advance.
I.1.9. Reminder for information of 12 August 2008 and 22 August 2008
(23)
On 12 August 2008, the Commission explained why the investigation on the costs and revenues of Deutsche Post should be effected within the period 1990-2007 and insisted on the submission of the requested information.
(24)
In its submission of 14 August 2008, Germany maintained that there was no reason for examining the revenues and losses of Deutsche Post for the period after 1994. On 22 August 2008, the Commission reserved the right to adopt an information injunction pursuant to Article 10(3) of Council Regulation (EC) No 659/1999 of 22 March 1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (10) if Germany did not provide the requested information.
(25)
With the submission of 29 September 2008, Germany presented the results of a further expert opinion - which was eventually submitted on 2 October 2008 - to support the position that an accounting analysis after 1994 was not necessary and therefore the appropriate investigation period should be 1990-1994 (11).
(26)
On 28 October 2008, Germany submitted information on the public guarantee and the pension subsidy.
I.1.10. Information injunction of 30 October 2008
(27)
The Commission did not accept Germany's arguments and insisted that an analysis until 2007 was necessary to fully appreciate the competitive effects of the granted public measures. Following the two reminders for information of 12 August 2008 and 22 August 2008, the Commission issued an information injunction on 30 October 2008 to enjoin Germany to deliver all necessary accounting information for the whole period 1990-2007.
(28)
Germany and Deutsche Post challenged the validity of the information injunction (see Section I.3.2).
(29)
On 27 November 2008, Germany submitted the requested accounting information for the period 1990-1994. On 5 and 16 December 2008, Germany updated the accounting information which had been submitted on 27 November 2008.
I.1.11. Submission of accounting information for the period 1990-2007
(30)
After a meeting between Mr Pfaffenbach, German Secretary of State, Mr Appel, CEO of DPAG, and the Commissioner with responsibility for Competition Policy on 6 February 2009, Germany and Deutsche Post agreed to provide accounting information for the period after 1994.
(31)
On 3 March 2009, Germany submitted a first set of accounting information for the whole investigation period 1990-2007.
(32)
Meetings between Deutsche Post and the Commission services took place on 3 March 2009 in Brussels as well as on 12 March 2009, 2 April 2009, 28 May 2009, 23 June 2009, and 18 September 2009 in Bonn. Germany submitted the respective presentations by Deutsche Post on 26 March 2009, 7 May 2009, and 22 June 2009.
(33)
Following those meetings and two lists of questions which the Commission services submitted to Deutsche Post on 4 June 2009 and 30 July 2009, Germany provided updated accounting information and further clarifications on 9 July 2009, 31 July 2009, 17 August 2009, 8 September 2009, 10 September 2009 and 15 October 2009.
(34)
On 16 and 24 September 2009, the Commission services submitted further questions to which Germany provided the answers by 14 October 2009.
I.1.12. Submission of WIK Study
(35)
Due to the delay in the provision of the accounting data, the contract with WIK Consult had to be prolonged several times. WIK Consult finally submitted the expert study (hereafter WIK study) on 9 November 2009.
(36)
On 14 and 21 January 2010, Germany submitted comments on the WIK study. On 11 February 2010, Germany submitted an expert study by KPMG (hereafter KPMG study) on the legal nature of the Ablieferungen (hand-over payments) (12) that Deutsche Post had to pay to the public budget until 1995 and an expert study by Deloitte (13) (hereafter Deloitte-I study) on the profit benchmark used in the WIK study.
(37)
On 23 April 2010, Germany submitted a further study by Deloitte (hereafter Deloitte-II study) that provided its views on the level of reasonable profit to be used for Deutsche Post's universal services.
(38)
On 9 August 2010, Germany submitted further comments on the calculation of overcompensation and the application of the market investor principle to the assessment of the public transfers.
I.1.13. Comments following annulment of 2002 Decision
(39)
On 5 November 2010, Germany submitted a further expert opinion that analysed the significance of the judgment in Case C-399/08 Commission v Deutsche Post (see Section I.3.5) for the current investigation (14).
I.1.14. 2011 Extension decision
(40)
By letter dated 10 May 2011, the Commission notified Germany of its decision to extend the procedure laid down in Article 108(2) TFEU that had originally been initiated in 1999 and extended in 2007, in order to conduct an in-depth investigation with regard to the pension subsidies that Deutsche Post has received since 1995 (hereafter 2011 Extension decision).
(41)
After an initial request for a deadline extension on 23 May 2011, Germany submitted its comments on 29 July 2011, together with further expert studies on the necessity of a calculation of overcompensation to prove the alleged cross-subsidisation (15), on the comparison between social costs paid by Deutsche Post and market-average social costs (16), as well as on the amount of excess social costs borne by Deutsche Post (17).
(42)
On 4 October 2011, UPS submitted its comments. They were followed by comments submitted by Free and Fair Postal Postal Initiative (hereafter referred to as FFIP) on 5 October 2011 and comments submitted by Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (hereafter referred to as BIEK) on 7 October 2011. On 13 October 2011, the Commission communicated the comments by interested parties to Germany.
(43)
On 14 November 2011, Germany submitted its comments on the third parties' observations.
(44)
On 18 November 2011, the Commission sent a further information request concerning details of the pension financing for the period after 2007. On 2 January 2012 and 19 January 2012, Germany submitted replies. On 16 December 2011, the Commission submitted to Germany an expert study by Charles River Associates concerning profit benchmarking (18) (hereinafter CRA study) for comments to which Germany replied on 16 January 2012.
I.2. Antitrust Procedures
(45)
Based on UPS' 1994 complaint, the Commission found that Deutsche Post infringed Article 102 TFEU by predatory pricing for Business-to-Consumer parcels in the period 1990-1995. A fine of EUR 24 million was imposed on Deutsche Post (19).
(46)
On 22 April 2004, UPS lodged a further complaint regarding Deutsche Post's abuse of dominant position under Article 102 TFEU. UPS claimed that Deutsche Post had charged excessive stamp prices for its regulated letter services.
(47)
During its investigations, the Commission received on 5 November 2004 documents relating to the decision by the German postal regulatory agency (hereafter Postal regulator) on the price cap for Deutsche Post's regulated letter services for the period starting 1 January 2003 (hereafter 2002 Price cap decision). By letter of 13 June 2007, Germany agreed that those documents could also be used in the State aid procedure.
(48)
On 25 March 2008, the Commission decided to close the antitrust investigation because of the limited likelihood of establishing such an infringement under Article 102 TFEU (20).
I.3. Court Procedures
I.3.1. Case T-421/07 Deutsche Post AG v Commission
(49)
Deutsche Post challenged the validity of the 2007 Extension decision, claiming that the 2002 Decision created legitimate expectations that the Commission would not resume its investigations.
(50)
On 8 December 2011, the General Court rejected that challenge as inadmissible (21).
I.3.2. Case T-570/08 Deutsche Post AG v Commission and Case T-571/08 Germany v Commission
(51)
Germany as well as Deutsche Post challenged the validity of the Commission's information injunction of 30 October 2008 because they considered that the information injunction requested irrelevant information and put a disproportionate burden on Deutsche Post.
(52)
On 16 July 2010, the General Court declared both actions as inadmissible because neither Deutsche Post's nor Germany's procedural rights could have been infringed by the issuance of the information injunction.
I.3.3. Case C-463/10 P Deutsche Post AG v Commission and Case C-475/10 P Germany v Commission
(53)
On 27 September 2010, Deutsche Post and Germany appealed the GC's judgment and maintained that the information injunction infringed their rights. On 13 October 2011, the Court of Justice overruled the General Court's judgment of 16 July 2010 (22). Consequently, the case was sent back to the GC and is currently pending.
I.3.4. Case T-344/10 UPS v Commission
(54)
On 20 August 2010, UPS lodged an application with the General Court claiming an unlawful failure to act by the Commission in respect of the 2007 State aid investigation. Given that a period of almost three years had lapsed since the 2007 Extension decision, UPS believed that the Commission had had ample opportunity to investigate the abovementioned measures and to assess the circumstances of facts and law in order to adopt a final decision and close the investigation procedure. That case is still pending.
I.3.5. Case T-388/11 Deutsche Post AG v Commission
(55)
On 22 July 2011, Deutsche Post challenged the validity of the 2011 Extension decision because it considers that the Commission has manifestly erred in its preliminary assessment of the pension subsidy as aid within the meaning of Article 107(1) TFEU and as a new aid measure in the meaning of Article 108(1) TFEU. That case is still pending.
II. DETAILED DESCRIPTION OF PUBLIC MEASURES
(56)
Deutsche Post has been granted public support in form of several different measures since 1989:
-
Pension subsidy based on:
-
Postpersonalrechtsgesetz 1994 (23) (hereafter PostPersRG 1994)
-
Public transfers and guarantees based on:
-
Postverfassungsgesetz 1989 (24) (hereafter PostVerfG 1989)
-
Postumwandlungsgesetz 1994 (25) (hereafter PostUmwG 1994)
-
Exclusive right and price regulation based on:
-
Gesetz über das Postwesen 1989 (26) (hereafter PostG 1989)
-
Postgesetz 1997 (hereafter PostG 1997)
II.1. Pension subsidy in the context of social benefits and contribution schemes for civil servants and private employees
(57)
The pension subsidy has financed since 1995 a major share of the pensions for Deutsche Post's retired civil servants. To fully apprehend the effects of the pension subsidy in the later assessment, the following sections will describe in more detail the civil servants' social benefits and contributions in comparison to the compulsory social insurances for employees under private law contracts (hereafter: private employees).
II.1.1. Social benefits for civil servants
(58)
Civil servants are entitled to old age pensions, health care and nursing care. The benefits for Deutsche Post's civil servants are equal to the benefits which are granted to all other civil servants:
-
The level of the pension is pre-defined, pursuant to Article 14 BeamtVG (27), at a certain percentage of the last salary that the civil servant earns. Thus, for example, a civil servant who retired in 2010 and had worked the required number of years will receive a pension that is equal to 71,75 % of his last salary.
-
Civil servants are entitled to reimbursement of 50 % to 70 % of health and nursing care expenses, while they have to assume the remaining expenses themselves. The exact breakdown of health care costs depends on several criteria such as the number of children. The civil servant can choose either to insure himself with a voluntary complementary insurance or to pay his share of the health care expenses out of his own pocket.
II.1.2. Financing of civil servants' social benefits in the period 1989-1994 at POSTDIENST
(59)
After the first postal reform of 1989, pursuant to Article 54(2) PostVerfG 1989, POSTDIENST, TELEKOM and POSTBANK had to fully finance the pension payments and health expenses of the retired civil servants who were allocated to the respective sections on basis of their former activities. That provision lays down that whereas the claim of the civil servant continues to be directed against the State, the State has the right to claim the entire amount from POSTDIENST, TELEKOM and POSTBANK respectively.
II.1.3. Financing of social benefits for DPAG's civil servants since 1995
(60)
With the second postal reform of 1994, civil servants who had worked for POSTDIENST were, pursuant to Article 2(1) PostPersRG 1994, transferred to DPAG. Thereby, the civil servants kept, pursuant to Article 2(3) PostPersRG 1994, their existing legal status. DPAG took over, pursuant to Article 1(1) PostPersRG 1994, all employer's rights and obligations from the federal State and assumed, pursuant to Article 2(3) PostPersRG 1994, all the civil servants' proprietary claims.
(61)
Pursuant to Article 15 PostPersRG 1994, the payment of pension and health expenses to retired civil servants was taken over by a newly created pension fund for Deutsche Post's civil servants. On 1 July 2001, the pension funds for Deutsche Post, Deutsche Telekom AG, and Postbank AG were merged into the ‘Postbeamtenversorgungskasse’ (hereafter jointly referred to as Pension fund for the whole period since 1 January 1995).
(62)
Pursuant to Article 16(1) PostPersRG 1994, Deutsche Post had to pay a yearly contribution of EUR 2 045 million to the Pension fund for the period 1995-1999 which totals EUR 10 225 million. From 2000 onwards and based on Article 16(2) PostPersRG 1994, Deutsche Post has had to pay a yearly contribution of 33 % of the sum of the incurred civil servant wages to the Pension fund (e.g. from EUR 735 million in 2000 to EUR 540 million in 2010).
(63)
The pension subsidy has covered, pursuant to Article 16(2) PostPersRG 1994, the remaining deficit (e.g. the difference between the pensions for the retired civil servants' pensions and the contribution by Deutsche Post to the Pension fund). The pension subsidy increased from EUR 151 million in 1995 to EUR 3 203 million in 2010 and totalled EUR 37 121 million for the period 1995-2010.
Figure 1
Financing of Pension fund (million EUR)
II.1.4. Statutory social insurances for private employees and supplementary pension insurance for Deutsche Post's private employees
(64)
Private employees are compulsory members of four social insurances: pension, unemployment, health and nursing care insurance (28). Compared to the civil servant's regime, the statutory social insurance schemes offer a different coverage for the pension and health insurances:
-
The level of the pension is not defined in percentage of the last monthly salary but of an average life-time salary.
-
The expenses for health and nursing care are fully covered.
(65)
There also exist important differences in the financing of the social benefits compared to those of civil servants: The statutory social insurances are financed by joint contributions from the employee and the employer during the employee's working life (hereafter referred to as compulsory social contributions). The total social contribution rate is formally divided into an employee's and employer's share which both covers about half of the total contribution rate. However, the employer has the formal obligation to pay the total contribution rate to the social insurances.
Figure 2
Compulsory social contribution rates in percentage of private employee's gross wage (see also the Annex)
(66)
Figure 2 shows that the compulsory social contribution rates have since 1995 ranged from 38 % to 42 % of the gross wage (= net wage + employee's share). The employer's and employee's shares of the social contribution rate have been in the range of 19 % to 21 % of the gross wage (see the Annex for a more detailed time series).
(67)
Deutsche Post's private employees have not only benefited from the statutory social insurances but also from supplementary pension insurance. Private employees who started before 1997 were offered a supplementary pension insurance cover that would allow them to receive a similar level of pension as civil servants. Thus the supplementary pension insurance covered the difference between the private employees' statutory social insurance pension - which is equal to a certain percentage of the average life-time salary - and the civil servant's pension that equals to a certain percentage of the last salary. The detailed rules are laid down in the Charter of the Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost (hereinafter VAP) (29).
(68)
Deutsche Post financed the supplementary pension benefits for the retired private employees up to 1997 by a contribution that amounted to approximately [5 to 10 %] (30) of the active private employees' gross wage. Since 1997, Deutsche Post has built up a provision for the outstanding obligations to the VAP (see also description of burden #4 in Section II.3.1.3).
(69)
Since 1997, newly hired private employees were offered a significantly reduced supplementary pension insurance for which Deutsche Post, in the period 1997-2007, paid a contribution between [0 and 5 %] of the gross wage.
II.2. Public transfers and guarantee in the context of Deutsche Post's exclusive right and universal postal service obligations
II.2.1. Exclusive right until 2007
(70)
Before 1998, Article 2 PostG 1989 granted Deutsche Post the exclusive right to establish and maintain facilities for the carriage of letter items. Other postal services - like parcels, newspapers or periodicals - were not reserved to Deutsche Post but open to competition. Pursuant to Article 37 PostVerfG 1989, the profits accruing from those reserved letter services were to be used to finance the losses of those universal services that were offered in markets open to competition. Pursuant to Article 4 PTRegG 1994 (31), the Minister for Post and Telecommunication was the competent authority to approve the prices for the reserved letter services.
(71)
Beginning with the entry into force of the PostG 1997 in 1998, the scope of the reserved services started to be progressively reduced for Deutsche Post. Pursuant to Article 51 PostG 1997, the exclusive right extended to the transport of letters and addressed catalogues below 200 grams in 1997 but afterwards the limit was successively reduced, reaching 50 grams in 2006. The exclusive right finally expired on 31 December 2007.
II.2.2. Universal postal service obligation until 2007
(72)
The universal service obligations for Deutsche Post were set out in two formal entrustment acts:
-
The 1994 Postdienst Mandatory Service Regulation (32) (hereafter 1994 Mandatory service regulation) appointed Deutsche Post as the universal postal service provider for letters and parcels not exceeding 20 kg, charging it with the provision of those services throughout Germany at uniform tariffs.
-
The 1997 PostG and the accompanying 1999 Implementing Regulation (33) (hereafter 1999 Universal service regulation) continued the entrustment for DPAG.
(73)
Article 11 PostG 1997 defined the universal service as a basic set of postal services that are rendered nationwide at affordable tariffs. Those services include the transport of letters, addressed parcels weighing no more than 20 kg, or books, catalogues, newspapers and magazines (hereafter universal services).
(74)
The 1999 Universal service regulation set out the minimum quality requirements of the universal service:
-
There must be at least 12 000 post offices located throughout Germany.
-
An annual average of 80 percent of letters and parcel must be delivered within certain time targets (one working day for letters and two working days for parcels) and deliveries must be made at least once daily on weekdays.
-
While the general requirement for prices of universal services is affordability, DPAG had to charge uniform prices in respect of letter services performed under the exclusive license that eventually expired in 2007. However, DPAG has some degree of pricing flexibility for the reserved services because it could conclude individual price agreements with customers mailing at least 50 items per transaction.
(75)
Article 52 PostG 1997 maintained the entrustment of DPAG with the provision of universal services until 31 December 2007, which is the date of the abolishment of DPAG's exclusive right for the provision of letter services. Since the expiry of the exclusive right, no postal operator in Germany has been legally entrusted with the universal service obligation, which means that all postal service providers are assumed to ensure the provision of universal postal services (‘market forces’). Where a universal service is not being appropriately or adequately provided or where there is reason to believe that such will be the case, PostG 1997 provides for legislative instruments to safeguard the provision of those services.
(76)
As shown by the WIK study (see Figure 3), the universal services accounted for about 88 % of total revenue over the period from 1990 to 2007: The majority of the universal letter services were subject to price regulation because of Deutsche Post's dominant position on those markets (see Section II.2.1). Apart from those price-regulated services that made up about 62 % of total revenue, Deutsche Post has provided in competition with other operators the universal parcel services (about 15 % of total revenue) and further non-price regulated universal letter services (about 11 % of total revenue).
(77)
Moreover, Deutsche Post has also offered commercial services (e.g. retail banking services for Postbank, sales services for Telekom, delivery of unaddressed mail items, etc.). In total, the commercial services amounted to 12 % of Deutsche Post's revenue for the period 1990-2007.
II.2.3. Public transfers
(78)
Since its creation in 1950, Deutsche Bundespost had been a Sondervermögen of the Federal Government. Under German administrative law, a Sondervermögen does not have a legal personality that is independent from the State, but does have its own budget and is not liable for the general debts of the State.
(79)
The first postal reform in 1989 foresaw that the Sondervermögen would have three different sub-sections, - POSTDIENST, POSTBANK, and TELEKOM - which were qualified as ‘public undertakings’ but still did not enjoy independent legal personality from the State.
(80)
Pursuant to Article 37(2)(3) PostVerfG 1989, although each service of the three entities should be able to finance its costs out of its own revenues, a cross-financing between the three entities was permissible to the extent that losses resulted from universal service obligations. On that basis, in the period 1990-1993 POSTDIENST received transfers of EUR 2 844 million from TELEKOM to cover its losses.
(81)
In the course of the second postal reform, the three sub-sections of the Sondervermögen were transformed as of 1 January 1995 into public limited companies: POSTDIENST became DPAG, POSTBANK became Postbank AG, and TELEKOM became Telekom AG. Pursuant to Article 2(2) PostUmwG 1994, Telekom AG assumed all liabilities arising from loans which were attributable to the Sondervermögen as a whole but retained the right to reclaim funds from DPAG and Postbank AG to the extent that those loan commitments could be attributed to their legal predecessors.
(82)
However, Article 7 PostUmwG 1994 waived the right of Telekom AG (arising from Paragraph 2(2) PostUmwG 1994) to bring claims against DPAG up to the amount of losses accrued by POSTDIENST until 31 December 1994. It resulted in a transfer of assets in the value of EUR 2 822 million from Telekom AG to DPAG. According to Germany, that transfer from Telekom AG was - as with the previous transfers based on Article 37(3) PostVerfG 1989 - indispensable for DPAG to discharge its universal service obligations.
(83)
In total, POSTDIENST received EUR 5 666 million in the period 1990-1995 as compensation for its universal service obligation.
II.2.4. Public guarantee for debt obligations issued before 1995
(84)
Since 1953, § 22 (4) PostVwG 1953 (34) provided that debt obligations issued by Deutsche Bundespost had the same legal value as debt obligations issued by the Federal Republic of Germany. When the PostVwG 1953 was repealed by the PostVerfG 1989, the same provision was taken over in § 40 PostVerfG 1989.
(85)
After the creation of the three sub-sections in 1989, POSTDIENST itself did not issue the debt obligations autonomously but POSTBANK administered those transactions for all entities of Deutsche Bundespost. The debt obligations were then allocated to POSTDIENST, TELEKOM and POSTBANK according to their financial requirements.
(86)
After 1995, pursuant to Article 2(4) PostUmwG 1994, Germany remained liable for all debt obligations entered into prior to 1995 by Deutsche Bundespost and subsequently allocated to POSTDIENST, TELEKOM and POSTBANK. However, Germany did not bear any liability for debt obligations issued by DPAG thereafter.
II.3. Revenues from regulated prices as additional compensation for pension costs and universal services' net costs
(87)
The PostG 1997 also established the Bundesnetzagentur (hereafter referred to as Postal regulator) for the supervision of the reserved and liberalised letter markets. Pursuant to Article 19 PostG 1997, the Postal regulator is competent to regulate Deutsche Post's pricing in the letter markets in which Deutsche Post enjoys a dominant position. Deutsche Post has had a dominant position not only with the reserved services - pursuant to Article 51 PostG 1997 - but also with almost all other letter services which have had been opened up to competition. Price regulation can take the form either of an ex ante price cap or of an ex post price control.
(88)
According to the market studies by the Postal regulator, Deutsche Post has held average market share of 90 % to 97 % on the price-regulated letter markets. In his latest report, the Postal regulator deplores that the gradual market opening since 1997 has not achieved a functioning competition on the German letter market (35).
(89)
The price-regulated letter services account for the majority of Deutsche Post's total revenues (e.g. about 62 % of Deutsche Post's total revenue for the period 1990-2007 (see Figure 3); in the period 2008-2010, the price-regulated services accounted for about 56 % of Deutsche Post's total revenue).
(90)
All other universal and commercial services, which do not fall under price regulation pursuant to Articles 19 to 27 PostG 1997 (36) will be hereafter termed as non-price regulated services.
(91)
For the price regulated letter services, Article 20(1) and (2) PostG 1997 provide that the prices shall reflect the costs of the efficient service provision. However, if factually justified, the Postal regulator should, inter alia, appropriately account for:
-
Costs arising from the universal provision of postal services, and
-
Costs arising from the financing of pension and health care benefits for employees who were taken over from POSTDIENST.
(92)
Article 57 PostG 1997 and a ministerial decree of 27 March 2000 maintained the regulated prices at the level of 1997 until 31 December 2002.
II.3.1. 2002 Price cap decision
(93)
It was only in 2002 that the Postal regulator took its first decision concerning the price cap for the period starting on 1 January 2003 until 31 December 2007 (hereafter 2002 price cap decision). Price cap regulation means a system of regulating the prices of a bundle of services under which the individual price for each service is not controlled but there is a ceiling on the weighted average of all the prices in the bundle. Pursuant to Article 19 PostG 1997 ex ante price cap regulation covered all postal services for which Deutsche Post held a dominant position.
(94)
For the 2002 price cap decision, Deutsche Post submitted accounts to the Postal regulator (hereafter 2002 regulatory accounts) for the first time that covered the period 1998-2006. The regulatory accounts were based on realised results up to 2001 and on projections for the later years.
(95)
Deutsche Post claimed in 2002 so-called ‘burdens’ for the provision of universal service as well as for the employment of civil servants and private employees who had been taken over from POSTDIENST. Those burdens show the alleged costs that Deutsche Post would not have assumed without the universal service obligation and without the take-over of the POSTDIENST personnel and infrastructure (see Table 1 for a detailed list).
Table 1
Burdens as approved by 2002 Price cap decision (million EUR, nominal values)
#
Burdens from 2002 Price cap decision
Average burden (1998-2006) million EUR
%
1
Excess wage costs
[…]
[…]
2
Excess social costs
[…]
[…]
3
Infrastructural burden post shops
[…]
[…]
4
Supplementary pension insurance for employees (VAP)
[…]
[…]
5
Infrastructural burden freight
[…]
[…]
6
Social and health cost (BAnstPT)
[…]
[…]
7
Personnel restructuring
[…]
[…]
8
Deficit coverage for civil servants' health insurance
[…]
[…]
Total average burden
[…]
100 %
(96)
The Postal regulator eventually accepted Deutsche Post's reasoning that it would not have incurred those burdens, had it not been subject to the universal service obligation (for burdens #3 and 5 on universal service costs) respectively to the obligation to take over the civil servants and private employees from POSTDIENST (burdens #1, 2, 4, 6, 7, and 8). The Postal regulator approved increased regulated letter prices to finance the claimed average annual burdens of EUR […] million for the period 2002-2006 out of the revenues of the regulated letter services. Under the 2002 price cap decision, 100 % of the burdens are imputed to the prices which are subject to the ex ante price cap.
II.3.1.1. Excess wages (burden #1)
(97)
Burden #1 shows the claimed excess of the wage costs for postal workers over the industry average. Deutsche Post used as a ‘competitive’ wage benchmark the wages that had been stipulated in a collective labour agreement (‘Entgelttarifvertrag’) with the trade unions for newly hired personnel after 2002 (hereafter ETV wages). For the calculation of burden #1, that benchmark is, however, applied for all personnel. It is also retroactively applied in the submitted accounts back to 1998.
II.3.1.2. Excess social contributions (burden #2)
(98)
The Postal regulator also approved Deutsche Post's claim that it had to bear higher social contributions for its private employees and civil servants than private competitors would normally have to assume for their private employees.
(99)
Deutsche Post starts its calculations from a social contribution rate that it deems as ‘competitive’ (hereafter ‘regulatory contribution rate’) for both civil servants and private employees. That regulatory rate is defined as the sum of
-
Employer’s share of social contributions for a private employee (about 19 % to 21 % which equals roughly half of the total social contribution rate as shown in Figure 2),
-
Contribution to the accident insurance (in the range of [0 to 5 %]; Deutsche Post has added that contribution to the regulatory contribution rate since 2001),
-
Contribution to supplementary pension (in the range of [0 to 5 %]; Deutsche Post has added that contribution to the regulatory contribution rate since 1997 because a contribution to the supplementary pension insurance of that magnitude is considered as ‘competitive’. The rate is based on the supplementary pension insurance that Deutsche Post has offered since 1997 to newly hired private employees).
(100)
The regulated revenues finance all social contributions that are in excess of the regulatory contribution rate (hereafter ‘excess social contributions’). Taking e.g. the calculations of the excess social contributions in 2001 for civil servants, Table 2 shows that the incurred social contributions for civil servants are almost double those of the allegedly ‘competitive’ social contributions based on the regulatory contribution rate.
Table 2
Calculation of excess social costs for civil servants in 2001 according to 2002 regulatory accounts (million EUR)
% of incurred wages
(1)
Contribution rate for pension fund
33 %
(2)
Civil servants' wage sum
[…]
(3)
=(1)*(2)
Contribution to pension fund
[…]
(4)
Health care expenses
[…]
(5)
=(3)+(4)
Incurred social contributions
[…]
[40 to 45 %]
(6)
Employer's share of social contributions
20,43 %
(7)
Accident insurance
[…]
(8)
Supplementary pension insurance
[…]
(9)
=(6)+(7)+(8)
Regulatory contribution rate
[…]
(10)
=(2)*(9)
Regulatory benchmark social cost
[…]
[20 to 25 %]
(11)
=(5)-(10)
Excess social contributions
[…]
[15 to 20 %]
(101)
The incurred social contributions include Deutsche Post's payment of 33 % of the incurred civil servant wages to the pension fund (respectively an annual lump-sum payment of EUR 2 045 million in the period 1995-1999) as well as the contributions to the civil servants' health care expenses. In total, the incurred social contributions amount to [40 to 45 %] of the incurred civil servants' wages in 2001.
(102)
Although the social contribution rate is defined in percentage of the private employee's gross wage (net wage + employee's share of social contribution), Deutsche Post multiplies the regulatory contribution rate of [20 to 25 %] by the incurred civil servant wage to calculate the regulatory benchmark.
II.3.1.3. Supplementary pension insurance for private employees (burden #4)
(103)
Burden #4 is to compensate for the build-up of the provision for the pre-1997 liabilities from the supplementary pension insurance scheme VAP for Deutsche Post's private employee.
(104)
As explained in Section II.1.4, Deutsche Post's private employees - who had been hired before 1997 - were offered supplementary pension insurance to guarantee them a pension similar to civil servants. However, POSTDIENST did not build up a corresponding provision for the future pension payments. It was only after the incorporation of DPAG that provisions of EUR 8 153 million were made in the balance sheet.
II.3.1.4. Miscellaneous excess social costs (burdens #6, 7, 8)
(105)
Burden #6 contains the contribution of Deutsche Post to the Bundesanstalt für Post und Telekommunikation (BAnstPT) that provides certain social benefits (e.g. social housing) to civil servants and private employees who were taken over from POSTDIENST. Burden #7 includes the contributions by Deutsche Post to the deficit of the civil servant's health insurance. Burden #8 on personnel restructuring concerns both civil servants and private employees.
II.3.1.5. Universal service burdens (#3 and 5)
(106)
Those burdens shall show the cost savings that Deutsche Post could have achieved if it had been able to design its shop and parcel network only based on commercial considerations. The cost savings are calculated based on e.g. the counterfactual number of post shops that Deutsche Post would run without the universal service obligation.
II.3.2. 2007 and 2011 Price cap decisions
(107)
On 7 November 2007, the Postal regulator approved the price cap for the period from 1 January 2008 until 31 December 2011 (hereinafter referred to as 2007 Price cap decision). On 14 November 2011, the Postal regulator approved the price cap for the period from 1 January 2012 until 31 December 2013 (hereinafter referred to as 2011 Price cap decision).
(108)
Since the 2007 Price cap decision, the prices for the posting of more than 50 letters are no longer controlled ex ante but are subject to an ex post price control pursuant to Article 25 PostG 1997 (37). The prices for all other postal services for which Deutsche Post holds a dominant position continue to be approved ex ante in line with Article 19 PostG 1997.
(109)
The Commission will refer throughout this Decision to ‘price-regulated services’ when dealing with those services for which Deutsche Post holds a dominant position and which are subject to either ex-ante price control pursuant to Article 19 PostG 1997 or ex-post price control pursuant to Article 25 PostG 1997. All other services for which Deutsche Post does not hold a dominant position and which are not subject to price control will be referred to as ‘non-price regulated services’.
(110)
Deutsche Post continued to claim the burdens for excess wages and social costs from the takeover of personnel from POSTDIENST (e.g. average burden #2 on excess social costs of EUR […] million from 2008 onwards) as well burdens from the universal service obligation. As with the 2002 Price cap decision, the Postal regulator approved the financing of those burdens out of the price-regulated revenues and set the price cap at an accordingly higher level. The Postal regulator's recognition of those burdens in the 2002, 2007, and 2009 Price cap decisions has therefore remained unchanged with regard to the non-price regulated services.
II.4. Financial results of DPAG
(111)
The financial results of DPAG for the years 1995 to 2006 are shown in Figure 2 of the 2007 Extension Decision. Whereas they were mixed, some years with losses and some with profits, in the years 1995 to 1999, DPAG constantly made profits of between EUR 1 and 2 billion before taxes for the years 2000 until 2006.
(112)
For the years 2007 until 2010, DPAG has realised the following net profits: EUR 1,8 billion (2007); - EUR 2,0 billion (2008); EUR 0,7 billion (2009); EUR 2,6 billion (2010).
(113)
The published accounts of DPAG do not allow for an allocation of the profits to the different services. Therefore, it is not possible on the basis of the published accounts to see whether the price-regulated universal services were loss- or profit-making overall.
III. GROUNDS FOR INITIATION OF PROCEDURE
(114)
As the General Court confirmed in its ruling in Case T-421/07 (38), all measures under investigation have been part of the proceedings since the 1999 Opening decision, which has been continued by the 2007 Extension decision.
III.1. Pension subsidy
(115)
The 2011 Extension decision considered that the pension subsidy constituted a new aid measure because Deutsche Post had, before the 1995 pension reform, been fully liable to finance the pensions costs out of own resources. Furthermore, the 2011 Extension decision rejected Germany's claim based on the Combus judgment (39) that the pension subsidy did not constitute aid.
(116)
For the compatibility assessment of the pension subsidy as compensation for ‘legacy’ pension costs (e.g. following the Commission decision on French La Poste (hereafter La Poste decision) (40), the 2011 Extension decision took into account that the claimed excess social costs have not only been compensated by the pension subsidy but also from the price-regulated revenues (e.g. burden #2 on excess social contributions).
(117)
When taking into account both sources of compensation, the 2011 Extension decision's calculations showed that Deutsche Post has effectively benefited from social contribution rates that have been 10 to 14 percentage points below the total compulsory social contribution rates (including employer's and employee's share) that private competitors have had to carry.
(118)
The 2011 Extension decision therefore expressed doubts about the compatibility of the pension subsidy as compensation for ‘legacy’ pension costs pursuant to Article 107(3)(c) TFEU.
III.2. Universal service compensation
(119)
Germany has evoked Article 106(2) TFEU as a justification for the compatibility of the public transfers and the public guarantee as compensation for the universal service obligation.
(120)
Based on the Altmark judgment (41), the Commission considered in the 2007 Extension decision that the public transfers and guarantee constitute aid within the meaning of Article 107(1) TFEU.
(121)
The Commission expressed doubts in the 2007 Extension decision whether the public transfers and guarantee were necessary for the fulfilment of the universal service obligations, and proportional to that end. In particular, the Commission considered it necessary to review, in line with the principles codified in the 2005 Framework, the cost allocation between the universal and commercial services. It also raised doubts with regards to the determination of a reasonable profit, taking into account the average profitability of the sector and Deutsche Post's risk position.
IV. WIK STUDY
(122)
The WIK study was commissioned to assist the Commission in the review of Deutsche Post's accounts for the period 1990-2007 with a view to establish whether Deutsche Post had been overcompensated for its universal service obligations. More specifically, WIK was assigned the following tasks:
-
Benchmarking of reasonable profit;
-
Review of internal cost allocation and transfer pricing arrangements; and
-
Calculation of overcompensation for the net costs of the universal service obligation.
IV.1. Description of the 2009 regulatory accounts
(123)
As sought by the Commission in the information injunction of 30 October 2008, Germany eventually submitted in 2009 a complete set of regulatory accounts for the period 1990-2007 (hereafter 2009 regulatory accounts).
IV.1.1. The revenues
(124)
Deutsche Post's revenues can be classified in three broad categories:
-
Price-regulated universal letter services (62 % of total revenue in the period 1990-2007)
The price-regulated letter services include all universal services that are provided on markets on which Deutsche Post has enjoyed a dominant market position, including those services that benefited from the grant of the exclusive right. Those services earned 62 % of Deutsche Post's total revenues in the period 1990-2007 (42).
-
Non-price regulated universal services (26 % of total revenue in the period 1990-2007)
The universal parcel services have always been provided on markets open to competition, in which Deutsche Post has only held an average market share of 30 %. In the period 1990-2007, the universal parcel services raised 15 % of Deutsche Post's total revenue.
The non-price regulated universal letter services (e.g. catalogues, cross-border mail) achieved about 11 % of Deutsche Post's total revenue.
-
Non-price regulated commercial services (12 % of total revenue in the period 1990-2007)
Deutsche Post has used its post shop network not only for the distribution of postal services but also to sell products and services for Postbank AG and - to a lesser degree - for Deutsche Telekom. Those commercial sales services achieved about 6 % of Deutsche Post's total revenues.
The commercial parcel and letter services (e.g. addressed publications) account for about 4 % of Deutsche Post's total revenues.
Finally, Deutsche Post provided a number of miscellaneous services, e.g. in its function as holding for international subsidiaries active in other businesses (e.g. DANZAS, DHL). Those other commercial services achieved about 2 % of Deutsche Post's total revenues.
Figure 3
Average revenue shares in the period 1990-2007 (based on nominal values)
(125)
The WIK study only covers commercial services that were provided together with universal services by the legal entity DPAG and its predecessor POSTDIENST. Commercial services (e.g. the worldwide express operations of DHL) - which were provided by different legal entities within Deutsche Post World Net (hereafter referred to as DPWN) - were not investigated.
IV.1.2. The calculation of burdens in the 2009 regulatory accounts
(126)
Unlike the regulatory accounts that Deutsche Post submitted to the regulator for the 2002, 2007 and 2011 Price cap decisions, the 2009 regulatory accounts - which have never been submitted to the Postal regulator - contain a significantly higher amount of burdens that Deutsche Post allocates to the price-regulated services.
(127)
Deutsche Post claims, based on the 2009 regulatory accounts, an average burden of EUR […] million for the period 1990-2006 compared to EUR […] million based on the 2002 regulatory accounts.
Figure 4
Claimed universal service burdens with 2009 regulatory accounts compared to approved burdens with 2002 Price cap decision (annual average, million EUR nominal value)
[…]
(128)
While burden #2 on excess social costs and burden #4 on supplementary pension insurance do not differ significantly between the 2002 and 2009 regulatory accounts, burden #1 on excess wages has almost […]. Unlike the 2002 regulatory accounts, Deutsche Post no longer uses the ETV wages as ‘competitive’ wage benchmark. Instead it used the minimum wage for the postal sector based on a regulation issued by the Federal Ministry for Labour in 2007 (hereafter referred to as 2007 minimum wage). However, it has to be noted that that regulation was finally declared illegal by the Federal Administrative Court and never became legally effective.
(129)
Furthermore, Deutsche Post claims with the 2009 regulatory accounts a new ‘infrastructure mail’ burden that shows the incremental costs of the sixth delivery day (e.g. on average EUR […] million per year). The calculation is based on the counterfactual scenario that, without the universal service obligation, Deutsche Post would since 1990 have delivered mail on only five instead of six days.
(130)
The infrastructure burden #3 on the post shop network is calculated differently compared with the calculation in the 2002 regulatory accounts. The burden now shows the alleged cost savings that could have been achieved if all post offices had been run as agencies since 1990. It is calculated based on the remuneration that Deutsche Post paid to third-party agents for sales services in 2007.
IV.1.3. The profit margins in the 2009 regulatory accounts
(131)
The allocation of the burdens to the price-regulated universal letter services provides a significant relief for the non-price regulated services from costs that were incurred for them (e.g. wage and social costs). That reallocation leads to significantly positive profit margins of [15 to 25 %] on sales for the commercial services and losses of almost [0 to 10 %] on sales for the price-regulated letter services.
(132)
While Deutsche Post shows in its annual accounts very high profits for its letter division (see also Section V.3), those profits are more than eaten up by the burdens that have been shifted from the non-price regulated to the price regulated services.
Figure 5
Average returns on sales based on 2009 regulatory accounts
[…]
IV.2. Profit benchmarking
IV.2.1. Deutsche Post's value chain: low-tech operations and low level of business risk
(133)
An analysis of the value chain and the assumed business risks is indispensable to prepare the profit benchmarking and the evaluation of the cost allocation. Only if the function and risk characteristics are known is it possible to search for a set of ‘comparable’ companies and to calculate a benchmark for the reasonable profit which Deutsche Post shall earn.
IV.2.1.1. The value chain of a low-tech business
(134)
Deutsche Post's value chain can be divided into two main functions:
-
Nationwide delivery network for the distribution of letters and parcels,
-
Nationwide network of post shops.
(135)
The logistics of a parcel and letter network is a low-tech business that does not involve large research or development efforts. Thus all other operators in the industry work in a similar and standardised way. Such activities are therefore often labelled as ‘routine’ functions. The high degree of outsourcing that Deutsche Post undertakes to third parties also proves their routine nature. The same goes for the sales services that are performed through the nationwide shop network and have also increasingly been outsourced.
(136)
Apart from those routine functions, the main intangibles of Deutsche Post are the customer base, the brand name and the strong market position, especially in the letter markets. However, the WIK study considers that those intangibles are essentially not due to own efforts or investments by Deutsche Post but much more due to the historic exclusive rights. Deutsche Post did not have to invest heavily into marketing functions. Instead, it could rely on its legally guaranteed market position until 2007. Therefore, Deutsche Post should not be allowed any remuneration for those intangibles.
IV.2.1.2. Low risk due to public measures
(137)
Deutsche Post was exposed to fewer risks both for regulated as well as non-regulated services than competitors for several reasons.
(138)
Firstly, Deutsche Post was protected by a legal monopoly until 2007 for its letter services. Furthermore, within the scope of regulated letter services, Deutsche Post benefited from a market share of 90 % and a non-existing or low level of competition. The regulated services accounted for almost two-thirds of Deutsche Post's revenues.
(139)
Secondly, the Postal regulator approved a price cap for regulated letter services. That cap was set above the cost of an efficient undertaking, to allow, inter alia, for the compensation of allegedly excessive costs linked of non-price regulated services. None of the competitors of DPAG enjoyed an exclusive right or a dominant position, which would have allowed him to cross-finance social costs. Therefore, the exclusive right respectively the dominant position not only led to a significant reduction of the business risks for the regulated services, but also for the non-price regulated universal and commercial services.
(140)
Thirdly, other public measures also significantly reduced the risk for both universal and commercial services: e.g. the public transfers hedged the losses of the early 1990s and the public guarantee allowed Deutsche Post to borrow at the rate of the Sovereign until 1995 despite its difficult financial situation in the early 1990s.
(141)
Taken together, Deutsche Post faced significantly lower market and cost risks than competitors because it did not have to build up its own customer base and could pass on cost increases through higher regulated prices. Based on that reasoning, the WIK study concludes that the preferred comparable competitors would be postal companies who only exercise routine functions (e.g. do not invest heavily in marketing and brand name) and are not exposed to a high degree of risk (e.g. can rely on long-term contracts).
IV.2.2. Quantification of profit benchmarks
(142)
Based on the results of the function and risk analysis, the WIK study performs a financial-database analysis (e.g. using ORBIS database covering about 10 million companies worldwide) to search for comparable postal companies. A mixture of controlled quantitative and qualitative selection steps identifies the set of comparable companies that provide postal services on competitive markets.
(143)
The WIK study chooses a comparator group of 26 postal companies that mainly provide parcel services and perform the typical routine activities of postal operators. All comparable competitors come from the industry sector of ‘Post and courier activities’ based on the NACE (43) code 641.
(144)
It is important to note that the number of comparable competitors is limited because private companies have rarely provided letter services in larger scale due to the postal incumbents' exclusive right that covered a significant share of the letter services. Furthermore, the WIK study excludes postal incumbents from other countries as comparators because they have - as Deutsche Post - been protected by exclusive rights and are not primarily active on competitive markets.
(145)
To measure the reasonable profit, the WIK study uses the return-on-sales margin (ROS) that is the accounting profit (e.g. Earnings before interest and tax (EBIT)) divided by revenues. Furthermore, the WIK study calculates the return-on-asset margin (ROA), e.g. EBIT as percentage of assets, as a capital-based profit benchmark.
Table 3
Benchmark ROS and ROA from WIK study
Return on Sales
(ROS)
Return on Assets
(ROA)
Median
3,48 %
7,33 %
Upper bound (75th percentile)
6,77 %
13,41 %
(146)
From the chosen sample, it results that the median ROS in the competitive part of the postal sector amounts to 3,48 % for the period 1998-2007. However, the WIK study not only presents the median return but also an upper bound for the reasonable profit, e.g. the third quartile of the comparable competitors' profit which amounts to a ROS of 6,77 %. Put another way, 75 % of the comparable competitors show a profit that is lower than a ROS of 6,77 % (44).
(147)
Concerning the return on assets, the WIK study shows a median ROA of 7,33 % and an upper bound of 13,41 %.
(148)
As Deutsche Post is exposed to considerably less risk than the comparables who operate on highly competitive markets (e.g. express parcels), the WIK study considers that the median ROS of 3,48 % is a prudent and conservative profit benchmark for Deutsche Post. It does not recommend using a higher rate in the range up to the third-quartile ROS of 6,77 %. On the contrary, a lower benchmark could be also defendable because the median ROS of 3,48 % translates into a ROA of 7,33 % that would still be significantly above the risk-free interest rate.
IV.3. Review of cost allocation
(149)
The WIK study rejects the allocation of burdens in the 2009 regulatory accounts because the commercial services' ROS margins between [15 to 25 %] are significantly above the industry average (45). As private competitors are viable despite significantly lower profit margins, the WIK study concludes that a higher share of costs should be allocated to Deutsche Post's commercial services and accordingly reduces the burdens for the price-regulated services.
(150)
As final outcome of the WIK study, all commercial services carry costs to such an extent they still show a profit in line with the median ROS of 3,48 % of competitors. The price-regulated services' average annual burden is accordingly reduced by EUR […] million for the period 1990-2007.
(151)
As a large share of the commercial sales services has been provided to the related parties Postbank and Telekom, the WIK study also investigates whether the final prices charged to them can be considered as at arm's length and therefore as appropriate benchmark for the costs that the commercial sales services should carry. Based on the available evidence, the WIK study considers that the contracts between Deutsche Post and those related parties reflect the conditions that independent third parties would also have agreed on. As neither POSTBANK nor TELEKOM had in the years immediately after 1990 real outside-options to use other distribution networks, they accepted to share the incurred costs. However, subsequently, as Postbank and Telekom could more easily find other distribution networks and the costs of the universal service network went down, the contract was changed to a revenue-based commission fee that was more in line with a typical sales-service contract (46).
IV.4. Adjustment of 2009 regulatory accounts
(152)
The WIK study undertakes several adjustments to the 2009 regulatory accounts based on the following scheme:
Table 4
Calculation scheme for annual excess result with 2009 regulatory accounts and WIK study
Revenues of universal services
-
Costs of universal services
-
Reasonable profit
+
Public transfer
Excess result
IV.4.1. Adjustment of universal service revenues
(153)
Deutsche Post sold a considerable amount of real estate (e.g. real estate which has become redundant during the restructuring of the postal operations). Those revenues should be shown with the universal services that were the primary user of those assets and have rented them to the commercial services.
(154)
The corresponding adjustment results in an average annual increase of EUR […] million of the universal service revenues over the whole period 1990-2007.
IV.4.2. Adjustment of universal service costs
IV.4.2.1. Dissolution of accounts
(155)
The 2009 regulatory accounts do not correctly dissolve the internal transactions: The universal services do not show the total profit which they earn because profits which originate from certain functions (e.g. post shops) are not divided between universal and commercial services (e.g. according to costs incurred for each services) but lumped together and reported as commercial profits. Deutsche Post has therefore not been able to provide correctly separated accounts in line with the requirements of Commission Directive 2006/111/EC of 16 November 2006 on transparency of financial relations between Member States and public undertakings as well as on financial transparency within certain undertakings (47).
(156)
While Deutsche Post provided an approximate dissolution of internal accounting for the years up to 1997, the WIK study has to adjust the accounts for the years after 1997 and shift wrongly ‘parked’ costs from the universal to the commercial service accounts.
(157)
The corresponding adjustment results in a decrease of the universal service costs by EUR […] million over the period 1998-2007.
IV.4.2.2. Adjustment of burdens between price-regulated and non-price regulated services
(158)
As previously explained, the WIK study does not adjust separately each burden. Instead, it bases its recalculation on the commercial services' final prices that were judged as robust benchmarks for the industry average costs. Consequently, all excess profits from the commercial services (48) are used to finance the initially claimed burdens. The average annual decrease in the burdens amounts to EUR […] million over the whole period 1990-2007.
IV.4.2.3. Off-balance costs with supplementary pension insurance (burden #4)
(159)
With burden #4 on supplementary pension insurance, Deutsche Post added costs that are not shown in its annual accounts. As the ROS-benchmark is calculated on the basis of the comparable competitors' statutory accounts, only costs that are also admitted according to national accounting standards or the international accounting standard (IAS) can be included. Therefore, any additional costs - which are normally not included in IAS accounts - cannot be accepted as cost items but must be financed out of the benchmarked profit margin.
(160)
The corresponding adjustment results in an average annual reduction by EUR […] million for burden #4 on supplementary pension insurance over the whole period 1990-2007.
IV.4.3. Adjustment of capital costs to reasonable profit
(161)
Deutsche Post imputed capital costs to the 2009 regulatory accounts that had not initially been included in the statutory accounts: e.g. […] costs and […] costs. The WIK study eliminates both the […] costs as well as the […], and substitutes them with the benchmark for the reasonable profit.
IV.4.3.1. Period 1996 to 2007
(162)
The reasonable profit is calculated on the basis of the adjusted revenues of the universal services and the ROS benchmark of 3,48 % that result in annual average reasonable profit of EUR […] million. The average annual capital costs of EUR […] million (interest costs of EUR […] million and increased regulatory depreciation of EUR […] million) are eliminated from the 2009 regulatory accounts.
(163)
It is important to note that, compared to the 2009 regulatory accounts, the benchmark ROS of 3,48 % yields in absolute terms a reasonable profit that is higher than Deutsche Post's claimed capital costs (e.g. interest costs based on an internal rate-of-return of about […] on capital employed and increased depreciation on market value).
IV.4.3.2. Period 1990 to 1995
(164)
Pursuant to Article 63(1) PostVerfG, Deutsche Post had until 1995 to pay the so-called Ablieferungen (49) of EUR 5 838 million to the federal government that amounted to about 8 % of sales. As counterpart to that obligation, Article 63(4) PostVerfG relieved Deutsche Post, however, from the obligation to pay any further dividends beyond the Ablieferungen.
(165)
The WIK study refuses therefore to add a ‘reasonable profit’ for the period up to 1995 because the Ablieferungen has already fully covered Deutsche Post's equity costs. Consequently, the Deutsche Post's average annual capital costs of EUR […] million (interest costs of EUR […] million and increased regulatory depreciation of EUR […] million) are eliminated from the 2009 regulatory accounts and the universal service costs are decreased in consequence.
IV.4.4. Conclusions
(166)
The 2009 regulatory accounts as well as the WIK study agree that the revenues universal services were insufficient to cover their costs up to 1996. However, while Deutsche Post is left with a cumulated deficit for the whole period to 2007, even after taking account of the public transfers in the 2009 regulatory accounts, the WIK study comes to the conclusion that the public transfers were sufficient to allow Deutsche Post break even in 1997.
(167)
The 2009 regulatory accounts show hardly an improvement in the profitability of the universal services up to 1999. It has only been since 2000 that universal service revenues on average cover the costs. On the contrary, the WIK study shows since 2000 significant excess profits for the universal services above the median ROS of 3,48 % despite the fact that the universal parcel services have only shown a below-average return of […] on sales (see Figure 6)
Figure 6
Comparison of annual excess results of universal services for the period 1990-2007 (million EUR, nominal annual values)
V. COMMENTS BY INTERESTED PARTIES
(168)
Interested parties submitted comments on the 1999 Opening Decision, the 2007 Extension Decision and the 2011 Extension Decision. The most important comments on all three decisions are summarised in this section.
V.1. Right to use official German stamps
(169)
TNT questions whether Deutsche Post paid a fee for the exclusive right to use official German stamps. According to § 43 PostG 1997, the authorisation to distribute stamps with the inscription ‘Germany’ has been reserved to the Federal Ministry of Finance. A postal operator who files an application to use those stamps is required to pay a fee and to cover incidental costs. Pursuant to § 54 PostG, Deutsche Post had the exclusive right to use German stamps until 31 December 2007.
(170)
TNT considers that, if Deutsche Post effectively used the stamps issued by the Federal Ministry of Finance free of charge, the non-payment of the application fee would constitute illegal State aid.
(171)
The Commission observes that this measure has not been addressed in the 1999 Opening Decision, the 2007 Extension Decision or the 2011 Extension Decision. It falls therefore outside the scope of the present Decision.
V.2. Pension subsidy
(172)
According to UPS, Deutsche Post has benefited from an advantage as it has been partially released from the payment obligation it had to bear before 1995. Since normal operators have to bear their own pension costs, Deutsche Post was put into an advantageous position compared to its competitors. Furthermore, UPS agrees with the Commission's reasoning that the aid cannot be regarded as existing aid given the fundamental changes in the position of Deutsche Post and the introduction of new legislation to remove part of Deutsche Post's obligations to incur the costs of the civil servants pensions. According to UPS, those major amendments of the system do not qualify as simple modifications of a purely formal or administrative nature.
(173)
UPS supports the Commission's preliminary conclusion that the pension subsidy cannot be considered compatible aid under Article 107(3)(c) TFEU. Given the level of sustained profitability as well as Deutsche Post's exclusive rights, the necessity of any relief for alleged legacy costs can surely be doubted. Furthermore, the subsidy granted is not proportional to the objective of common interest as brought forward by Germany, especially as the legacy costs are compensated by both increased letter prices and the pension subsidy. UPS points out that the burden of proof of the proportionality of the measure lies with Germany. However, Germany has not given precise indications of the proportionality of the benefits derived by Deutsche Post from the measure.
(174)
According to UPS, the aid received by Deutsche Post has enabled it to acquire an advantageous position not only in Germany but also in other European markets in which it competes with other postal industry players such as UPS. As the pension subsidies have allowed Deutsche Post to strengthen its position in the commercial sector at the disadvantage of other players, competitors of Deutsche Post have suffered from a distortion of competition.
(175)
UPS requests the Commission to additionally apply the assessment of the necessity and proportionality of any pension subsidies as set out in the 2011 Extension decision for the period 2007-11 and to scrutinise whether Deutsche Post still benefits from unlawful State aid within the meaning of Article 107(1) TFEU.
(176)
Finally, UPS requests the Commission to provide more information as to how it has come to the conclusion that Deutsche Post benefited from an incompatible aid. In particular, UPS requests a copy of the WIK study to receive clarification as to the extent to which the results of the WIK study have been used for the assessment of the pension subsidy with the 2011 Extension Decision.
V.3. Universal service compensation
(177)
UPS fully supports the Commission's investigation and fully subscribes to the contents of the 2007 Extension decision concerning the assessment of the universal service compensation. Additionally, UPS provided an update (50) of the NERA study of October 2006 (51) that the Commission referred to at recital 58 of the 2007 Extension decision.
(178)
While the 2006 NERA study estimated an average return on capital employed above 20 % for the letter division of DPWN for the period after 1999 (52), the updated study emphasises that the return on capital employed would have remained even above 50 % in the period 2000-2005. Over the period from 2003 to 2005 the return on capital employed would have even been estimated at more than 100 %. UPS concludes that the profits of the extremely profitable regulated letter services would have been more than sufficient to cover the losses of the universal services.
(179)
Furthermore, UPS considers that Deutsche Post's own cost accounting data would not provide a good basis for an analysis and understanding of the profitability and burdens in the reserved sector. Therefore, a thorough analysis of the cost allocation between regulated, universal and commercial services should be undertaken. All benefits that Deutsche Post received to cover its burdens of the past, such as capital endowments granted to Deutsche Post by Germany in 1995 as well as assets in the form of real estate and infrastructure, should be included in the determination of the aid amount and the amount of overcompensation.
(180)
Regarding the internal transfer pricing arrangements with related parties, UPS claimed that the arm's length principle should be maintained in line with the Chronopost judgment (53). Therefore, the Commission should review the terms of the contract governing the relationship between Deutsche Post and DPEED, in particular the pricing arrangements agreed between the parties.
V.4. Excessive letter prices
(181)
FFPI fully supports the 2011 Extension decision: FFPI states that legislative and administrative changes resulting in higher pension costs constitute normal business risk that may impact the business' profitability. As undertakings operating under normal market conditions have to bear such additional costs out of their own resources, Deutsche Post should also not receive pension subsidies granted by Germany.
(182)
Furthermore, FFPI points out that Deutsche Post stressed the importance of the pension reform in its 2000 Annual Report, thereby claiming that lower contributions to the Pension fund for civil servants constitute the main reason for an increase in EBITA by 98,6 % in the mail corporate division. Consequently, the pension reform should not be considered to be of minor importance or primarily administrative in nature.
(183)
According to a study conducted by FFPI from 2001 to 2008, stamp prices applied in Germany in 2009 for 20g standard letters, sent via first class stamped mail, were among the highest. With reference to 500g parcel sent first class, the prices in Germany were instead in the cheap area, indicating the existence of cross-subsidisation.
(184)
FFPI is convinced that the aid to Deutsche Post was not aimed at stimulating growth of the German postal market or of certain postal services. During the years under investigation, Deutsche Post was a profitable company. It managed to strengthen its leadership in the German market, increased its performance and expanded its business. Therefore, the pension subsidies should not be considered compatible with the internal market under Article 107(3)(c) TFEU.
V.5. Profit margins
(185)
BIEK is of the opinion that other postal operators have suffered from Deutsche Post's practice of using its dominant position on certain letter markets to cross-finance costs of letter and parcel services that have been offered on more competitive markets. In particular, as Deutsche Post can increase its prices on the markets where it used to have an exclusive license and still holds a market share of more than 90 %, Deutsche Post is able to cross-finance the cost of services in more competitive markets.
(186)
Furthermore, BIEK claims that, despite the alleged legacy costs, Deutsche Post is significantly more profitable than its peers in other European countries, as shown by a ROS margin of 10 % to 20 % for its domestic mail division. That profit margin may even be distorted downwards because it must be taken into account that the domestic mail division also includes domestic parcel services that earn on average lower margins than letter services.
(187)
Concerning Deutsche Post's claimed burden from increased wage costs, BIEK points out that Deutsche Post uses average wages in the transport sector as a benchmark to calculate the differences in wage costs borne by Deutsche Post as compared to its competitors. While the Commission seems to adopt those numbers in the 2011 Extension decision as benchmarks for its calculations, BIEK claims that wages paid by the competitors of Deutsche Post are at least 15 % above those average wages. Consequently, the allegedly excessive wages borne by Deutsche Post are significantly smaller than claimed by Deutsche Post. BIEK argues that the remaining difference in wage costs does not result from legacy costs but is caused by Deutsche Post's size and dominant position in the market.
(188)
Finally, BIEK considers that Deutsche Post's legacy costs, including pension costs, have been more than compensated by the increased regulated letter prices. The aid measures, which the Commission is assessing, have led to the situation that competition has effectively not emerged for letter services and has been severely distorted for parcel services.
VI. COMMENTS BY GERMANY
VI.1. Comments on pension subsidy
VI.1.1. No financial advantage from compensation of excess social costs
(189)
Based on the Combus judgment (54), Germany is of the opinion that, in the course of the privatisation of formerly State-owned universal service providers, the public compensation of pension costs - which goes beyond the level normally assumed by private competitors - does not constitute aid.
(190)
Germany agrees therefore with the Commission that a comparison should be undertaken between the social costs paid by Deutsche Post and competitors' social costs. However, that comparison should already be made under Article 107(1) TFEU and not subsequently at the stage of the compatibility assessment under Article 107(3)(c) TFEU.
VI.1.2. No financial advantage compared to pre-1995 situation
(191)
Germany is of the opinion that the pension subsidy has not relieved Deutsche Post from a cost that it would normally have had to bear out of its own resources. Thus, Deutsche Post has not benefited from an advantage within the meaning of Article 107(1) TFEU. According to Germany, Deutsche Post was not legally liable or economically capable to pay the pensions to the civil servants before and after 1995.
(192)
First of all, Germany claims that, pursuant to Article 46 PostVerfG 1989, the civil servants, who were taken over by Deutsche Post in 1989, remained in the service of the federal government. Also after the second postal reform in 1995, pursuant to Article 2(3) PostPersRG 1994 and the newly inserted Article 143b of the Constitution, Deutsche Post's civil servants continued to stay in the federal government's service.
(193)
Therefore, as the federal government has always remained the sole debtor for the civil servants' pension liabilities, Deutsche Post has never been under a legal obligation to use its own resources.
(194)
Even though Deutsche Post was obliged pursuant to Article 54(2) PostVerfG 1989 to finance civil servants' pension costs, Germany maintains that the provision was only an internal arrangement to raise funds for the public budget (e.g. as the obligation to pay Ablieferungen pursuant to Article 63 PostVerfG 1989). It did not establish any liability by Deutsche Post towards the civil servants.
(195)
After the second postal reform in 1995, pursuant to Article 2(3) PostPersRG 1994 and Articles 14 to 16 PostPersRG 1994, the federal government further remained the sole debtor towards the civil servants. The obligations, which Articles 16(1) PostPersRG imposed on Deutsche Post to contribute to the Pension fund, constitute therefore, as with the obligations under Article 54(2) PostVerfG 1989, only a relief for the public budget. They do not change the federal government's sole liability with respect to the civil servants' pensions.
(196)
Furthermore, under private law, it would also not have been possible for the federal government to discharge its liability for the civil servants' pension rights to the newly set-up DPAG in 1995. According to general principles of private law, if existing liabilities were transferred to a legally independent subsidiary the parent company would nevertheless remain liable for those liabilities towards third parties.
(197)
Secondly, Germany claims that Deutsche Post has never had enough own resources to effectively finance the pension costs. On the one hand, before 1995, POSTDIENST had incurred only losses that in turn had to be financed from the public transfers of EUR 5,6 billion. On the other hand, when POSTDIENST was transformed into DPAG in 1995, the accrued civil servants' pension liabilities amounted to approximately EUR […] billion. It would not have been possible to set up DPAG as a private-law company with those liabilities on its balance sheet because the federal government had not provided sufficient assets to make DPAG viable.
VI.1.3. Pension subsidy as existing aid pursuant to Article 108(1)
(198)
Germany is of the opinion that if the pension subsidy were to be considered as State aid it would have to be qualified as existing aid pursuant to Article 1(b)(i) of Regulation (EC) No 659/1999 because the State has been the sole debtor and the party liable to finance the civil servants' pensions since the entry into force of the relevant provision in the German Basic Law in 1953. Germany maintains that neither the first postal reform in 1989 nor the second postal reform in 1995 has changed the State's liability towards the civil servants. According to Germany, Deutsche Post has neither before nor after 1995 been legally liable or economic capable to pay the civil servants' pensions.
(199)
Furthermore, Germany refers to a statement by the Commission before the General Court in Case T-266/02. According to Germany, it becomes clear from paragraph 54 of the judgment that the Commission ‘had taken the view, for the purpose of the contested decision, that only the transfer payments made by DB-Telekom had conferred an advantage on it.’ (55)
(200)
Germany concludes from that statement that the Commission had already declared the pension subsidy as not providing any financial advantage to Deutsche Post. It therefore had effectively taken a ‘decision not to raise objections’ within the meaning of Article 4 of Regulation (EC) No 659/1999. Furthermore, pursuant to Article 1(b)(ii) Regulation (EC) No 659/1999, such a positive decision would mean that the pension subsidy must subsequently be qualified as existing aid.
VI.1.4. Pension subsidy as compatible compensation for legacy costs pursuant to Article 107(3) TFEU
(201)
In light of the Commission's reasoning in the La-Poste decision, Germany is of the opinion that the pension subsidy is compatible aid under Article 107(3)(c) TFEU:
-
Germany points out that Deutsche Post has consistently paid a higher level of social costs than the employer's contribution to pension, health and nursing care.
-
Germany objects to the Commission's calculations of the comparative advantage insofar as it is considered that the price-regulated services cover the claimed burden #2 on excess social contributions. Germany points out that La Poste - as any other postal incumbent - has also refinanced social costs through increased regulated letter prices but that the Commission did not take that fact into account in its La Poste decision.
-
Although Germany agrees in principle that the price-regulated revenues should cover the claimed burdens, the Commission has neither proven that the regulator effectively approved Deutsche Post's claim to finance the excess social costs out of the regulated revenues nor that the regulated revenues were effectively sufficiently high to finance those excess social costs.
(202)
Furthermore, Germany points out that the Commission in its 2007 Opening decision on Royal Mail (56) emphasised the need to assess pension costs of former public undertakings according to consistent criteria, which should lead to consistent decisions. Consequently, the Commission should take into account its La Poste decision and its preliminary assessment in Royal Mail. In the latter, the Commission did not object to the compensation of pension deficits even though the Hopper-Report 2008 shows that Royal Mail's pension costs had partly been covered by increased regulated letter prices.
VI.1.4.1. Benchmark to be based on ‘competitive’ social costs
(203)
Germany argues, based on the expert study by Professor Ehlermann of 19 July 2011 (57), that the Commission made two mistakes in the calculation of the benchmark for Deutsche Post's social costs.
(204)
The employee's share should not be included in the benchmark because a private employer would not be legally liable for the payment of the employee's share. It would only be for administrative reasons that the employer executes the payment of the total social contribution but it does not make him legally liable to carry the total burden of the social contributions. Furthermore, the inclusion of the employee's share in the benchmark would also contradict previous decisional practice, as in the La Poste decision.
(205)
The calculation of the benchmark social costs should be based on the ‘competitive’ wage benchmark (58) because the civil servants' wages have significantly been higher than the market average.
VI.1.4.2. Insufficient level of price-regulated revenues to cover excess social costs
(206)
First of all, Germany emphasises that the consideration of a full coverage of burden #2 by the price regulated revenues would only be hypothetical because it would not be possible to establish whether the regulated prices were effectively increased to compensate the excess social costs. On the one hand, it is not retrievable from the 2002 Price cap decision whether and to which extent the Postal regulator had taken the claimed burdens for excess social costs into account. On the other hand, until 2002, the prices were kept at the approved 1997 level and it is not possible to establish whether those prices included a compensation for the non-regulated services' excess social costs.
(207)
According to Germany, it would not be sufficient to show that the non-price regulated services have benefited from lower social contributions than competitors. It must also be established whether the price-regulated services have effectively been able to finance the claimed burdens of excess social costs out of their revenues.
(208)
A financial advantage for Deutsche Post from the compensation of its excess social costs would only exist if the granted compensation was higher than the total excess social costs that Deutsche Post has had incurred for the civil servants.
(209)
Consequently, Germany deplores the lack of a comprehensive calculation to establish whether Deutsche Post was in total over- or under-compensated for the civil servants' excess social costs. It emphasises the necessity of such a calculation in order to establish a financial advantage with the meaning of Article 107(1) TFEU.
(a) Under-compensation of excess social costs based on expert study
(210)
To remove that defect, Germany submitted the expert study by Professor Weber (59) to establish Deutsche Post's financial advantage in social cost from the employment of civil servants. First, the expert study establishes by how much Deutsche Post's incurred social costs for civil servants exceed those that a private competitor has to carry for a private employee (hereinafter referred to as excess social costs). Second, the expert study compares those excess social costs to the compensation under burden #2.
(211)
As shown in Table 5, the expert study includes in the incurred social costs due to the employment of civil servants: Deutsche Post's contribution to the Pension fund and other social costs as Deutsche Post's contribution to the health expenses, accident insurance, further miscellaneous insurance payments.
(212)
The expert study defines as social costs from the employment of a private employee: the employer's share of the contribution rate for the statutory pension, unemployment, health and nursing insurance multiplied by allegedly ‘competitive’ wages (e.g. the 2007 minimum for the majority of the civil servants).the
(213)
The excess social costs are the result of the excess of Deutsche Post's incurred social costs for civil servants over the defined benchmark of social costs based on the employer's share of social contributions for a private employee.
Table 5
Calculation of net result following Germany's expert study
-
Contribution to Pension fund
-
other social costs
+
‘Competitive’ social cost benchmark (based on employer's share of social contribution rate and ‘competitive’ wage (e.g. 2007 minimum wage))
Excess social costs
+
Compensation from regulated revenues (burden #2 on excess social contributions)
Net result (under- or over-compensation)
(214)
For the period 1995-2007, the calculations arrive at the conclusion that burden #2 was insufficient to cover the excess social costs. In fact, the expert claims that Deutsche Post has been under-compensated by EUR […] million. The expert concludes that, even if it was considered that the price-regulated revenues include burden #2, Deutsche Post would remain under-compensated for its excess social costs.
(b) 2009 regulatory accounts confirm insufficiency of price-regulated revenues to cover excess social costs
(215)
Germany argues that in any case, as long as the price-regulated services incur losses that are higher than the excess social costs, it cannot be established that the regulated revenues effectively compensated the excess social costs. In that context, Germany submitted an expert study by CTcon based on the 2009 regulatory accounts (60) to show that the losses of the price-regulated services have consistently been higher than the excess social costs.
(216)
The calculations are based on the 2009 regulatory accounts and assume that the price-regulated services should earn a reasonable profit of ROS of 7 % (based on the Deloitte-II study that is discussed in more detail in Section VI.3.2). After deduction of the reasonable profit, the price-regulated services show a loss of EUR […] million that is higher than the claimed excess social cost for the period 1995-2007. The price-regulated revenues have therefore been insufficient to cover the claimed excess social costs.
VI.2. Comments on universal service compensation
VI.2.1. Public transfers
(217)
Germany argues that the public transfers have not provided any economic advantage to Deutsche Post because the public transfers of EUR 5 666 million only compensated for the Ablieferungen of EUR 5 838 million that Deutsche Post had to pay until 1995.
(218)
As explained in the 2007 Extension decision, the Ablieferungen had their origins with the former postal administration that was obliged to transfer about 10 % of the annual operating revenue to the public budget. In the period 1989-1995, the Ablieferungen were phased out pursuant to Article 63(1) PostVerfG 1989. Up to 1993, Deutsche Post had to pay 10 % of its operational revenue. As of 1993, the Ablieferungen were successively reduced to 10 % of the operational revenue minus EUR 153 million in 1993. For 1994, the Ablieferungen amounted to 70 % of the 1993 Ablieferungen. In 1995, Deutsche Post paid 50 % of the 1993 amount. In total, Deutsche Post paid EUR 5 838 million from 1990 to 1995.
(219)
Article 63(4) PostVerfG 1989 provided that any dividends paid were to be subtracted from the Ablieferungen. Based on that provision and the exemption from any direct or indirect taxes, the Commission contended in the 2007 Extension decision that the Ablieferungen were to be considered as a substitute for indirect and direct taxes as well as to provide a remuneration to the State as shareholder for the provided capital.
(220)
In response to that contention, Germany submitted the KPMG study that comes to the conclusion that the Ablieferungen could neither be considered as a substitute for taxes nor for dividends for a number of reasons.
(221)
First, the Ablieferungen would not qualify as a corporate tax because the Ablieferungen had been calculated as a percentage of the realised revenues since 1931. As a result, they had to be paid even in years where Deutsche Post incurred a loss. In contrast, corporate tax is based on the realised annual profit. A qualification of the Ablieferungen as a corporate tax would also contradict the legal practice of the Bundesverfassungsgericht, according to which a corporate tax must be based on the economic performance (‘Leistungsfähigkeit’) of a company.
(222)
Furthermore, the Ablieferungen would also not qualify as a value-added tax. Since there was no possibility to deduct the value-added tax paid on the inputs from the Ablieferungen, the calculation of the Ablieferungen differed substantially from the usual calculation of the value-added tax liabilities.
(223)
Second, Germany argues that the Ablieferungen could not be qualified as a dividend. The distribution of dividends usually requires that profits were earned in the corresponding financial year or the years before. However, Deutsche Post did not earn any profits between 1990 and 1995 but nevertheless paid the Ablieferungen. As a result, the Ablieferungen could not be qualified as dividends.
(224)
The KPMG study concludes that the Ablieferungen could not be qualified as tax or dividend payment but should be viewed as a levy sui generis that only Deutsche Bundespost and its successors was liable to pay.
(225)
Based on the KPMG study, Germany rejects the Commission's contention that the Ablieferungen should be considered as a substitute for tax and dividend payments. It maintains that the Ablieferungen constituted a burden for Deutsche Post that could not be justified on factual or economic terms. As the public transfers only relieved Deutsche Post of the Ablieferungen, they did not provide any economic advantage and therefore did not constitute aid.
(226)
In the alternative, Germany puts forward two further justifications why the public transfers would not constitute aid. First, the public transfers would fulfil the market-economy-investor principle in light of the substantial return on investment in later years and the high proceeds realised in the stock-market flotation of Deutsche Post. Second, the public transfers would also not constitute aid because both the 2009 regulatory accounts as well as the WIK study show that the cumulated universal service losses from 1990 to 1994 were higher than the public transfers. Deutsche Post was therefore under-compensated for its universal service obligation.
VI.2.2. Public guarantee
(227)
Germany argues that the continued public guarantee pursuant to Article 2(4) PostUmwG 1994 for debt obligations that were issued prior to 1995 did not provide any selective advantage to Deutsche Post after 1995 because of several reasons.
(228)
Firstly, any private company, hiving off a subsidiary, would continue to be liable for debt obligations entered into by that subsidiary. A private company would remain liable for its outstanding debts even after selling those debts to a third party. Furthermore, it must be noted that the initial public guarantee for the debt obligations was only a consequence of the non-existence of a separate legal personality of POSTDIENST. Article 40 PostVerfG 1989, which provided that debt obligations issued by Deutsche Bundespost had the same legal value as debt obligations issued by Germany, had therefore only declaratory character.
(229)
Secondly, DPAG would not have benefited from the take-over of the POSTDIENST debt obligations because DPAG could have refinanced itself in 1995 at lower interest rates. The stock of POSTDIENST debt obligations as of 1 January 1995 amounted to EUR 931 million at an average interest rate of 7,17 % with a remaining duration of 8,8 years. As the short-term interest rate amounted to about 5 % to 5,5 % at 1 January 1995, DPAG suffered a cost disadvantage of 1,7 % which amounted to higher annual interest costs of about EUR 15,3 million.
(230)
Thirdly, by comparing the average market interest rates for debt obligations issued by private companies and the interest rates for POSTDIENST debt obligations with reference to date when the obligations were initially issued, Germany estimates that POSTDIENST borrowed on average at interest rates above the market average. Germany did not carry out a comprehensive investigation but only compared the interest rates of certain POSTDIENST debt obligation with an aggregated market average.
(231)
Alternatively, Germany argues that the public guarantees constitute existing aid according to Article 1(b)(i) of Regulation (EC) No 659/1999. As Deutsche Bundespost was part of the public administration until the end of 1994, the debt obligations were equal to debts of the State since its creation in 1950. If the public guarantee had provided any advantages to Deutsche Post regarding interest rates they would have to be considered as existing aid. Germany also refers to the Commission decision on EDF (61) where a similar guarantee was considered as existing aid.
VI.2.3. Exclusive right
(232)
Germany argues that the regulated letter revenues are not State resources in light of the Preussen-Elektra judgment (62).
(233)
Consequently, as the regulated letter revenues would not constitute State resources, any allegations of excessive pricing could only be the subject of proceedings pursuant to Article 102 TFEU.
VI.3. Comments on WIK study
VI.3.1. WIK study confirms the necessity of public transfers as compensation for net costs of universal service obligations up to 1995
(234)
Regardless of all methodological objections, Germany considers that the WIK study confirms Germany's point of view that the public transfers were necessary as compensation for Deutsche Post's losses with its universal services in the period 1990-1995.
(235)
Any excess profits after 1995 must not be taken into account because the public transfers were depleted by the net costs of the universal service obligations that Deutsche Post had incurred up to 1995. The Court's annulment of the 2002 Decision also confirms that what had been ‘consumed’ once could not be ‘consumed’ again. Given that the public transfers had been eaten up by the universal service losses up to 1995, it would not be possible for the public transfers to finance later excess profit.
VI.3.2. Defective profit benchmarking
(236)
Based on the Deloitte studies, Germany's main objection is that the WIK study includes too many small companies. The set of comparable companies should focus much more on large parcel and logistics companies that are comparable in size and complexity of their network to Deutsche Post (63).
(237)
The Deloitte-II study considers that companies in the parcel and postal sector that operate a complex, large collection and delivery networks are reasonable comparators to Deutsche Post. The importance of economies of scale, scope and density prevalent in postal networks implies that large businesses would be more relevant comparators than small mail businesses. Freight transport and logistics companies are also - to a limited degree - suitable comparable undertakings because they employ similar assets.
(238)
Consequently, the Deloitte-II study admits only companies with annual revenue higher than EUR 100 million. It leaves a comparator set with 6 postal companies, e.g. the big multinational express parcel operators (UPS, FedEx, and TNT Express) and some other postal operators mostly from the United States and the United Kingdom.
(239)
That comparator set shows a median ROS of 7,4 % for the period 1998-2007 and a third-quartile ROS of 12 % as upper bound for reasonable profit. A larger comparable set, which includes 18 logistic and 19 freight companies yield a median ROS between 4,6 % and 5,7 %, but the Deloitte-II-study expresses some doubts on their comparability to Deutsche Post.
(240)
Based on the data of both comparable sets, the Deloitte-II study recommends a range from a lower bound ROS of 6,1 % up to an upper bound ROS of 11,7 % as benchmark for a reasonable profit.
(241)
Concerning the determination of the appropriate profit range from the comparator set, the Deloitte-II study notes that a simple multi-year ROS as reasonable profit benchmark underestimates reasonable profit because (i) there would be significant and systematic dispersion from one year to the other and (ii) there would be also a significant dispersion between the companies' profitability within the sector. Using an inappropriately low reasonable profit benchmark would incur the risk of deterring efficient investment.
(242)
Moreover, as emphasised by the Deloitte-I study, the use of the comparable firms' median profit as a benchmark by the WIK study entirely ignores the efficiency gains that Deutsche Post achieved to an extraordinarily large extent from 1990 onwards. In line with margin numbers 14 and 18 of the 2005 Framework, the reasonable profit should, however, take into account appropriate incentives for productivity and quality.
(243)
Accordingly, the appropriate profit benchmark should be based on an annual range. Profits at the top-end or even in excess of that reasonable-profit range may reflect out-performance of the average company due to superior operating or commercial performance. As such, such profits should be permitted by regulatory authorities in order to preserve incentives for efficiency.
(244)
Finally, Germany points out that the level of the reasonable profit should be in line with previous Commission decisions that have approved ROS in the range between 7 % and 8 % for railways and bus companies (64).
VI.3.3. Inappropriate cost allocation and valuation
(245)
Firstly, Germany maintains that any reallocation of universal service burdens to the commercial services would be factually and legally ill-founded. Pursuant to Article 7 of the Postal Directive (65), any net costs caused by the universal service obligations are to be funded by the revenues of the letter monopoly and not by the commercial services.
(246)
Secondly, Germany considers that the WIK study underestimates certain of Deutsche Post's costs:
-
The Ablieferungen - which Deutsche Post had to pay until 1995 - should have been deducted as costs and not been used as a proxy for the capital costs or reasonable profit. Based on the KPMG study, Germany rejects the WIK study's contention that the Ablieferungen should be considered as a substitute for tax and dividend payments. It maintains that the Ablieferungen constituted a burden for Deutsche Post that could not be justified on factual or economic terms. The Ablieferungen should therefore have been deducted as universal service costs in addition to a reasonable profit as remuneration for the employed capital.
-
The depreciation charges should have been based on the realistic market values of the fixed assets as reported in the tax accounts and not on the lower book values in the annual accounts.
-
The costs for private employees' supplementary pension commitments should have fully been taken into account.
VI.4. Comments on interested parties' comments
VI.4.1. Pension subsidy
(247)
Germany recalls that Deutsche Post was not legally liable or economically capable to take over civil servants' pension liabilities in 1995. Consequently, pension costs constitute a debt incurred by the State in line with the Commission's decision in Poste Italiane (66). Thus, the pension subsidies have not granted a financial advantage to Deutsche Post.
(248)
While UPS emphasises that a normal operator has to bear its own pension costs, Germany argues that civil servants' pension costs are abnormal costs which cannot be compared to social contributions paid by the competitors of Deutsche Post for their private employees. The latter only pay the employer's share to the social contribution scheme without facing legacy costs relating to pension claims.
(249)
Germany emphasises the necessity of an overcompensation calculation, as the comments submitted by UPS and FFIP are based on the assumption that the Commission conducted such a calculation to prove that Deutsche Post was overcompensated.
VI.4.2. Universal service compensation
(250)
Referring to the 2006 NERA study, Germany highlights that the Commission itself considered in the context of Case COMP/37.821 that the returns on capital employed - which the 2006 NERA Study estimated for DPWN's mail division - were insufficient to prove the existence of excessive pricing for the purposes of Article 102 TFEU.
(251)
On a more general level, Germany considers that the return on capital employed is not the appropriate measure for determining excessive profits. It explains that with low capital intensity, a high return on capital employed could be linked to a low return on sales. As most risks are related to revenue and costs, the return on sales is the appropriate measure to determine the excessiveness of profits, especially for companies with low capital intensity. To the extent that the NERA studies use in the alternative the return on sales as profit measure, it shows that Deutsche Post had a higher return on sales as Royal Mail but a significantly lower return on sales than TNT. The returns on sales for DPWN's mail division - which the NERA studies had estimated - therefore remain significantly below the benchmark for excessive profits.
(252)
Germany considers therefore that the 2006 NERA Study and its update are neither of relevance for the State aid investigation nor could they provide sufficient evidence for excessive profits.
(253)
Regarding UPS' allegation that Deutsche Post's own accounting data would not be a good basis for analysing the revenues and burdens of the universal services, Germany retorts that the accounts would have been checked and approved by a certified accountant as well as by the Postal regulator. It adds that they are in line with the requirements of the Postal Directive.
(254)
Regarding the transfer pricing arrangements between Deutsche Post and DPEED, Germany emphasises that those arrangements follow the requirements of the 2001 Antitrust Decision. Deutsche Post sent reports on their fulfilment to the Commission on a regular basis. There have been no objections by the Commission so far.
(255)
Finally, Germany objects to the inclusion of the capital endowments granted to Deutsche Post by Germany in 1995 (e.g. assets in the form of real estate and infrastructure) into the calculation of overcompensation. Germany argues that it already submitted pertaining information with its comments to the 1999 Opening Decision. As the Commission neither objected to those measures in the 2002 State aid decision nor mentioned them in the 2007 Opening, the capital endowments could not be subject of the current investigation.
VI.4.3. Wage level
(256)
Germany agrees that market-average wages should be used as benchmark to calculate social contribution rates paid by competitors of Deutsche Post. However, according to Germany, such a benchmarking is in contradiction to the 2011 Extension decision, as the Commission uses adjusted gross wages of civil servants instead of market-average wages in order to calculate the amount of social contributions paid by competitors of Deutsche Post. Following the expert study by Prof. Weber, market-average wages only amount to approximately […] % of civil servants' gross wage. As such, it is not reasonable to use adjusted civil servants' gross wage as a benchmark to calculate social contribution rates.
(257)
According to Germany, BIEK's assumption that Deutsche Post uses agreed wages in the transport sector as a benchmark to calculate the differences in wage costs borne by Deutsche Post as compared to its competitors is ill-founded. The expert study by Prof. Weber shows that Deutsche Post calculates market-average wages on basis of actual wages paid by its competitors.
VII. AID ASSESSMENT OF PENSION SUBSIDY
VII.1. Assessment of existence of aid pursuant to Article 107(1) TFEU
(258)
Article 107(1) TFEU provides that ‘any aid granted by a Member State or through State resources in any form whatsoever which distorts or threatens to distort competition by favouring certain undertakings or the production of certain goods shall, insofar as it affects trade between Member States, be incompatible with the internal market’. In determining whether a measure constitutes State aid within the meaning of Article 107(1) TFEU, the Commission has to apply the following criteria: the measure must be imputed to the State and use State resources, it must confer an advantage on certain undertakings or certain sectors which distorts competition and it must affect trade between Member States.
(259)
As the pension subsidy is based on the Article 16 PostPersG 1994 and financed out of the public budget, it is imputable to the State and it is granted through State resources within the meaning of Article 107(1) TFEU. Moreover, as the pension subsidy has only been granted to the Pension fund to relieve Deutsche Post from the civil servants' pension costs and therefore ultimately benefits Deutsche Post, it is selective.
VII.1.1. Financial advantage from 1995 pension reform
(260)
On the basis of the Combus judgment, Germany claims that the pension subsidy would not provide any financial advantage because it relieved Deutsche Post from excess social costs.
(261)
In order to ascertain whether the pension subsidy has provided a selective financial advantage, it needs to be determined whether it allowed Deutsche Post to avoid costs that would normally have had to be borne by the company and have thus prevented market forces from producing their normal effect (67).
(262)
The Commission cannot accept Germany's claim based on the Combus case-law: It must be borne in mind that the Combus ruling has not been confirmed by the Court of Justice. Several of the Court of Justice's rulings contradict the theory that compensation for a structural disadvantage exempts a measure from being qualified as aid. In that regard, the Court of Justice has constantly held that the existence of aid is to be assessed in relation to the effects and not in relation to the causes or objectives of state intervention (68). The Court has also held that the concept of aid includes advantages granted by public authorities which, in various forms, reduce the charges which are normally included in the budget of an undertaking (69). The Court of Justice has also clearly stated that the costs linked to remuneration of employees naturally place a burden on the budgets of undertakings, irrespective of whether or not those costs stem from legal obligations or collective agreements (70). In that context, the Court of Justice has considered that the fact that State measures aim to compensate for additional costs cannot constitute grounds for disqualifying them from the definition of aid (71).
(263)
The Commission takes the view that the liabilities a company bears under employment legislation or collective agreements with trade unions, such as pension costs, are part of the normal costs of a business which a firm has to meet from its own resources (72). Those costs are inherent to the economic activity of the undertaking (73). It does not matter in that regard whether the undertaking bears the pension costs by directly financing the pensions of its former staff (as is the case for the civil servants employed by Deutsche Post) or by paying a contribution to the private employees' pension insurance, which in turn uses the collected contributions to finance the pensions of all private employees. The decisive element is that, in one way or another, undertakings bear the full costs for pensions.
(264)
In addition, the Commission notes that since its establishment in 1950, Deutsche Bundespost had the legal form of a Sondervermoegen. A Sondervermoegen, while not enjoying independent legal personality, has to establish its own budget and its own accounting system (§ 3 PostVwG 1953 and § 48 HGrG (74)). According to the legal rules applicable to the budgets of public entities, the budget has to contain the costs for personnel, which include the costs for pensions of retired civil servants formerly employed by the public entity (§ 10 HGrG). In consequence, since 1950, Deutsche Post has financed those costs from its revenues. § 15 PostVwG 1953 explicitly prohibits any subsidy from the federal budget to Deutsche Bundespost. That rule has been taken over in § 37(1) PostVerfG 1989.
(265)
The PostVerfG 1989 restates that obligation in its chapter on personnel. Deutsche Post was required, pursuant to Article 54(2) PostVerfG 1989, to finance out of its own resources all costs, including the pensions of its civil servants.
(266)
After the second postal reform in 1995, Deutsche Post continued to assume the responsibility to finance all pecuniary claims of civil servants under the terms of Article 2(3) PostPersRG 1994 but was partly relieved from the payment of the civil servants' pension costs. Pursuant to Article 16(1) PostPersRG 1994, Deutsche Post paid for the years 1995 to 1999 a yearly lump sum of EUR 2 045 million to the Pension fund. Pursuant to Article 16(2) PostPersRG 1994, the annual lump-sum payments were replaced as of 2000 by a contribution which is calculated as 33 % of the salary mass of the civil servants. Article 16(2) PostPersRG 1994 furthermore sets out that the remainder of the pension costs was to be borne by the Federal Budget from 1995 onwards. Figure 1 shows the annual payments from the Federal Budget for each year since 1995, starting with EUR 151 million in 1995.
(267)
It follows that the arguments raised by Germany aiming at demonstrating that DPAG supported pension costs higher than those of its private competitors are irrelevant for the purpose of finding whether the pension subsidy constitutes a State aid, but will be assessed in the context of the analysis of the compatibility of that measure.
(268)
In particular, Germany has argued that in order to identify an advantage in favour of Deutsche Post deriving from the pension subsidy, the contribution made by Deutsche Post to the pension fund should be compared to private employers' share of the pension contributions excluding the employees' share. That argument relates to the compatibility of the measure, but for the sake of completeness the Commission will note, on the one hand, that the employer has the obligation to pay the total contribution rate to the social insurances on behalf of the employee and out of the employee's gross salary. On the other hand, and more fundamentally, when a Member State relieves the employees of a certain undertaking from a burden otherwise due, it translates into an advantage for the employer, because such a measure will reduce the difference between the gross salary and the net salary. It will make it possible for the employer to hire or retain employees by paying a lower gross salary. Therefore, the advantages concerning the employee's share of the social contribution also constitute an advantage for the employer.
(269)
Germany has also argued that a financial advantage for Deutsche Post from the compensation of its excess social costs would only exist if the granted compensation was higher than the total excess social costs that Deutsche Post has had to incur for the civil servants working in the price regulated and in the non-price regulated sector. The Commission recalls that the compensatory nature of a measure does not rule out its qualification as State aid and further makes reference to recitals 262.
(270)
Moreover, Germany maintains that the civil servants' pension rights have always been a genuine liability of the federal government. Consequently, as the 1995 pension reform did not change the federal government's liability towards the civil servants, the pension subsidy does not provide any financial advantage to Deutsche Post.
(271)
It is not disputed that the federal government was the ultimate guarantor of civil servants' pensions before and after 1995, even if the Commission observes in that regard that § 3 PostVwG 1953 and § 2 PostVerfG 1989 clearly state that the only the Sondervermoegen, and not the Federal State, are liable for the debts of the Sondervermoegen. However, until 1995, pursuant to the applicable postal and general legislation, the pension payments were included in the budget of the Sondervermoegen Deutsche Bundespost. Those payments had to be covered in their entirety by the revenues realised by the Sondervermoegen. For the State aid assessment, who is the ultimate guarantor of the civil servants' pensions is not decisive. The key question is who had, pursuant to the applicable legislation, the obligation to finance them in the ordinary course of events. In that regard, the PostVwG 1953, the HGrG and the PostVerfG 1989 establish clearly that the obligation lies in its entirety with Deutsche Post.
(272)
Furthermore, the financing of pension costs is a normal operating cost for any undertaking, public or private, be it incorporated or not. Both between Member States and within Member States, a broad variety of financing mechanisms for pensions has developed. Often, different systems apply depending on when a person has been hired. Therefore, Deutsche Post has to carry pension costs for the people it employs, including its civil servants, in the same way as any other undertaking. The fact that the way of financing the pensions of civil servants is different from the way of financing the pensions of private employees has no impact on the obligation of Deutsche Post to include the financing of their pension costs in its normal operating expenditures. Accepting the argument of Germany would be tantamount to saying that the State could relieve public undertakings from a major cost item linked to their ordinary operations.
(273)
Finally, when Germany puts forward that Deutsche Post never has had enough own resources to finance the civil servants' pension liabilities, that argument overlooks the fact that the assessment of a financial advantage is independent of the economic capabilities of an undertaking.
(274)
As the 1995 pension reform relieved Deutsche Post partially from the obligation to finance the pension costs of its civil servants, the pension subsidy has provided a financial advantage to Deutsche Post.
VII.1.2. Distortion of competition and affectation of trade
(275)
When aid granted by a Member State strengthens the position of an undertaking compared with other undertakings competing in intra-Union trade, the latter must be regarded as affected by that aid. In accordance with settled case-law (75), for a measure to distort competition and affect trade between Member States it is sufficient that the recipient of the aid competes with other undertakings on markets open to competition.
(276)
In Germany, the markets for parcels, newspapers and periodicals have never been closed to competition. On those markets, POSTDIENST has always been in competition with other companies, including undertakings from other Member States (such as UPS, FedEx, TNT Express, GLS, or DPD). From 1998 to 2007, DPAG gradually lost its exclusive right for letters. As the market opened up for competition, competitors also entered that market. Therefore, the aid affects trade between Member States and is liable to distort competition.
(277)
Furthermore, the Commission observes in that regard that Deutsche Post and its holding company DPWN started in 1997 acquiring parcel operators in European and international markets: In 1999, DPWN was already market leader in the European express and parcel markets with annual revenues of about EUR 4,600 million. With the acquisition of DHL in 1998, DPWN entered into the Asian and North-American markets. Further acquisition of logistic companies (e.g. Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) turned DPWN into one of the world's major providers of air cargo, sea freight, and global logistic services. Furthermore, DPWN became also active in mail markets outside Germany (e.g. acquisition of Unipost in Spain and Williams Lee in the United Kingdom). Between 1998 and 2007, DPWN acquired, in total, companies worth about EUR 21 000 million (76).
(278)
The Commission finds therefore that the pension subsidy constitutes aid within the meaning of Article 107(1) TFEU.
VII.2. Assessment of existing aid pursuant to Article 108(1) TFEU
(279)
Germany is of the opinion that if the pension subsidy was to be considered as State aid it should be qualified as existing aid pursuant to Article 1(b)(i) of Regulation (EC) No 659/1999. It argues that the State has been the ultimate debtor and the party liable to finance the civil servants' pensions since the entry into force of the relevant provisions of German Basic Law in 1953. It maintains that the creation of the Pension fund did not change that obligation.
(280)
According to Article 1(d)(i) of Regulation (EC) No 659/1999, the concept of new aid includes all aid which existed prior to the entry into force of the Treaty in the respective Member States, that is to say, aid schemes and individual aid which were put into effect before, and are still applicable after, the entry into force of the Treaty.
(281)
Until 1995, pursuant to the applicable postal and general legislation, pension payments were included in the budget of the Sondervermoegen Deutsche Bundespost and had to be covered in their entirety by the revenues realised by the Sondervermoegen (see detailed assessment of that legislation above in recitals 262 and 263). Before the second postal reform in 1995, Deutsche Post was therefore required to finance out of its own resources the pensions of its civil servants and did not receive any aid that had the objective to relieve Deutsche Post from pension costs.
(282)
The creation of DPAG and the Postal pension fund in 1995 led to a complete overhaul of pension funding for civil servants. After that second postal reform in 1995, Deutsche Post took over the principal obligation to finance all pecuniary claims of civil servants under the terms of Article 2(3) PostPersRG 1994 but was partly relieved from the payment of the civil servants' pension costs. Pursuant to Article 16(1) and (2) PostPersRG 1994, Deutsche Post was no longer liable to finance the pension costs beyond the lump sum payments (period 1995-1999) or the defined contributions (as of 2000). The remaining deficit has been further on covered by the pension subsidy.
(283)
Therefore, the pension subsidy constitutes new aid because it was set up in 1995.
(284)
With regard to Germany's reference to the Commission statement in Case T-266/02, the Commission first of all points out that in paragraph 54 of the judgment the General Court reports the position of Germany (and not, as alleged by Germany, of the Commission). Paragraph 54 of the judgment illustrates, that even in the view of Germany, the 2002 Decision did not assess the pension subsidies. Further on, paragraph 61 of the judgment reports the position of the Commission:
An erster Stelle entgegnet die Kommission, dass sie nur den Transferzahlungen der DB-Telekom Bedeutung für die angefochtene Entscheidung beigemessen habe.
(285)
The judgment does therefore not support the view of Germany that the declaration of the Commission’s agent would have implicitly authorised the pension subsidy. In any event, it is obvious that such a declaration could not have that effect.
(286)
Moreover, in Case T-421/07 (77) the General Court found that the 1999 Opening decision concerned the pension subsidy as well and that the procedure concerning that measure was not closed with the 2002 Decision.
(287)
In conclusion, since the Commission has never taken a decision declaring that the pension subsidy was not an aid or was a compatible aid, the Commission concludes that the pension subsidy constitutes a new aid measure.
VII.3. Assessment of compatibility pursuant to Article 107(3)(c) TFEU
(288)
The derogations provided for in Articles 107(2) TFEU and 107(3)(a)(b) TFEU do clearly not apply.
(289)
In the 2007 Extension decision, the Commission envisaged the possibility that the pension subsidy might be at least partly compatible with the internal market as public service compensation on the basis of Article 106(2) TFEU. Germany, in its reply to the 2007 extension decision, insisted that the pension subsidy, if it was aid, had to be assessed on the basis of Article 107(3)(c) TFEU, and not on the basis of Article 106(2) TFEU. In the 2011 extension decision, the Commission further described a method for assessing the compatibility of the pension subsidy on the basis of Article 107(3)(c) TFEU and Germany provided comments in that respect.
(290)
According to the case-law of the Court (78), it is up to the Member State to invoke possible grounds of compatibility and to demonstrate that the conditions for such compatibility are met. It follows a fortiori from that case-law that the Commission is under no obligation to assess the compatibility of the pension subsidy under Article 106(2) TFEU in the present case, where the Member State and the beneficiary explicitly reject a possible compatibility assessment under that provision.
(291)
The Commission therefore will assess whether the pension subsidy is a compatible aid pursuant to Article 107(3)(c) TFEU. Pursuant to that provision, aid to facilitate the development of certain economic activities or of certain economic areas may be declared compatible with the internal market where such aid does not adversely affect trading conditions to an extent contrary to the common interest.
(292)
According to the case-law, the Commission may declare State aid compatible with the internal market if the aid contributes to the attainment of an objective of common interest (79), is necessary for the attainment of that objective (80), and does not adversely affect trading conditions to an extent contrary to the common interest (proportionality).
VII.3.1. Market opening of the postal sector as an objective of common interest
(293)
Postal services contribute to social, economic and territorial cohesion in the Union. The opening of postal services to competition, which has started at EU level in 1998, has brought about increased quality, more efficiency and better responsiveness to users (81). Market opening has allowed the establishment of an internal market for postal services. It therefore contributes to the objective of the establishment of the internal market set out in Article 3(3) TEU.
(294)
Deutsche Post has not recruited any civil servants since its incorporation as a joint stock company in 1995. The liabilities for social benefits for civil servants therefore have their origin in the period prior to the opening of the postal market to competition. They are comparable to so-called stranded costs. Such costs come from commitments entered into prior to the beginning of market opening which can no longer be honoured under the same conditions in a competitive market environment because the historic operator is no longer able to pass on the corresponding costs to consumers. If Deutsche Post had not at least partially been relieved from those ‘legacy’ costs, it would have had to exit the market.
(295)
The Commission has recognised that the gradual transition from a situation of largely restricted competition to one of genuine competition at Union level must take place under acceptable economic conditions (82). Therefore, it has accepted in a number of decisions that Member States grant State aid to relief the historic operator of a part of its ‘legacy’ pension liabilities (83).
VII.3.2. Necessity and proportionality of the pension subsidy
(296)
The Commission has considered in its decisional practice that pension relief has to be limited to what is necessary to equalise the rate of social contributions that the historic operator bears as a cost with the rate of social contributions born by its competitors (84).
(297)
In the present case, the Commission recognises that in the absence of any State intervention to relieve Deutsche Post of part of the pension liability for its civil servants, Deutsche Post would not be able to compete on its merits with its competitors. The social charges inherited from the past which are not supported by its competitors would have forced it out of the competitive parts of the market for postal service.
(298)
In the La Poste Decision, the Commission for the first time assessed the necessity and proportionality of an aid measure that provided relief from pension costs for civil servants which were hired before market opening. In that decision, the Commission assessed whether the pension subsidy equalises the level of compulsory social contributions between the historic operator and other undertakings in the mail/parcel sector (85).
(299)
The Commission will apply that same approach in this Decision. The Commission will carry out its analysis in three steps:
1.
In a first step, the Commission establishes the level of wage-based social security contributions of other undertakings in the mail/parcel sector.
2.
Then it has to establish the level of wage-based social security contributions which Deutsche Post bears for its civil servants.
3.
Finally, it has to verify whether or not the two levels are equal.
VII.3.2.1. Level of wage-based social security contributions of other undertakings in the mail/parcel sector
(300)
The level of wage-based social security contributions is determined by two factors: the rate and the wage base to which it is applied.
(a) Calculation of the benchmark rate
(301)
Private competitors have to compulsorily finance both the employer's share as well as the employee's share out of their revenues. As shown in Figure 2, that the total contribution rate has since 1995 been in the range of 38 % to 42 % of the private employee's gross wage (= net wage + employee's share). The employer's and employee's shares of the social contribution rate have been each in the range of 19 % to 21 % of the gross wage (see the Annex for a more detailed time series).
(302)
Unlike private employees' share of the social contributions, the civil servants' share only includes 30 % to 50 % of their health care expenses but not any further contributions to their pension, health and nursing care expenses. Deutsche Post's contribution goes therefore beyond the private employer's share and includes the entire pension cost as well as the remaining health and nursing care expenses.
(303)
To determine an equivalent benchmark rate for Deutsche Post, account therefore has to be taken of the fact the civil servants' contribution is below the private employees' contribution.
(304)
The civil servants' contribution of 30 % to 50 % to their health and nursing care expenses can be assumed to largely corresponds in its economic effect to the private employees' contribution to the statutory health and nursing care insurances (which is e.g. in 2006 equal to 8,50 % of the private employees' gross wage).
(305)
As civil servants do not pay any contributions to statutory pension and unemployment insurances, Deutsche Post has to assume their equivalent, in order to effectively bear a level of social contributions equivalent to the compulsory social contributions that a private undertaking has to finance out of its revenues.
(306)
The benchmark rate for Deutsche Post's wage-based social contributions (hereinafter benchmark rate) has therefore to include the total contribution rates (= employer's + employee's share) for the pension and unemployment insurances and the employer's share of the health and nursing insurances, as illustrated in Table:
Figure 7
Determination of benchmark rate for DP's social contribution
(307)
As shown in Figure 8, the benchmark rate has been between 30 % and 34,1 % of the private employees' gross wage in the period 2003-2010 (86).
(308)
Germany objects that any benchmark above the employer's share of the social contribution rate would put Deutsche Post at a disadvantage compared to competitors who are only liable to pay the employer's share. However, as the following simplified example shows (based on 2006 contribution rates), Deutsche Post would clearly be advantaged compared to private competitors if the benchmark rate were only equal to the employer's share of social contributions:
1.
Deutsche Post and a private competitor pay the same net wage of EUR 79,5 to a civil servant and a private employee respectively.
2.
The employer's and employee's share of the social contribution rate both amount to 20,5 % of the private employee's gross wage. Adding the net wage of EUR 79,5 to the employee's share of EUR 20,5 gives the gross wage of EUR 100. The total social contributions are therefore equal to EUR 41 (= 41 % of private employee's gross wage).
3.
By contrast, Germany considers that Deutsche Post should only assume the employer's share of the social contributions in addition to the civil servant's contribution to the health care expenses (assumed to be equal to the private employee's contribution of EUR 7,5 to the health and nursing insurances).
4.
Germany calculates the employer's share based on the incurred civil servant wage of EUR 87 (e.g. the sum of the net wage of EUR 79,5 and the civil servant's contribution to health care expenses of EUR 7,5). The social costs are therefore the sum of EUR 17,8 (employer's share of 20,5 % of incurred civil servant wage of EUR 87) and the civil servants' contribution to health care expenses of EUR 7,5.
5.
Based on Germany's calculations, the civil servant's social costs would amount to only EUR 25,3 compared to EUR 41 for the private employee.
(309)
Although Deutsche Post and the private competitor pay the same net wage, Deutsche Post would have to bear social costs that are only about 62 % of the compulsory social contributions for a private employee if the employee's share of the social contributions is included in the benchmark.
(310)
Furthermore, it must be noted that since 1999 the employer's share of the social contribution rate (which has been in the range of 19 % to 21 % since 1995) has also been significantly below the contribution rate of 33 % of the incurred civil servant wages that the 1995 Pension law defined as the benchmark for Deutsche Post's contribution to the Pension fund. The German legislator did therefore not intend that Deutsche Post should only finance the employer's share but required Deutsche Post to pay a significantly higher contribution to the civil servants' pension costs and to assume as well all remaining social cost (e.g. contribution to civil servants' health care expenses).
(311)
The Commission rejects therefore the use of the employer's share of the social contribution rate as benchmark rate because civil servants - unlike private employees - are not obliged to contribute to the pension and unemployment insurances. Therefore, those contributions must necessarily be included into the benchmark rate to ensure that both Deutsche Post and private competitors bear, directly or indirectly, equivalent levels of contributions.
(b) Calculation of the wage base
(312)
As the level of social contributions that Deutsche Post has to bear for its civil servants should be aligned to the level of compulsory social contributions that private competitors have to carry, it is important that Deutsche Post is not only subject to an equivalent rate but also that the rate is applied to an equivalent wage base. As shown in the example above, calculating the employer's share of 20,5 % based on the incurred civil servant wages leads to a contribution of EUR 17,8 while the private competitor has to assume EUR 20,5 (e.g. 20,5 % based on the gross wage of EUR 100).
(313)
It is therefore necessary to construct a gross wage for the civil servant (hereinafter referred to as civil servants' gross wage) that provides an equivalent wage base to the private employees' gross wage. It is assumed that the civil servants' contribution to health expenses equals the private employees' contribution to the health and nursing insurances. Therefore, the remaining difference between gross and incurred wage amounts to the employee's share of the contributions to the pension and unemployment insurances. The following formula converts the incurred wage into a gross wage that is equivalent to the private employees' gross wage:
Table 6
Calculation of civil servants' gross wage (based on 2006 contribution rates)
Civil servants' gross wage =
(314)
Taking e.g. the 2006 contribution rates, the civil servants' gross wage is 15 % higher than the incurred civil servant wage. That percentage quantifies therefore the error that would be made if the incurred wage were used instead of the gross wage as a base to calculate Deutsche Post's social contributions compared to private competitors' compulsory social contributions. The example given at recital 308 illustrates that point as the employer's share of EUR 20,5, which is correctly based on the gross wage, is 15 % higher than an employer's share of EUR 17,8 which would result on the incorrect basis of the incurred wage.
(315)
To conclude, the Commission finds that the benchmark rate for Deutsche Post's social contributions must be based on the employers' and the employees' contribution to pension insurance and unemployment insurance and the employers' contribution to health and nursing care. The benchmark rate has to be applied to the civil servants' gross wage (as defined in Table 6).
VII.3.2.2. Establishment of the wage-based social security contributions borne by Deutsche Post for its civil servants
(316)
Pursuant to Article 16(1) PostPersRG 1994, Deutsche Post had to pay a yearly contribution of EUR 2 045 million to the Pension fund for the period 1995-1999 which totals EUR 10 225 million. Pursuant to § 16(2) PostPersRG 1994, Deutsche Post pays as of the year 2000 a rate of 33 %. That rate is applied to the incurred wage for civil servants.
(317)
However, the assessment of the necessity and proportionality of the aid also has to take into consideration the fact that from an economic point of view Deutsche Post does not have to bear the entire contribution of EUR 2 045 million corresponding to 33 % of the incurred wages to the Pension Fund. In that regard, the Commission considers that it is necessary to distinguish between the period from 1995 to 2002 and from 2003 until today.
(a) Deutsche Post's contribution in the period 1995-2002
(318)
Germany claims that, notably with regard to the annual lump-sum payments to the Pension fund of EUR 2 045 million in the period 1995 to 1999, Deutsche Post paid social contributions above the compulsory social contributions that competitors had to pay. Therefore, for the period up to 1999 but also over the entire period of the investigation, Deutsche Post would have then paid at least the same if not higher contributions than those private companies had to face. Accordingly, it would not be possible to maintain that the pension subsidy has placed Deutsche Post in a more favourable position than its competitors. The Commission has to reject argument because it does not take into account the specific regulatory arrangements decided by the German authorities with respect to the coverage of costs of non-price regulated services.
(319)
The Commission finds in this decision that Deutsche Post has been placed at an advantageous positions vis-à-vis competitors in the non-price regulated markets because a share of the incurred social costs for the civil servants working in those services has not been borne by those services themselves. Instead, that share of the incurred social costs has been put on the account of the price-regulated services whose revenues have been maintained at a sufficiently high level to allow the financing of those costs in addition to the incurred costs for the price-regulated services.
(320)
In fact, Deutsche Post's management accounts show since 1995 that Deutsche Post has allocated to the non-price regulated services only an amount of social contributions based on the regulatory contribution rate. Furthermore, the 2002 and subsequent regulatory accounts confirm that practice. Therefore, the economic advantage for the non-price regulated services has thus existed before and after 1999 because those services have been unambiguously relieved from incurred costs.
(321)
To the contrary, Germany's claim that Deutsche Post has suffered from a comparative disadvantage in the price-regulated markets because it had to finance higher social costs due to the lump-sum payments in the period 1995 to 1999 is not supported by the facts. First, Deutsche Post still benefited from the exclusive right for most of its regulated services. Second, and more importantly, the prices for the services subject to the exclusive right were set at a sufficiently high level to cover those costs from the captive consumers.
(322)
For the period until 1995, price regulation based on the Postdienstverordnung (87) of 24 June 1991 was applicable. It set out that prices for the monopoly were to be balanced. In the administrative practice, this included pension costs. For the period 1995-1997, price regulation was based on the Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens of 14. September 1994 (BGBl. I S. 2325, 2371). Article 4 in conjunction with Article 2 and Article 7 thereof allowed the price-regulated revenues to cover not only the costs incurred by the regulated services, including the contributions to the pension fund, but also to finance costs of non-price regulated services.
(323)
As Deutsche Post's annual accounts show, at the time of the 1995 pension reform, the level of the regulated prices was kept at the pre-existing level which had been in place when Deutsche Post had still to assume the total pension costs. While the pension costs were later either capped (for the period 1995-1999) at the level of the lump sum or fixed (as of 2000) at 33 % of the salary mass of the civil servants, which decreased year by year, the regulated prices were not correspondingly decreased to cover only social contributions in line with the compulsory social contributions that competitors pay. As the defined contributions to the Pension fund until 1999 (EUR 2 045 million per year) remained about equal to the pension costs in 1994, the economic situation did not change for Deutsche Post with regard to the coverage of pension costs from the price-regulated services. Both the level of Deutsche Post's revenues as well as its contribution to the Pension fund remained in balance.
(324)
The PostG 1997 clearly set out that the regulated prices should not only cover the ‘efficient’ costs but also burdens from e.g. civil servants' social costs. The PostG 1997 recognised therefore explicitly that the price-regulated revenues had to be set such that the coverage of the entire lump-sum payments was ensured. As the German legislator appeared to consider that the current level of regulated prices fulfilled the requirements of PostG 1997, he decided that the prices were to be kept at the existing level of 1997 until 1999. The Minister of Economics and Technology later decided as well on 27 March 2000 that the prices which were approved on 1 September 1997 should remain in force until 31 December 2002.
(325)
The regulated prices were therefore kept at the historically high level and were not reduced to a level such that Deutsche Post would have suffered from a comparative disadvantage.
(326)
In fact, Deutsche Post has been placed in an even better position compared to its competitors since 2000, because the defined contributions to the Pension fund were reduced to 33 % of the incurred civil servant wages. That level gives in absolute terms a reduction in costs, which fell from EUR 2 045 million to EUR 735 million (even further in the subsequent years, as the number of civil servants was shrinking and that phenomenon was only off-set in part by the increase in wages). As the regulated prices were kept at the historically high level, Deutsche Post was allowed to earn since 2000 significantly positive profits from the price-regulated services.
(327)
Reviewing Deutsche Post's profitability from the price-regulated services over the whole period 1995-2002, the WIK study comes to the conclusion that Deutsche Post has e.g. until 1999 not suffered from losses from the price-regulated services despite the lump-sum payments to the Pension fund. Since 2000, the WIK study even shows significantly positive returns.
(328)
The Commission has therefore to reject Germany's claim that Deutsche Post was placed in a worse position than competitors with regard to the coverage of social contributions in the price-regulated services, and that the pension subsidy was necessary and proportionate before 2002.
(329)
Notwithstanding the above, the Commission has to admit that in this case there is insufficient evidence for it to quantify exactly the level of wage-based social security contributions that Deutsche Post paid in the years 1995 to 2002. It considers that such a quantification could not properly based on ex-post de facto findings that a certain proportion of social costs from non-price regulated services was shifted to be financed out of price regulated revenues and that Deutsche Post was not disadvantaged in overall terms under the pension fund arrangements because the price regulated revenues were de facto set at a level which was sufficient to cover its contributions to the pension fund including the shifted burdens. It is also not possible to devise a method as to how the Member State could calculate such a level for that period. The Commission finds, after an assessment of legal basis for the regulated prices in force during the period 1995-2002, that it cannot be inferred with certainty from the legislative provisions how the competent authorities decided the composition of the regulated prices on an ex-ante basis. In particular, it cannot be proven in this case with certainty that when the competent authorities fixed the regulated prices at such a level that ultimately covered the shifted costs de facto, they unequivocally earmarked in their decisions a share of the regulated price to precisely cover the amount of claimed burdens from the non-price regulated services.
(330)
Unlike the 2002, 2007 and 2011 price cap decisions where those burdens are explicitly acknowledged and approved by the Postal regulator, that earlier de facto coverage could have been due to considerations of the competent pricing authorities as regards the evolution of other cost components or the development of other business variables. That earlier de facto coverage is therefore in this case not sufficient to quantify exactly and with certainty to which extent the competent authorities have increased the regulated price to take account of the claimed burdens for the non-price regulated services.
(331)
By contrast, for the period since 1 January 2003, it can be clearly established from the 2002, 2007 and 2011 Price cap decisions how the Postal regulator set the composition of the regulated prices. It is certain that they were unambiguously set at a higher level to cover the burdens of the non-price regulated services out of the price-regulated revenues.
(b) Deutsche Post's contribution since 2003
(332)
The PostG 1997 allows Deutsche Post to request that, when the regulator is setting the allowed level of revenues from the exclusive right and the regulated services, the regulator includes into the costs to be recovered from consumers, inter alia, the ‘excess social burden’ as well as the costs for the efficient provision of the universal service. That method was applied by the Postal regulator for the first time in the 2002 price cap decision The Postal regulator also approved the burden on excess social contribution in the 2007 and 2011 Price cap decisions. The fact that only a share of the price-regulated services is subject to ex-ante price control does not alter the Commission's assessment. Deutsche Post was still authorised to recover the entire burden by making use of its dominant position. In that regard, it does not make a difference whether the regulator exercises control ex ante or ex post.
(333)
The Postal regulator has consistently approved Deutsche Post's claim that the burden #2 on incurred social costs in excess of the regulatory contribution rate should be refinanced by the price-regulated revenues. Thus for 2001, to determine the excess social costs (burden #2), the incurred social contributions of Deutsche Post for its civil servants of [40 to 45 %] of the incurred wages (88) were compared to the regulatory benchmark. That benchmark consists of the employers' share of social contribution, accident insurance and supplementary pension insurance, which together total [20 to 25 %] of the incurred wages.
(334)
That difference between the two rates of [15 to 20 %] of the incurred civil servant wage was included in burden #2 and covered by the price-regulated revenues (see Table 2).
(335)
From an economic point of view, Deutsche Post therefore does not bear a rate of 33 % of the incurred wages as wage-based social security contributions, but only a rate of [20 to 25 %]. Since 2003, the remainder has been borne by captive consumers, who pay tariffs calculated to cover Deutsche Post's social costs for the services for which Deutsche Post had an exclusive right until 2007, respectively for the universal services for which Deutsche Post enjoys a dominant position.
(336)
In order to compare the rate applied to the incurred wages to the level of social security contributions of a competitor, it is then still necessary to convert the incurred wage into the gross wage of the civil servants.
(337)
The incurred wage corresponds to between [85 % and 90 %] of the civil servants' gross wage (89). On that basis, [20 to 25 %] of incurred wages corresponds to [17,5 to 22,5 %] of the gross wage.
(338)
As a result of the limitation of Deutsche Post's contribution to the Pension Fund at 33 % and the approval, by the Postal regulator, of burden #2, Deutsche Post thus pays a level of wage-based social security contributions of [17,5 to 22,5 %] of the gross wage of the civil servants.
VII.3.2.3. Comparison
(a) The period 1995-2002
(339)
In the period 1995-2002 the revenues from the tariffs applied by Deutsche Post in the reserved sector considerably reduced the actual economic burden of the contribution made by it to cover its social costs. However, in the absence of an earmarked element of the tariff, the Commission can only establish that the level of Deutsche Post's contribution remained below the benchmark rate. The Commission is unable to calculate the exact difference between those two levels, nor to devise a method that would enable the Member State to do so.
(b) The period since 2003
(340)
In order to compare the regulatory contribution rate to the benchmark rate, it must be noted that the regulatory contribution rate is based on the incurred civil servants' wages that are a too low wage base compared to the private employees' gross wage. The regulatory contribution rate needs therefore to be recalculated as a percentage of civil servants' gross wage.
(341)
Carrying out the comparison for 2006, the non-price regulated services have effectively carried social contributions of [17,5 to 22,5 %] of the civil servants' gross wage (respectively [20 to 25 %] of the incurred civil servants' wage) compared to the benchmark rate of 33,5 %. In terms of social contribution rates, Deutsche Post has therefore benefited from a comparative advantage of [10 to 15 %] of the civil servants' gross wages in 2006.
Table 7
Comparison of the regulatory contribution rate and the benchmark rate for DP's social contribution in 2006
Social contribution rate
Regulatory contribution rate
Benchmark rate for DP's social contribution charge
in percentage of
Private employee's gross wage
Civil servant's gross wage
Civil servant's gross wage
Employer's share
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Health insurance
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Nursing insurance
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Unemployment insurance
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Pension insurance
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Employee's share
20,50 %
Health insurance
6,65 %
Nursing insurance
0,85 %
Unemployment insurance
3,25 %
3,25 %
Pension insurance
9,75 %
9,75 %
Supplementary pension insurance
[0 to 5 %]
Accident insurance
[0 to 5 %]
Contribution rate
[17,5 to 22,5 %]
33,50 %
(342)
Table 7 shows that the benchmark level for Deutsche Post amounts to 33,5 % of the civil servants' gross wage and is [10 to 15] percentage points higher than the level which Deutsche Post has de facto borne.
(343)
The difference of [10 to 15] percentage points for 2006 goes beyond the nominal difference of [8 to 13]% between the benchmark rate of 33,5 % and the regulatory contribution rate of [20 to 25]%. The difference includes a top-up of [2 to 3] percentage points that accounts for fact that the nominal regulatory contribution rate of [20 to 25]% has been inappropriately based on the incurred civil servants' wage and not on the civil servants' gross wage that is equivalent to the private employees' gross wage.
VII.3.2.4. Preliminary conclusion on necessity and proportionality
(344)
The pension subsidy, which covers the funding need of the Pension fund that goes beyond the contribution of 33 % of incurred wages of Deutsche Post's civil servants, is neither necessary nor proportionate, for the following reasons:
1.
Between 1995 and 2002 Deutsche Post actually bore costs below the benchmark level, but the exact difference cannot be determined.
2.
Since 2003 Deutsche Post has on average only borne costs of about [17,5 to 22,5]% of the civil servants' gross compared to the average benchmark rate of 32 % of the civil servants' gross wage; the remainder has been born by the consumer, because the revenues authorised under the price cap include the burden on excess social costs which cover the remaining [10 to 15 %] of civil servants' gross wage.
(345)
The difference in the rates since 2003 comes from two effects:
1.
The level of wage-based social security charges which is borne by undertakings in the mail/parcel sector is 41 % of gross wages. In order to compare it to the level that Deutsche Post pays for its civil servants, it is necessary to make a correction taking into account the fact that the civil servants bear 30 % to 50 % of their health and nursing care expenditures. That contribution by the civil servants is equivalent to the employees' share of health and nursing care expenditures of 7,5 % of gross wages.
2.
The contribution of Deutsche Post is calculated based on the incurred wage, not on the gross wage of the civil servants. The benchmark rate for Deutsche Post's civil servants is therefore 33,5 % of gross wages. The relief that goes beyond that level is in principle neither necessary nor proportionate.
(346)
For the period 1995-2002 it is impossible to determine the exact part of the relief that goes beyond what can be accepted as necessary and proportionate. Since 2003 that part corresponds to [10 to 15 %] of gross wages.
VII.3.2.5. Impact of the particular competitive and regulatory environment on necessity and proportionality
(347)
The assessment of the necessity and the proportionality of the pension subsidy has, however, to take into consideration the particular competitive and regulatory environment.
(348)
As explained in Section II.2.1, Deutsche Post enjoyed until 31 December 2007 an exclusive right for certain letter services. It was entrusted by § 52 PostG 1997 until that date with the universal service obligation foreseen in Chapter 2 of Directive 97/67/EC of the European Parliament and of the Council (90) and § 11 PostG 1997. It has since 1 January 2008 continued to assume the universal service obligation on a voluntary basis.
(349)
As long as and to the extent that Deutsche Post enjoyed an exclusive right for certain letter services, its competitors could not compete for that part of the postal market. Therefore, the fact that for the civil servants who were in charge of the services falling under the exclusive right the Postal regulator allowed Deutsche Post to fully refinance all incurred social costs beyond the level of wage-based social security contributions of its competitors through increased regulated prices was unlikely to affect trade to an extent contrary to the common interest.
(350)
The rationale for the universal service obligation is that in a competitive market, postal operators will not offer certain services in rural and remote areas, or only at prices that are not affordable. Therefore, Article 4 of Directive 97/67/EC obliges Member States to ensure that users enjoy the right to a universal service involving the permanent provision of a postal service of specified quality at all points in their territory at affordable prices for all users.
(351)
The German national legislation places in that regard a particular burden on any postal operator which enjoys a dominant position on a market which falls within the remit of the universal services. Pursuant to § 2 PDLV (91), such an operator has to offer its services on the same conditions to all users. Up to now, only Deutsche Post has enjoyed such a dominant position and has been subject to that obligation.
(352)
Since its incorporation, Deutsche Post has not received any State aid as compensation for universal service obligations. For the services for which it enjoys a dominant position, the Postal regulator has, however, approved increased regulated prices to finance the costs of ensuring the universal service. When assessing the proportionality and necessity of the pension subsidy, the Commission considers it appropriate to take that fact into account.
(353)
The Commission concludes therefore that for the civil servants' social costs that have been incurred for the provision of the price-regulated services, which fall under the universal service obligation and for which Deutsche Post has enjoyed a dominant position, the fact that the Postal regulator has approved a full pass-on of those social costs through higher regulated prices - even if those social costs go beyond the level that is normally assumed by competitors - does not affect trade to an extent contrary to the common interest. That conclusion is based on the particular competitive and regulatory environment in which those services are performed. Therefore, it cannot be extended to cover other sectors.
VII.3.3. Conclusion
(354)
It can therefore be concluded that, from 2003 onwards, Deutsche Post has assumed for the civil servants working for its non-price regulated services a level of wage-based social security contributions that has been 11 to 14 percentage points below the level that competitors have paid.
Figure 8
Comparative advantage in social contribution rate with non-price regulated services (contribution rates in percentage of civil servants' gross wage)
[…]
(355)
That lower level of contributions is neither necessary nor proportionate to attain the objective of a gradual market opening in postal services. On the markets concerned, Deutsche Post is in fierce competition with other undertakings. The Commission therefore considers that the lower level of contributions affects trade to an extent contrary to the common interest and cannot be declared compatible with the internal market.
(356)
The incompatible share of the pension subsidy for the period since 1 January 2003 is calculated as the difference between the benchmark rate and regulatory contribution rate based on the civil servants' gross wage sum in the non-price regulated services according to the formula below:
Table 8
Calculation formula for incompatible aid for period since 1 January 2003
Incompatible aid =
=
(Benchmark rate - regulatory contribution rate)
×
Civil servants' gross wage sum in non-price regulated services
(357)
Based on the available data, the calculations estimate a cumulated comparative advantage of EUR [500 to 1 000] million for the period 2003-2010 (see annex). The annual amount of the incompatible aid has decreased over time from EUR […] million in 2003 to EUR […] million in 2010 due to the shrinking workforce of civil servants.
VII.3.4. Response to the arguments presented by Germany
(358)
The 2011 Extension decision expressed doubts about the necessity and proportionality of the pension subsidy because the non-price regulated services benefited from a level of wage-based social security contributions that has effectively been 11 to 14 percentage points lower than the level that private competitors have had to carry. The 2011 Extension decision quantified the resulting annual advantage to be in the range of EUR 100 to 200 million.
(359)
In reply to the 2011 Extension decision, Germany raises two main objections:
1.
Germany insists that the benchmark rate can only be based on the employer's share of social contributions, because private undertakings have no legal obligation to pay the employees' contribution. Furthermore, the benchmark rate should take into account the fact that Deutsche Post has always paid higher than ‘competitive’ wages.
2.
Germany claims that the Commission has failed to establish that the revenues from the price-regulated universal services were sufficient to finance the claimed burdens of excess social costs.
VII.3.4.1. The Commission is right to include the employees' contribution into the benchmark rate and not to adjust the wage level to a ‘competitive wage’
(360)
Germany argues that any benchmark above the employer's share of the social contribution rate would put Deutsche Post at a disadvantage compared to competitors who are only liable to pay the employer's share.
(361)
With regard to that first argument, the Commission observes that civil servants - unlike private employees - are not obliged to contribute to the pension and unemployment insurances. Therefore, those contributions must necessarily be included in the benchmark rate to ensure that both Deutsche Post and private competitors carry, directly or indirectly, equivalent levels of contributions.
(362)
Germany furthermore maintains that the benchmark rate is applied neither to the gross wage of the civil servants nor to the incurred wage of the civil servants, but to ‘competitive’ wages. In the 2002, 2007 and 2011 regulatory accounts, Deutsche Post considers that the ‘competitive wage’ should be based on the ETV wage or on collective wage agreements for the postal sector from 2003.
(363)
In the 2009 regulatory accounts, the ‘competitive’ wage is defined as the 2007 minimum wage, which is even lower than the ETV wage.
(364)
Germany claims that the calculation based on those ‘competitive’ wages is necessary to place the social costs of Deutsche Post at the same level as those of its competitors.
(365)
The Commission cannot accept that argument because the aid must be limited to the minimum necessary to ensure that the gradual transition from a situation of largely restricted competition to one of genuine competition at Union level takes place under acceptable economic conditions.
(366)
It would be disproportionate to increase the aid to such an extent that since 1995 Deutsche Post would have to finance only social costs based on ‘competitive’ wages that do not reflect labour market conditions in earlier years. Differences in wage levels for personnel hired at different points in time between incumbents and new entrants are a normal fact of economic life.
(367)
In the France Telecom case (92), the Commission also rejected the argument presented by France that the level of wage-based social security contributions should also take into account the fact that civil servants are paid higher wages than the personnel employed by competitors. The Commission pointed out in that context that thanks to civil servants, at the time of the market opening the historic operator had well-qualified and competent personnel, without which it would not have been able to maintain its market position. In any event, it would be entirely artificial to single out specific disadvantages of the postal incumbent and to disregard its considerable advantages e.g. in terms of market share, brand recognition and customer base.
(368)
Finally, Deutsche Post's calculations cannot credibly establish that, without the obligation to employ civil servants, Deutsche Post would have achieved the calculated savings in wage costs. Even assuming that the civil servants would in 1995 have effectively changed to a private employee status, it is neither established how many civil servants would have been replaced in 1995 and later years by private employees nor at which wage level. Just the sheer number of Deutsche Post's civil servants in 1995 (93) renders implausible the assumption that it would have legally and economically possible to replace since 1995 all civil servants by equally productive private employees at a lower wage.
(369)
The Commission therefore rejects those two claims made by Germany with regards to the benchmark rate and the wage.
VII.3.4.2. On Germany's claim that price-regulated revenues have not been sufficient to finance the claimed burdens
(370)
Germany claims that the Commission only assessed the level of wage-based social security contributions for the non-price regulated services but did not verify whether the profits from price-regulated universal services were sufficient to finance the claimed burdens.
(371)
Germany presents two lines of reasoning. First of all, it claims that the Commission did not prove that the national regulator effectively approved the burdens which Deutsche Post has claimed. Secondly, Germany argues that, even if the regulator had approved those burdens, the profits from price-regulated universal services were insufficient to finance them. Germany submitted two expert studies by Professor Weber and CTcon to show that the price-regulated services have not been sufficient to cover the claimed burdens on excess social costs and, consequently, Deutsche Post has been under-compensated for its excess social costs.
(a) The 2002, 2007 and 2011 price cap decisions are based on the regulatory accounts submitted by Deutsche Post and approve all burdens that have been claimed
(372)
Since the 2002 Price cap decision, it has also been clearly documented that the Postal regulator approved the burdens that Deutsche Post had and set the regulated prices accordingly to cover them. The 2007 and 2011 Price cap decisions also confirm that the Postal regulator accepted Deutsche Post's claims and approved the fact that the claimed excess social costs were financed by the price-regulated revenues.
(b) The study by Professor Weber does not support the claim that the profits from the regulated universal services were insufficient to cover the burdens that Deutsche Post had claimed
(373)
The study by Professor Weber covers the period 1995-2010 and recognises that Deutsche Post has not only benefited from the pension subsidy but also from a full coverage of burden #2 by the price-regulated revenues (see Section VI.1.4.2(a) for a detailed description of the study).
(374)
To assess the expert study, it is useful to first recall the price setting rule of Article 20(2) PostG 1997. It requires that the price cap covers the efficient costs of the price-regulated services plus the burdens from social excess costs and net costs from the universal service obligation:
Table 9
Price-setting rule according to Article 20(2) PostG 1997
Price cap for regulated services =
=
Efficient costs for regulated services + burdens =
=
Total costs for regulated services + burden for non-regulated services
(375)
The Postal regulator has to set the regulated prices such that the revenue covers the price-regulated services' own ‘efficient’ costs and the approved burdens. Expressed in a slightly different way, the regulated prices fully finance the total costs of the regulated services - irrespective of whether they are earmarked as ‘burden’ or ‘efficient’ cost - as well as the share of the burden that comes from the non-price regulated services. Article 20(2) PostG 1997 ensures therefore that the approved burdens are fully covered by the price-regulated revenues. Contrary to Germany's claim, it is therefore excluded by law that the price-regulated services suffer from under-compensation due to the take-over of excess social costs from the non-price regulated services.
(376)
The expert study defines in a first step the excess social costs for civil servants as the difference between all social costs incurred by Deutsche Post for its civil servants (contribution to the Pension fund, health expenses, accident insurance, further miscellaneous insurance payment) and the employers' contribution for pension, health and nursing care based on the 2007 minimum wage. In a second step, it compares that difference to burden #2.
(377)
The expert study by Professor Weber suffers from two main defects: First, it exaggerates the level of the excess social costs. Second, it overlooks that as a result of the exaggeration, the excess social costs include cost items for which Deutsche Post receives compensation not under burden #2, but under different headings. In detail, the Commission would point to the following defects:
(378)
First, the expert study calculates the excess social costs based on the employer's share of the social contribution rate. However, the burden #2 is calculated based on the regulatory contribution rate. As the latter is higher than the employer's share of the social contribution rate, the expert study's excess social costs are higher than burden #2. Thus, the expert study includes excess social costs that the Postal regulator has considered as ‘efficient’ costs.
(379)
Second, the expert study omits that burden #1 on excess wages also covers a share of the excess social costs (e.g. due to the difference between incurred wages and the ‘competitive’ wage benchmark) and that they are subsequently financed through burden #1. Further social costs that the expert study includes are covered by separate burdens (e.g. the payments to BAnstPT by burden #6) and consequently compensated. Thus, while the total sum of incurred social costs is shown for civil servants, it is omitted that also other burdens than burden #2 cover excess social costs.
(380)
Third, it must be taken into account that the burden #2 contains excess social costs for both civil servants and private employees: The private employees' incurred social contributions were higher than the regulatory benchmark before 2003 because interest expenses of about EUR […] million for the private employee's supplementary pension insurance were included in those costs. Since 2003, those interest costs have been allocated to the financial costs and the incurred social costs for private employees have been below the regulatory benchmark since then.
(381)
As the expert study includes the total of burden #2 as compensation for the civil servants' excess social costs, the burden #2 provided excessive relief before 2003 and insufficient relief since 2003 for the civil servants' social costs. To calculate the appropriate compensation that burden #2 has provided for civil servants' social excess costs, the burden #2 needs to be accordingly split between civil servants and private employees.
(382)
Consequently, the result of under-compensation is erroneous because the expert study overlooks that the claimed excess social costs are not only covered by burden #2 but and that the Postal regulator has considered a higher share of social costs as ‘efficient’ cost. An appropriate correction of the expert study's mistakes on the compensation side puts the burdens exactly in balance with the excess social costs as required by Article 20(2) PostG 1997.
(383)
Germany's objection that the Commission erred in the 2011 Extension decision to only calculate the comparative advantage for the non-price regulated services must therefore be rejected because, pursuant to Article 20(2) PostG 1997, the Postal regulator has to set the price cap so that the price-regulated revenues cover the efficient costs of the price-regulated services and the approved burdens.
(c) No proof of under-compensation of excess social costs based on WIK study
(384)
Referring to the 2009 regulatory accounts, Germany maintains that Deutsche Post has actually suffered significant losses with its price regulated services since 1990 because the regulated revenues have been eaten up by the costs for the price-regulated services as well as the net costs from the universal service obligations (94) Thus, for that reason as well, Germany denies that the profits from price-regulated services would have been sufficient to finance any excess social costs from the non-price regulated services.
(385)
The Commission observes in that regard first that, since 2003, it is obvious from the Postal regulator's decisions that he has earmarked a share of the price-regulated revenues as compensation for burden #2. The existence of the contribution from the price-regulated revenue is therefore unambiguously established by the regulator's decisions.
(386)
Second, the WIK study shows, in contrast to the 2009 regulatory accounts, that the price-regulated services have since 2000 achieved significantly positive profit margins of more than [6,5 to 8,5]% on sales.
Figure 9
Calculation of ROS for price-regulated services based on WIK Study
[…]
Note:
The calculations are based on the WIK study's adjustments to the 2009 regulatory accounts. Furthermore, it is assumed that the price-regulated services cover all losses of the non-price regulated universal services. The lower profit in 2007 is mainly due to an extraordinary depreciation charge for the real estate portfolio.
(387)
The higher profits since 2000 are directly linked to the reduction in the defined pension contributions according to the 1995 Pension law: While Deutsche Post had assumed annual lump-sum payments of EUR 2 045 million up 1999, the pension contribution went down in 2000 to about EUR 735 million (according to 33 % of incurred civil servant wages). As the Postal regulator did not adjust in 2000 the regulated prices downwards in line with the decreased pension contribution, Deutsche Post's profit increased significantly. The realised profit has also remained after the 2002 price cap decision on a high level because the regulated prices were not sufficiently decreased to be in line with the price-regulated services' costs.
(388)
With regard to Germany's criticism of the WIK study, the Commission finds that the WIK study provides a more appropriate description of Deutsche Post's economic situation in general and of the profits from the price-regulated services in particular compared to the 2009 regulatory accounts. The reasons are the following:
(i) More appropriate allocation of costs to commercial services
(389)
According to the Chronopost judgment, commercial services should bear their direct costs as well as provide an appropriate contribution to the common costs. The appropriate allocation of costs between different services can be proven either by external benchmarks (e.g. market prices) or by internal cost data (95).
(390)
The 2009 regulatory accounts are based on the principle of Article 20(2) PostG 1997 that mandates that the non-price regulated services should only be allocated ‘efficient’ costs while all burdens (e.g. excess costs from the employment of POSTDIENST staff and net costs from the universal service obligation) should be financed by the price-regulated revenues. However, the WIK study finds in its review of the 2009 regulatory accounts that Deutsche Post allocates too high burdens to the price-regulated services and too few costs to the commercial services based on a comparison to the profitability of private competitors.
(391)
The results of the WIK study are confirmed by the assessment of the allegedly ‘competitive’ benchmarks that Deutsche Post has used accounts to calculate the individual burdens: It has already been shown that the regulatory contribution rate for the calculation of burden #2 on excess social costs is a too low benchmark compared to the compulsory social contributions that private competitors have to pay. Furthermore, considering e.g. the infrastructure burden on the post shop network, it is a purely hypothetical and unprovable benchmark that Deutsche Post would not have run any own post office since 1990 without the universal obligation. Similarly it cannot be proven whether Deutsche Post could have since 1990 operated only with personnel for whom it just has to pay wages at the level of the 2007 minimum wage.
(392)
The Commission finds therefore that the results of the WIK study provide a more appropriate calculation of the costs to be allocated to the commercial service.
(393)
Furthermore, the cost valuation must be in line with general accounting principles, in line with Directive 97/67/EC and Directive 2006/111/EC. Neither the increased depreciation charges nor the upward valuation of the supplementary pension costs are contained in the annual accounts of Deutsche Post. Such costs are normally financed out of the accounting profit that a company earns, which holds true for Deutsche Post as well as for its competitors. An upward re-evaluation would therefore favour Deutsche Post compared to competitors.
(ii) Profit benchmarking in consideration of Deutsche Post's risk position
(394)
Deutsche Post's realised profits have since 2000 been significantly above the median ROS of 3,48 % of the WIK-study as well as the lower bound ROS of 6,1 % of the Deloitte-II study. Germany's claim that Deutsche Post has suffered from such high losses that it has not been able to cover the burdens from the price-regulated revenues can therefore not be accepted.
(395)
Furthermore, the Deloitte-II study, which builds on a small comparator set of mainly multinational express parcel operators (e.g. UPS, FedEx, TNT Express), needs to be critically reviewed. The Deloitte-II study's recommendation of a reasonable-profit range starting at a ROS of 6,1 % and a median ROS of 7,4 % neglects the fact that Deutsche Post runs a considerably less capital-intensive and less risky business:
1.
Deutsche Post itself does not operate international express parcel services, which are operated only by its DHL subsidiaries.
2.
Letter operations, which make up to 75 % of Deutsche Post's revenues, need significantly fewer capital investments compared to the multinational parcel operators because the main costs of letter delivery are the labour costs of postmen. Express parcel operators must invest much more heavily in capital-intensive equipment (96).
3.
Deutsche Post's dominant position on the letter market was created and guaranteed by the exclusive right that conferred a captive customer base to Deutsche Post without having had to undertake any major investments into marketing and brand name. By contrast, the multinational parcel operators had to build up their positions in each national market from scratch and have established some of the best known consumer brands (97) at their own risk and expense.
4.
Finally, the market and cost risks of Deutsche Post have been hedged through the granted public measures (98)). In particular, price regulation has provided for coverage of all burdens from the non-price regulated services (99).
(396)
The WIK study is therefore right to apply a profit benchmark below the Deloitte-II range to take proper account of the lower capital intensity and lower business risks of Deutsche Post compared to multinational express parcel operators. However, it is not necessary to determine precisely the level of the benchmark profit because the realised average ROS margins of 8,3 % are already higher than the Deloitte-II study's lower bound estimate of a ROS of 6,1 %. Even based on Germany's own expert study, it could not be established that Deutsche Post would have been under-compensated since 2000.
(397)
In any case, Germany's criticism of the WIK study is hard to understand because the median ROS of 3,48 % does not go beyond the level of profit that the regulator and Deutsche Post have themselves considered as reasonable. On the one hand, as explained in Section IV.4.3, the benchmark ROS of 3,48 % yields in absolute numbers a higher profit than the capital costs (e.g. […] and […]) claimed by Deutsche Post in its regulatory accounts and approved by the regulator. On the other hand, WIK's median ROA of 7,66 % is similar to the return on capital that Deutsche Post […].
(398)
The conclusions on profit benchmarking are not affected by Germany's reference to reasonable profit rates of 7 % to 8 % on sales in the railways and bus transport sectors. Those sectors are more capital-intensive and therefore require a higher return on sales to cover capital cost. On the contrary, those figures confirm that the Deloitte-II study's profit benchmark is more in line with the average ROS of a capital- rather than of a labour-intensive industry.
(c) Conclusions
(399)
The Commission has to reject Germany's claim that the price-regulated revenues have not been sufficient to cover the burdens on excess social costs. Neither the submitted expert study nor the 2009 regulatory accounts support Germany's claim.
(400)
On the contrary, it is clearly documented by the Price cap decision from 2002, 2007 and 2011 that the Postal regulator has consistently approved the compensation of the claimed burdens out of the price-regulated revenues.
VII.3.5. Elimination of incompatible aid for the period from 1 January 2003
(401)
According to the Court's established case-law, the Commission is competent to decide that the Member State concerned must abolish or alter aid (100) when it has found that that aid is incompatible with the internal market. As the Court has consistently held, that obligation is designed to re-establish the previously existing situation (101). In that context, the Court has established that that objective is attained once the recipient has repaid the amounts granted by way of unlawful aid, thus forfeiting the advantage which it had enjoyed over its competitors on the market, and the situation prior to the payment of the aid is restored.
(402)
In line with that case-law, Article 14(1) of Regulation (EC) No 659/1999 lays down that: ‘where negative decisions are taken in respect of unlawful aid, the Commission shall decide that the Member State concerned shall take all necessary measures to recover the aid from the beneficiary […]. The Commission shall not require recovery of the aid if this would be contrary to a general principle of Community law.’
(403)
The Commission further observes that the 2007 and the 2011 Extension decisions focussed on the period 1990-2007. However, the pension subsidy is a continuous aid scheme that did not stop in 2007. Likewise the compensation of the burdens from the price-regulated revenues did not cease in 2007. Indeed, in its submission of 2 January 2012, Germany provided data on the pension subsidy and the price-regulated revenues including 2010. Therefore, the Commission concludes that the recovery of the incompatible share of the pension subsidy should not stop in 2007 but should continue until go until the date of notification of this Decision.
(404)
For the calculation of the aid element which has already been put at the disposal of Deutsche Post, it should be pointed out that, according to the case-law of the Court of Justice, no provision of Union law requires the Commission, when ordering the recovery of aid declared incompatible with the internal market, to fix the exact amount of the aid to be recovered. It is sufficient for the Commission's decision to include information enabling the Member State to work out itself, without overmuch difficulty, that amount (102).
(405)
The incompatible aid has to be calculated according to the formula in Table 8 based on the regulatory contribution rate and the benchmark rate, as defined in the annex and shown in Table 7, and the civil servants' gross wage as defined in Table 6. The amount of incompatible aid granted each year should bear interest until recovery. Interest should be established pursuant to Chapter V of Commission Regulation (EC) No 794/2004 of 21 April 2004 implementing Council Regulation (EC) No 659/1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (103).
(406)
The calculations in the annex, which estimate the incompatible aid for the period from 2003 to 2010, excluding interest, are based on the assumption that civil servants work in the same proportion for price-regulated and non-price regulated services. The available data does not provide information on the exact number of civil servants who have worked for the price-regulated and non-price regulated services. It is therefore assumed that the revenue shares of the price-regulated and non-price regulated services provide a reliable first approximation for the split of the incurred wage costs.
(407)
More detailed data may therefore lead to a more precise calculation and change the results. Germany has recently submitted new information on the civil servants' wage sum in the non-price regulated services for the period from 1995 to 2007. That information suggests that the civil servants' wage sum should be estimated by means of a split based on personnel costs in accordance with the regulatory accounting of Deutsche Post. Such an approach might result in a lower civil servants' wage sum than estimated by the split based on revenue shares. Germany submitted comments on 2 and 19 January 2012 which suggest that, at least with regard to the 2011 Price cap decision, the relative sharing of burdens within the price-regulated services and also between price-regulated and non-price regulated services has been changed. That information seems to indicate that from 2008 onwards a share of burdens has been allocated to non-price regulated services. In the execution of this decision, the precise amount of the incompatible aid will be calculated in cooperation with Germany, taking those considerations into account.
(408)
Despite all its efforts, the Commission has been unable to arrive at a reliable assessment of the amount of incompatible aid for the period 1995 to 2002. Equally, it does not seem possible to incorporate in this Decision calculation parameters which are sufficiently precise to enable the Member State (whether alone or in cooperation with the Commission) to carry out the final calculation during the Decision's implementing phase. In those particular circumstances, respect for the Member State's rights of defence and the principle of legal certainty constitute obstacles to recovery pursuant to Article 14(1) of Regulation (EC) No 659/1999, according to which ‘the Commission shall not require recovery of the aid if this would be contrary to a general principle of Community law’.
(409)
The recovery should therefore start at 1 January 2003 and continue until the comparative advantage for the non-price regulated services has ceased to exist.
(410)
For the time period from the date of notification of this decision, it must be ensured that the level of wage-based social security contributions that Deutsche Post pays for its civil servants is not lower than the level paid by its competitors for private employees. That comparison must take into account any compensation Deutsche Post receives on the basis of price regulation under § 20 PostG.
VIII. AID ASSESSMENT OF PUBLIC TRANSFERS
VIII.1. Assessment of existence of aid pursuant to Article 107(1) TFEU
(411)
Article 107(1) TFEU provides that ‘any aid granted by a Member State or through State resources in any form whatsoever which distorts or threatens to distort competition by favouring certain undertakings or the production of certain goods shall, insofar as it affects trade between Member States, be incompatible with the internal market’. In determining whether a measure constitutes State aid within the meaning of Article 107(1) TFEU, the Commission has to apply the following criteria: the measure must be imputed to the State and use State resources, it must confer an advantage on certain undertakings or certain sectors which distorts competition and it must affect trade between Member States.
(412)
The public transfers constitute State resources, because they were based on Articles 37, 40 PostVerfG 1989 and Article 2 PostUmwG 1994, and were financed from public resources, because they came from the resources of the publicly-owned TELEKOM.
VIII.1.1. Financial advantage granted by public transfers
VIII.1.1.1. Germany's claim of Ablieferungen as special charge
(413)
Germany claims that the public transfers would only have compensated the Ablieferungen that were costs that private competitors would not have normally had to finance. It views the Ablieferungen as a levy ‘sui generis’ which could be qualified neither as a tax nor a dividend.
(414)
Deutsche Post had to pay the Ablieferungen, which ranged between 6,6 % and 10 % of the earned revenues, from 1924 until 1995. According to the KPMG report, the Bundesverfassungsgericht in its judgment of 22 March 1984 did not define the exact legal nature of the Ablieferungen but characterised them as income for the public budget (‘Erwerbseinkünfte’). Furthermore, the Ablieferungen were identified as costs (‘Kosten der Leistung’) that Deutsche Post had to pay for the provision of its services.
(415)
Although the Bundesverfassungsgericht did not define exactly to which extent the Ablieferungen should be considered as a substitute for taxes or dividends, it is clear that the Ablieferungen generated revenue for the public budget:
(416)
Firstly, many Member States used the revenues of the postal and telecommunication monopolies as an income source for the public budget in the past. As BUNDESPOST and their predecessors were up to 1995 exempted from general taxes because of their public-law status, an imposition of a sui-generis levy was used to generate income for the public budget from those sectors. Furthermore, it was sensible from an economic point of view to impose levies on those monopolies. Consumers were ready to accept price increases without greatly reducing their consumption so that a high level of revenue could be generated for the public budget.
(417)
Secondly, unlike private undertakings, Deutsche Post was neither liable to pay direct and indirect taxes nor liable to pay any dividends on the provided equity. As a result, the Ablieferungen were the only means for the federal government - whether in its role of tax authority or shareholder - to receive income from Deutsche Post. In that respect, it does not matter whether the Ablieferungen fully correspond to the definitions of certain tax or dividend regimes. In any case, the Ablieferungen were payments that Deutsche Post had to pay since 1924 that generated revenue for the public budget.
(418)
To conclude, the imposition of the Ablieferungen was in line with the public objective to generate revenues for the public budget - whether in the form of taxes or dividends - from a State monopoly. The Ablieferungen constituted therefore a normal cost that Deutsche Post was liable to finance out of its own resources.
VIII.1.1.2. Germany's claim of public transfers in accordance with private-investor behaviour
(419)
Germany claims that it acted partly as a private investor when granting the public transfers because the public transfers financed profitable investments into Deutsche Post's network.
(420)
However, as the public transfers were granted based on accrued losses as opposed to on investment plans, it is evident that a private investor would have never adopted such an investment strategy.
(421)
Consequently, the public transfers provided a financial advantage to Deutsche Post.
VIII.1.1.3. Germany's claim of compensation of net costs from universal service obligation
(422)
Germany claims that the public transfers would not constitute aid because they compensated the net costs of the universal service obligation.
(423)
The Court ruled in the Altmark judgment (104) that public service compensation does not constitute State aid for the purposes of Article 107 TFEU provided that four cumulative criteria are met: First, the recipient undertaking must actually have public service obligations to discharge, and the obligations must be clearly defined. Second, the parameters on the basis of which the compensation is calculated must be established in advance in an objective and transparent manner. Third, the compensation cannot exceed what is necessary to cover all or part of the costs incurred in the discharge of the public service obligations, taking into account the relevant receipts and a reasonable profit. Finally, where the undertaking which is to discharge public service obligations, in a specific case, is not chosen pursuant to a public procurement procedure which would allow for the selection of the tenderer capable of providing those services at the least cost to the community, the level of compensation needed must be determined on the basis of an analysis of the costs which a typical undertaking, well run and adequately provided with means of transport, would have incurred.
(424)
As Deutsche Post was not selected by means of a public tender and as Germany has not proven that Deutsche Post was a well-run undertaking, the fourth condition of the Altmark judgment is not fulfilled.
VIII.1.2. Conclusions on existence of aid
(425)
The public transfers were granted from State resources and relieved Deutsche Post from costs that are normally assumed by private undertakings. Germany has not been able to prove that the public transfers fulfilled the Altmark criteria to escape the classification of aid.
(426)
For the reasons set out above in Section VII.1.2, the public transfers are liable to distort competition and affect trade.
(427)
The Commission finds therefore that the public transfers constitute aid within the meaning of Article 107(1) TFEU.
VIII.2. Assessment of existing aid pursuant to Article 108(3) TFEU
(428)
The public transfers were introduced by Article 37(2)(3) PostVerfG 1989 and constitute therefore a new aid measure.
VIII.3. Assessment of compatibility pursuant to Article 106(2) TFEU
(429)
Article 106(2) TFEU provides that undertakings entrusted with the operation of services of general economic interest, or having the character of a revenue-producing monopoly are subject to the rules contained in the Treaty, in particular to the rules on competition. However, it foresees an exception from the rules contained in the Treaty, providing that a number of criteria are met: Firstly, there must be an act of entrustment, whereby the State confers responsibility for the execution of a certain task to an undertaking. Secondly, the entrustment must relate to a service of general economic interest. Thirdly, the exception has to be necessary for the performance of the tasks assigned and proportional to that end. Finally, the development of trade must not be affected to such an extent as would be contrary to the interests of the Union.
(430)
The Commission has - in the 1996 and 2001 Communications (105), (106) as well as in the 2005 Framework on services of general economic interest - explained the application of the necessity and proportionality requirements for the exception under Article 106(2) TFEU. Section 2.4 of the 2005 Framework is the latest codification of the meaning and extent of those requirements that have consistently been applied in the past by the Court of Justice, the General Court and the Commission.
(431)
According to Section 2.4 of the 2005 Framework, the necessity and proportionality of the granted compensation must be in line with the following principles:
1.
The amount of compensation may not exceed what is necessary to cover the costs incurred in discharging the public service obligations, taking into account the relevant receipts and reasonable profit for discharging those obligations.
2.
The amount of compensation includes all advantages granted by the State or through State resources in any form whatsoever - irrespective of their classification for the purposes of Article 107(1) TFEU.
3.
The amount of compensation must be actually used for the operation of the service of general economic interest concerned. Public service compensation used to operate on other markets is not justified, and consequently constitutes incompatible State aid.
(432)
In the Commission's decisional practice, public compensation for universal service costs has been considered as compatible aid (or even no aid) as long as the public compensation is lower than the incurred net costs of the universal service (107).
VIII.3.1. Entrustment with a service of general economic interest
(433)
The successive Postal Directives as well as Court jurisprudence (108) have always recognised the universal provision of postal services as a service of general economic interest.
(434)
Deutsche Post was entrusted until 31 December 2007 with the provision of universal postal services by the successive postal laws.
VIII.3.2. Necessity and proportionality of public transfers
(435)
Germany maintains that the public transfers were a proportional compensation measure because they were, according to the 2009 regulatory accounts, significantly below the incurred net costs of the universal service obligations from 1990 to 1995. The 2009 regulatory accounts show in 1995 that, despite the public transfers, Deutsche Post would have suffered from an under-compensation of EUR […] million (actualised value in 1995) of the cumulated net costs deriving from the universal service obligations for the period 1990-1995.
(436)
After the adjustments of the cost allocation and valuation in the 2009 regulatory accounts, the WIK study comes to the conclusion that the public transfers compensated the cumulated net costs from the universal service obligation for the period 1990-1995.
(437)
The WIK calculations show that the compensation exceeded the cumulated net costs by EUR [0 to 20] million in 1995. However, the Commission acknowledges that the quality of the accounting data for those years is poor. Furthermore, WIK has only accepted the Ablieferungen as a capital cost, and not allowed any further reasonable profit.
(438)
For those two reasons, the Commission finds that the WIK study cannot be used as a base to refute Germany's claim that the public transfers constituted a proportional compensation of Deutsche Post's universal service costs.
Table 10
Calculation of cumulated net costs from universal service obligation and public transfers (actualised 1995 values)
2009 regulatory accounts
WIK study
Cumulated net costs
- EUR […] million
- EUR […] million
Public transfers
+ EUR 6 707 million
+ EUR 6 707 million
Over-/under-compensation
- EUR […] million
+ EUR [0 to 20] million
(439)
The public transfers are therefore compatible aid pursuant to Article 106(2) TFEU because they did not exceed the net costs that Deutsche Post had incurred because of its universal service obligations.
IX. THE PUBLIC GUARANTEE FOR DEBT OBLIGATIONS ISSUED BEFORE 1995 CONSTITUTES EXISTING AID PURSUANT TO ARTICLE 108(3) TFEU
(440)
The Commission observes that the rules on the public guarantee for debt obligations were introduced in 1953 by § 22 (4) PostVwG 1953. When the PostVwG 1953 was repealed by the PostVerfG 1989, the same provision was taken over in § 40 PostVerfG 1989 without any modification.
(441)
As the public guarantee for debt obligations was introduced in 1953, and therefore prior to the entry into force of the Treaty of Rome in 1958, it constitutes existing aid according to Article 1(b)(i) of Regulation (EC) No 659/1999.
(442)
§ 2(4) PostUmwG 1995 put an end to that existing aid. The fact that the State remained guarantor for the debt obligations issued prior to the incorporation of Deutsche Post does not constitute new aid, as the advantage for Deutsche Post has been granted at the point in time at which the debt obligation was issued.
X. CONCLUSIONS
(443)
The Commission finds that the pension subsidy and the public transfers constitute aid measures within the meaning of Article 107(1) TFEU because they have relieved Deutsche Post AG of costs that are normally assumed by undertakings.
(444)
The Commission finds that Germany has unlawfully implemented the pension subsidy and the public transfers in breach of Article 108(2) TFEU. The public guarantee for debt obligations issued by Deutsche Post prior to its incorporation constitutes existing aid, which was abolished in 1995.
(445)
The pension subsidy is incompatible with the internal market, in light of Article 107(3)(c) TFEU, to the extent that it provided a comparative advantage for the non-price regulated services whose financing from the price-regulated revenues in light of the burdens was approved by the Postal regulator. Germany has disproportionally relieved Deutsche Post AG from social contributions, since under the pension relief arrangements it not only granted the pension subsidy but also in addition allowed Deutsche Post AG to pass on to consumers of the price-regulated services a share of the non-price regulated services' social costs that should have been borne by itself in order to be in line with private competitors.
(446)
As a result, the pension relief arrangements have placed Deutsche Post AG at an advantageous position with respect to private competitors, since Deutsche Post AG has borne for its non-price regulated services fewer social contribution charges compared to those that private competitors have to compulsorily bear as costs.
(447)
Accordingly, the incompatible aid should be calculated as the difference between the benchmark rate, which aligns Deutsche Post AG's social contribution charges for the non-price regulated services to those of competitors, and the regulatory contribution rate, effectively borne by Deutsche Post AG for its non-price regulated services, multiplied by the civil servants' gross wage sum in the non-price regulated services. In particular, the incompatible aid should be calculated according to the formula in Table 8 based on the definitions of the regulatory contribution rate and the benchmark rate as in Table 7 and in the Annex and the civil servants' gross wage as defined in Table 6.
(448)
The incompatible aid, which has been put at the disposal of Deutsche Post since 1 January 2003, should be recovered from that date until the comparative advantage will have ceased to exist. Furthermore, Germany should take the necessary steps to amend the pension cost relief based on the pension subsidy and the price regulation with a view to abolish the comparative advantage.
(449)
The Commission finds that the public transfers are a compatible aid measure pursuant to Article 106(2) TFEU because they compensated the Deutsche Post's cumulated net costs from the universal service obligation,
HAS ADOPTED THIS DECISION:
Article 1
1. The pension subsidy to Deutsche Post AG constitutes State aid pursuant to Article 107(1) TFEU and has unlawfully been granted by Germany in breach of Article 108(3) TFEU.
2. The pension subsidy is incompatible with the internal market in so far as Germany has disproportionally contributed to the financing of Deutsche Post AG's retired civil servants' pensions.
Article 2
The public transfers that constitute aid to Deutsche Post AG pursuant to Article 107(1) TFEU and were unlawfully granted by Germany in breach of Article 108(3) TFEU are compatible with the internal market.
Article 3
The public guarantee constitutes existing aid to Deutsche Post AG pursuant to Articles 107(1) and 108(3) TFEU.
Article 4
1. Germany shall recover from Deutsche Post AG the incompatible aid referred to in Article 1, which has been put at the disposal of Deutsche Post AG for the period from 1 January 2003 until the comparative advantage has been brought to an end.
2. The sums to be recovered pursuant to paragraph 1 shall bear interest from the date on which they were put at the disposal of the beneficiary until their actual recovery.
3. The interest shall be calculated on a compound basis in accordance with Chapter V of Regulation (EC) No 794/2004 and to Commission Regulation (EC) No 271/2008 (109) amending Regulation (EC) No 794/2004.
4. From the date of notification of this Decision, Germany shall ensure that Deutsche Post AG will no longer benefit from a comparative advantage for the non-price regulated services in light of the financing from the price-regulated revenues of the burdens approved by the Postal regulator.
Article 5
1. Recovery of the aid referred to in Article 1, as foreseen in Article 4, shall be immediate and effective.
2. Germany shall ensure that this Decision is implemented within four months following the date of notification of this Decision.
Article 6
1. Within two months following notification of this Decision, Germany shall submit the following information to the Commission:
(a)
Total amount (principal and recovery interests) to be recovered from Deutsche Post AG;
(b)
Detailed description of the measures already taken and planned to comply with this Decision;
(c)
Documents demonstrating that Deutsche Post AG has been ordered to repay the incompatible aid.
2. Germany shall keep the Commission informed of the progress of the national measures taken to implement this Decision until recovery of the incompatible State aid referred to in Article 1 has been completed. It shall immediately submit, on simple request by the Commission, information on the measures already taken and planned to comply with this Decision. It shall also provide detailed information concerning the amounts of aid and recovery interest already recovered from Deutsche Post AG.
Article 7
This Decision is addressed to the Federal Republic of Germany.
Done at Brussels, 25 January 2012.