SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2011/98/EU
ze dne 13. prosince 2011
o jednotném postupu vyřizování žádostí o jednotné povolení k pobytu a práci na území členského státu pro státní příslušníky třetích zemí a o společném souboru práv pracovníků ze třetích zemí oprávněně pobývajících v některém členském státě
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 79 odst. 2 písm. a) a b) této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
s ohledem na stanovisko Výboru regionů (2),
v souladu s řádným legislativním postupem (3),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Za účelem postupného vytváření prostoru svobody, bezpečnosti a práva stanoví Smlouva o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) opatření, která mají být přijata v oblasti azylu, přistěhovalectví a ochrany práv státních příslušníků třetích zemí.
(2)
Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 uznala nutnost harmonizace vnitrostátních právních předpisů upravujících podmínky přijímání a pobytu státních příslušníků třetích zemí. V této souvislosti zejména prohlásila, že Evropská unie by měla zajistit spravedlivé zacházení se státními příslušníky třetích zemí, kteří oprávněně pobývají na území členských států, a že důraznější politika integrace by měla směřovat k tomu, aby jim byla přiznána práva a povinnosti srovnatelné s právy a povinnostmi občanů Unie. V souladu s tím Evropská rada požádala Radu, aby přijala právní nástroje na základě návrhů Komise. Nezbytnost dosažení cílů vytyčených v Tampere byla znovu potvrzena Stockholmským programem přijatým Evropskou radou na jednání konaném ve dnech 10. a 11. prosince 2009.
(3)
Ustanovení o jednotném postupu pro vyřizování žádostí ústící v kombinovaný doklad, který bude v rámci jediného správního aktu zahrnovat jak povolení k pobytu, tak pracovní povolení, by měla přispět ke zjednodušení a harmonizaci pravidel, která se v současnosti používají v členských státech. Toto procesní zjednodušení již bylo několika členskými státy zavedeno, přičemž s sebou přineslo účinnější postup jak pro migranty, tak pro jejich zaměstnavatele, a umožnilo snáze kontrolovat oprávněnost jejich pobytu a legálnost jejich zaměstnání.
(4)
Aby umožnily první vstup na své území, měly by mít členské státy možnost vydat jednotné povolení, nebo pokud takové povolení vydávají pouze po vstupu na své území, vízum. Členské státy by měly tato jednotná povolení nebo víza vydávat včas.
(5)
Je třeba stanovit procesní pravidla pro postup posuzování žádostí o jednotné povolení. Tento postup by měl být s ohledem na běžné pracovní vytížení správních orgánů členských států účinný a snadno zvládnutelný, transparentní a spravedlivý, aby dotyčným osobám nabízel odpovídající právní jistotu.
(6)
Ustanoveními této směrnice by neměla být dotčena pravomoc členských států regulovat přijímání státních příslušníků třetích zemí, včetně objemu vstupů státních příslušníků třetích zemí přicházejících za účelem výkonu zaměstnání.
(7)
Tato směrnice by se neměla vztahovat na vyslané státní příslušníky třetích zemí. To by nemělo bránit státním příslušníkům třetích zemí, kteří oprávněně pobývají a legálně pracují v některém členském státě a byli vysláni do jiného členského státu, aby po dobu svého vyslání nadále požívali rovného zacházení ve srovnání se státními příslušníky členského státu původu, pokud jde o ty podmínky zaměstnání, které nejsou ovlivněny uplatňováním směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb (4).
(8)
Tato směrnice by se neměla vztahovat na státní příslušníky třetích zemí, kteří nabyli právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta v souladu se směrnicí Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (5), jelikož mají výhodnější právní postavení a zvláštní druh povolení k pobytu „dlouhodobě pobývajícího rezidenta - EU“.
(9)
Tato směrnice by se neměla vztahovat na státní příslušníky třetích zemí, kteří byli přijati na území členského státu za účelem výkonu sezónní práce, vzhledem k jejich dočasnému postavení.
(10)
Povinností členských států určit, zda má žádost podávat státní příslušník třetí země, nebo jeho zaměstnavatel, by neměla být dotčena případná ujednání požadující zapojení obou těchto stran do příslušného řízení. Členské státy by měly rozhodnout, zda má být žádost o jednotné povolení podána v cílovém členském státě, nebo ze třetí země. V případech, kdy státnímu příslušníkovi třetí země není povoleno podat žádost ze třetí země, by členské státy měly zajistit, aby žádost mohl podat zaměstnavatel v cílovém členském státě.
(11)
Ustanovení této směrnice o jednotném postupu vyřizování žádostí a o jednotném povolení by se neměla týkat jednotných nebo dlouhodobých víz.
(12)
Určením příslušného orgánu podle této směrnice by neměly být dotčeny pravomoci ani úloha jiných orgánů a případně sociálních partnerů, pokud jde o posuzování žádosti a rozhodnutí o ní.
(13)
Lhůta pro přijetí rozhodnutí o žádosti by neměla zahrnovat dobu nezbytnou pro uznání odborné kvalifikace nebo dobu nezbytnou pro vydání víza. Touto směrnicí by neměly být dotčeny vnitrostátní postupy uznávání diplomů.
(14)
Jednotné povolení by mělo být navrženo v souladu s nařízením Rady (ES) č. 1030/2002 ze dne 13. června 2002, kterým se stanoví jednotný vzor povolení k pobytu pro státní příslušníky třetích zemí (6), které umožňuje členským státům uvádět doplňující informace, zejména zda je dotyčné osobě povolen výkon práce. Členský stát by měl uvést, mimo jiné za účelem lepší kontroly migrace, nejenom v jednotném povolení, ale také ve všech vydaných povoleních k pobytu informace, které se týkají povolení k výkonu práce, bez ohledu na druh povolení nebo právní titul pobytu, na základě kterého byl státní příslušník třetí země přijat na území členského státu a byl mu poskytnut přístup na trh práce dotčeného členského státu.
(15)
Ustanovení této směrnice o povoleních k pobytu vydaných za jiným účelem, než je výkon práce, by se měla týkat pouze podoby těchto povolení a neměla by jimi být dotčena unijní nebo vnitrostátní pravidla pro postupy pro přijímání a postupy pro vydávání těchto povolení.
(16)
Ustanovení této směrnice o jednotném povolení a o povolení k pobytu vydaném za jiným účelem, než je výkon práce, by neměla bránit členským státům ve vydávání dalšího dokumentu v papírové podobě, jenž by umožňoval poskytnutí přesnějších informací o pracovním poměru, neboť pro takové informace není v povolení k pobytu dostatek prostoru. Takového dokumentu lze využít pro předcházení vykořisťování státních příslušníků třetích zemí a pro boj proti nelegálnímu zaměstnávání, avšak pro členské státy by mělo být jeho použití dobrovolné, přičemž daný dokument by neměl nahrazovat pracovní povolení, neboť by tak docházelo k narušení koncepce jednotného povolení. Uvedené informace lze rovněž uchovávat v elektronické podobě za využití technických možností podle článku 4 a podle bodu 16 písm. a) přílohy I nařízení (ES) č. 1030/2002.
(17)
Podmínky a kritéria, na základě kterých může být žádost o vydání, změnu či obnovení jednotného povolení zamítnuta, nebo na jejichž základě může být jednotné povolení odňato, by měly být objektivní a měly by být stanoveny vnitrostátními právními předpisy, a to včetně podmínky dodržovat zásadu upřednostňování pracovníků Unie, jak vyplývá zejména z příslušných ustanovení aktů o přistoupení z roku 2003 a z roku 2005. Rozhodnutí o zamítnutí nebo odnětí jednotného povolení by měla být řádně odůvodněna.
(18)
Státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou držiteli platného cestovního dokladu a jednotného povolení vydaného členským státem, který uplatňuje schengenské acquis v plném rozsahu, by měli být oprávněni vstoupit a volně se pohybovat na území členských států, jež uplatňují schengenské acquis v plném rozsahu, po dobu nejvýše tří měsíců během jakéhokoli šestiměsíčního období v souladu nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 ze dne 15. března 2006, kterým se stanoví kodex Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (7) a článkem 21 Úmluvy k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (Schengenská úmluva) (8).
(19)
Chybí-li horizontální právní předpisy Unie, práva státních příslušníků třetích zemí se liší podle toho, ve kterém členském státě vykonávají práci a jaká je jejich státní příslušnost. S cílem dále rozvíjet soudržnou přistěhovaleckou politiku, snížit rozdíl v právech, která mají občané Unie a státní příslušníci třetích zemí, kteří legálně pracují v členském státě, a doplnit stávající acquis v oblasti přistěhovalectví, by měl být stanoven soubor práv, zejména s cílem vymezit oblasti, ve kterých je zajištěna rovnost zacházení s uvedenými pracovníky ze třetích zemí, kteří zatím nejsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty, ve srovnání s vlastními státními příslušníky členského státu. Cílem takových ustanovení je zavést minimální rovné podmínky v rámci Unie a uznat, že tito státní příslušníci třetích zemí přispívají hospodářství Unie svou prací a daňovými odvody; kromě toho mají uvedená ustanovení sloužit jako ochrana, díky níž bude omezena nekalá soutěž mezi vlastními státními příslušníky členského státu a státními příslušníky třetích zemí v důsledku možného vykořisťování státních příslušníků třetích zemí. Pracovník ze třetí země by měl být v této směrnici vymezen, aniž je dotčen výklad pojmu pracovního poměru v jiných ustanoveních práva Unie, jako státní příslušník třetí země, který byl přijat na území některého členského státu, oprávněně pobývá na jeho území a je v daném členském státě oprávněn pracovat v rámci placeného poměru v souladu s vnitrostátním právem nebo s vnitrostátní praxí.
(20)
Všichni státní příslušníci třetích zemí, kteří oprávněně pobývají a pracují ve členských státech, by měli bez ohledu na původní účel nebo důvod přijetí požívat přinejmenším společného souboru práv vycházejícího z rovného zacházení ve srovnání se státními příslušníky hostitelského členského státu. Právo na rovné zacházení v oblastech vymezených touto směrnicí by mělo být přiznáno nejen těm státním příslušníkům třetích zemí, kteří byli přijati v členském státě za účelem výkonu práce, nýbrž i těm, kteří byli přijati z jiných důvodů a byl jim poskytnut přístup na trh práce tohoto členského státu v souladu s jinými ustanoveními unijního nebo vnitrostátního práva, včetně rodinných příslušníků pracovníků ze třetích zemí, kteří byli přijati členskými státem v souladu se směrnicí Rady 2003/86/ES ze dne 22. září 2003 o právu na sloučení rodiny (9), státních příslušníků třetích zemí, kteří byli přijati členským státem v souladu se směrnicí Rady 2004/114/ES ze dne 13. prosince 2004 o podmínkách přijímání státních příslušníků třetích zemí za účelem studia, výměnných pobytů žáků, neplacené odborné přípravy nebo dobrovolné služby (10), a vědeckých pracovníků, kteří byli přijati v souladu se směrnicí Rady 2005/71/ES ze dne 12. října 2005 o zvláštním postupu pro přijímání státních příslušníků třetích zemí pro účely vědeckého výzkumu (11).
(21)
Právo na rovné zacházení ve vymezených oblastech by mělo být úzce spojeno s oprávněným pobytem státního příslušníka třetí země a přístupem na trh práce v členském státě, které jsou zakotveny v jednotném povolení, jež zahrnuje oprávnění pobývat a vykonávat práci, a v povolení k pobytu vydaném pro jiné účely, jež bude obsahovat informace o povolení k výkonu práce.
(22)
Pracovní podmínky podle této směrnice by měly zahrnovat přinejmenším mzdu a výpověď, podmínky bezpečnosti práce a ochrany zdraví na pracovišti, pracovní dobu a dovolenou, a to při zohlednění platných kolektivních smluv.
(23)
Členský stát by měl uznat odbornou kvalifikaci státního příslušníka třetí země získanou v jiném členském státě stejným způsobem jakou občanů Unie a měl by zohlednit kvalifikace získané ve třetí zemi v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES ze dne 7. září 2005 o uznávání odborných kvalifikací (12). Právem na rovné zacházení, jež je přiznáno pracovníkům ze třetích zemí, pokud jde o uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o odborné kvalifikaci v souladu s odpovídajícími vnitrostátními postupy, by neměla být dotčena pravomoc členských států přijímat tyto pracovníky ze třetích zemí na svůj trh práce.
(24)
Pracovníci ze třetích zemí by měli mít právo na rovné zacházení, pokud jde o sociální zabezpečení. Oblasti sociálního zabezpečení jsou vymezeny nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (13). Ustanovení o rovném zacházení uvedená v této směrnici, pokud jde o dávky sociálního zabezpečení, by se měla vztahovat rovněž na pracovníky přijaté do členského státu přímo ze třetí země. Tato směrnice by však neměla přiznávat pracovníkům ze třetích zemí více práv, než která jsou již stanovena ve stávajících právních předpisech Unie v oblasti sociálního zabezpečení státních příslušníků třetích zemí v situacích s přeshraničním prvkem. Tato směrnice by dále neměla přiznávat práva týkající se situací, které jsou mimo oblast působnosti práva Unie, například ve vztahu k rodinným příslušníkům pobývajícím ve třetí zemi. Tato směrnice by měla poskytovat práva pouze těm rodinným příslušníkům, kteří se připojí k pracovníkům ze třetí země, aby pobývali v některém členském státě na základě sloučení rodiny, nebo těm, kteří již v daném členském státě oprávněně pobývají.
(25)
Členské státy by měly zajistit rovné zacházení alespoň příslušníkům třetích zemí, kteří jsou zaměstnáni nebo kteří jsou po minimální době zaměstnání registrováni jako nezaměstnaní. Jakýmkoli omezením rovného zacházení v oblasti sociálního zabezpečení podle této směrnice by neměla být dotčena práva přiznaná v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1231/2010 ze dne 24. listopadu 2010, kterým se rozšiřuje působnost nařízení (ES) č. 883/2004 a nařízení (ES) č. 987/2009 na státní příslušníky třetích zemí, na které se tato nařízení dosud nevztahují pouze z důvodu jejich státní příslušnosti (14).
(26)
Právo Unie neomezuje pravomoc členských států uspořádat svůj systém sociálního zabezpečení. Pokud neexistuje harmonizace na úrovni Unie, každý členský stát stanoví podmínky, za nichž jsou dávky sociálního zabezpečení poskytovány, jakož i výši těchto dávek a dobu jejich poskytování. Při výkonu této pravomoci by však členské státy měly jednat v souladu s právem Unie.
(27)
Rovné zacházení s pracovníky ze třetích zemí by se nemělo vztahovat na opatření v oblasti odborné přípravy, která jsou financována v rámci systémů sociální pomoci.
(28)
Tato směrnice by měla být používána, aniž jsou dotčena příznivější ustanovení obsažená v právu Unie a v příslušných mezinárodních nástrojích.
(29)
Členské státy by měly uvést v účinnost ustanovení této směrnice bez diskriminace na základě pohlaví, rasy, barvy pleti, etnického nebo sociálního původu, genetických vlastností, jazyka, náboženského vyznání nebo víry, politických nebo jiných názorů, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, narození, postižení, věku nebo sexuální orientace, zejména v souladu se směrnicí Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ (15), a směrnicí Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (16).
(30)
Jelikož cílů této směrnice, totiž stanovení jednotného postupu vyřizování žádostí o jednotné povolení k pobytu a práci na území členského státu pro státní příslušníky třetích zemí a společného souboru práv pro pracovníky ze třetích zemí, kteří oprávněně pobývají v členském státě, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a proto jich může být z důvodu rozsahu a účinků opatření lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“). V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů.
(31)
Tato směrnice dodržuje základní práva a ctí zásady uznávané v Listině základních práv Evropské unie v souladu s čl. 6 odst. 1 Smlouvy o EU.
(32)
Členské státy se v souladu se Společným politickým prohlášením členských států a Komise o informativních dokumentech ze dne 28. září 2011 zavázaly, že v odůvodněných případech doplní oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu o jeden či více dokumentů s informacemi o vztahu mezi jednotlivými složkami směrnice a příslušnými částmi vnitrostátních nástrojů přijatých za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu. V případě této směrnice považuje normotvůrce předložení těchto dokumentů za odůvodněné.
(33)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 21) o postavení Spojeného království a Irska, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, a aniž je dotčen článek 4 uvedeného protokolu, se tyto členské státy neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro ně není závazná ani použitelná.
(34)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, se Dánsko neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro ně není závazná ani použitelná,
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
KAPITOLA I
OBECNÁ USTANOVENÍ
Článek 1
Předmět
1. Tato směrnice stanoví:
a)
jednotný postup pro vyřizování žádostí o vydání jednotného povolení k pobytu pro státní příslušníky třetích zemí za účelem výkonu práce na území některého členského státu, s cílem zjednodušit postupy pro jejich přijímání a usnadnit kontrolu jejich právního postavení, a
b)
společný soubor práv pro pracovníky ze třetích zemí, kteří oprávněně pobývají v členském státě, založený na zásadě rovného zacházení ve srovnání se státními příslušníky daného členského státu, bez ohledu na původní důvod jejich přijetí na území tohoto členského státu.
2. Touto směrnicí nejsou dotčeny pravomoci členských států, pokud jde o přijímání státních příslušníků třetích zemí na jejich trhy práce.
Článek 2
Definice
Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
„státním příslušníkem třetí země“ osoba, která není občanem Unie ve smyslu čl. 20 odst. 1 Smlouvy o fungování EU;
b)
„pracovníkem ze třetí země“ státní příslušník třetí země, který byl přijat na území členského státu a který oprávněně pobývá na jeho území a je v daném členském státě oprávněn pracovat v rámci placeného poměru v souladu s vnitrostátním právem nebo s vnitrostátní praxí;
c)
„jednotným povolením“ povolení k pobytu vydané orgány členského státu, které umožňuje státnímu příslušníkovi třetí země oprávněně pobývat na jeho území za účelem výkonu práce;
d)
„jednotným postupem vyřizování žádostí“ jakýkoliv postup, který na základě jediné žádosti o povolení pobývat a vykonávat práci na území členského státu podané státním příslušníkem třetí země nebo jeho zaměstnavatelem vede k rozhodnutí o této žádosti o jednotné povolení.
Článek 3
Oblast působnosti
1. Tato směrnice se vztahuje na:
a)
státní příslušníky třetích zemí, kteří žádají o pobyt v členském státě za účelem výkonu práce;
b)
státní příslušníky třetích zemí, kteří byli členským státem přijati v souladu s unijním nebo vnitrostátním právem za jiným účelem, než je výkon práce, kteří jsou oprávněni k výkonu práce a kteří jsou držiteli povolení k pobytu v souladu s nařízením (ES) č. 1030/2002, a
c)
státní příslušníky třetích zemí, kteří byli členským státem přijati v souladu s unijním nebo vnitrostátním právem za účelem výkonu práce.
2. Tato směrnice se nevztahuje na státní příslušníky třetích zemí:
a)
kteří jsou rodinnými příslušníky občanů Unie, kteří vykonali nebo vykonávají právo volného pohybu v rámci Unie v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států (17);
b)
kteří spolu se svými rodinnými příslušníky, a bez ohledu na svou státní příslušnost, požívají práv na volný pohyb rovnocenných s právy občanů Unie podle dohod mezi Unií a jejími členskými státy nebo dohod mezi Unií a třetími zeměmi;
c)
kteří jsou vysláni, a to po dobu, po kterou jsou vysláni;
d)
kteří požádali o přijetí nebo byli přijati na území členského státu jako osoby převedené v rámci společnosti;
e)
kteří požádali o přijetí nebo byli přijati na území členského státu jako sezónní pracovníci nebo jako au pair;
f)
kteří jsou oprávněni pobývat v členském státě na základě dočasné ochrany nebo kteří zažádali o povolení k pobytu v tomto členském státě z tohoto důvodu a vyčkávají rozhodnutí o svém právním postavení;
g)
kterým byla přiznána mezinárodní ochrana podle směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany (18), nebo kteří o mezinárodní ochranu podle uvedené směrnice požádali a o jejichž žádosti nebylo dosud s konečnou platností rozhodnuto;
h)
kterým byla přiznána ochrana v souladu s vnitrostátním právem, mezinárodními závazky nebo praxí členského státu nebo kteří o ochranu v souladu s vnitrostátním právem, mezinárodními závazky nebo praxí členského státu požádali a o jejichž žádosti nebylo s konečnou platností rozhodnuto;
i)
kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty v souladu se směrnicí 2003/109/ES;
j)
jejichž navrácení bylo odloženo z faktických nebo právních důvodů;
k)
kteří zažádali o přijetí nebo kteří byli přijati na území členského státu jako osoby samostatně výdělečně činné;
l)
kteří zažádali o přijetí nebo byli přijati jako námořníci za účelem zaměstnání či práce v jakékoli funkci na palubě lodi registrované v členském státě nebo plující pod vlajkou členského státu.
3. Členské státy mohou rozhodnout, že se kapitola II nevztahuje na státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou oprávněni pracovat na území členského státu po dobu nepřesahující šest měsíců nebo kteří byli přijati do členského státu za účelem studia.
4. Kapitola II se nepoužije na státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou oprávněni k výkonu práce na základě víza.
KAPITOLA II
JEDNOTNÝ POSTUP VYŘIZOVÁNÍ ŽÁDOSTÍ A JEDNOTNÉ POVOLENÍ
Článek 4
Jednotný postup vyřizování žádostí
1. Žádost o vydání, změnu či obnovení jednotného povolení se podává v rámci jednotného postupu vyřizování žádostí. Členské státy určí, zda má žádost o jednotné povolení podat státní příslušník třetí země, nebo jeho zaměstnavatel. Členské státy se rovněž mohou rozhodnout přijímat žádosti od obou. Má-li žádost podat státní příslušník třetí země, umožní mu členské státy podat žádost ze třetí země nebo, pokud tak stanoví vnitrostátní právní předpisy, na území členského státu, na němž státní příslušník třetí země oprávněně pobývá.
2. Členské státy žádost posoudí žádost podanou podle odstavce 1 a přijmou rozhodnutí o vydání, změně či obnovení jednotného povolení, pokud žadatel splňuje požadavky stanovené v unijním nebo vnitrostátním právu. Rozhodnutí o vydání, změně či obnovení jednotného povolení představuje jediný správní akt zahrnující povolení k pobytu i pracovní povolení.
3. Jednotným postupem vyřizování žádostí není dotčen postup pro udělování víz, který může být vyžadován pro první vstup.
4. V případě splnění stanovených podmínek vydají členské státy jednotné povolení státním příslušníkům třetích zemí, kteří požádají o přijetí, a již přijatým státním příslušníkům třetích zemí, kteří požádají o obnovení či změnu svých povolení k pobytu poté, co vstoupí v platnost vnitrostátní prováděcí právní předpisy.
Článek 5
Příslušný orgán
1. Členské státy určí orgán příslušný k přijímání žádostí a vydávání jednotného povolení.
2. Příslušný orgán rozhoduje o celé žádosti co nejdříve, v každém případě nejpozději do čtyř měsíců ode dne jejího podání.
Za mimořádných okolností souvisejících s obtížností posouzení žádosti může být lhůta uvedená v prvním pododstavci prodloužena.
Pro případ, kdy rozhodnutí není učiněno ve lhůtě stanovené v tomto odstavci, jsou stanoveny právní důsledky vnitrostátními právními předpisy.
3. Příslušný orgán rozhodnutí písemně oznámí žadateli v souladu s oznamovacími postupy stanovenými příslušnými vnitrostátními právními předpisy.
4. V případě, že informace nebo dokumenty připojené k žádosti nejsou podle kritérií stanovených ve vnitrostátním právu úplné, příslušný orgán písemně vyrozumí žadatele o tom, že jsou požadovány dodatečné informace nebo dokumenty, přičemž stanoví přiměřenou lhůtu pro jejich předložení. Lhůta uvedená v odstavci 2 se pozastaví do doby, než příslušný orgán nebo jiné dotčené orgány obdrží požadované dodatečné informace. Pokud dodatečné informace nebo dokumenty nejsou v této lhůtě poskytnuty, může příslušný orgán žádost zamítnout.
Článek 6
Jednotné povolení
1. Členské státy při vydávání jednotného povolení použijí jednotný vzor stanovený nařízením (ES) č. 1030/2002 a uvedou informace týkající se pracovního povolení v souladu s písm. a) bodem 7.5-9 přílohy uvedeného nařízení.
Členské státy mohou uvést další informace o pracovním poměru státního příslušníka třetí země (například jméno a adresu zaměstnavatele, místo výkonu zaměstnání, pracovní náplň, pracovní dobu, odměnu) v papírové podobě nebo tyto údaje uložit v elektronické podobě podle článku 4 nařízení (ES) č. 1030/2002 a podle písm. a) bodu 16 přílohy uvedeného nařízení.
2. Členské státy při vydávání jednotného povolení nevydávají žádná dodatečná povolení za účelem prokázání povolení přístupu na trh práce.
Článek 7
Povolení k pobytu vydaná za jiným účelem, než je výkon práce
1. Při vydávání povolení k pobytu v souladu s nařízením (ES) č. 1030/2002 členské státy uvedou informace týkající se pracovního povolení bez ohledu na druh povolení.
Členské státy mohou uvést další informace o pracovním poměru státního příslušníka třetí země (například jméno a adresu zaměstnavatele, místo výkonu zaměstnání, pracovní náplň, pracovní dobu, odměnu) v papírové podobě nebo tyto údaje uložit v elektronické podobě podle článku 4 nařízení (ES) č. 1030/2002 a podle písm. a) bodu 16 přílohy I uvedeného nařízení.
2. Při vydávání povolení k pobytu podle nařízení (ES) č. 1030/2002 členské státy nevydávají dodatečná povolení prokazující povolení přístupu na trh práce.
Článek 8
Procesní záruky
1. V písemném oznámení rozhodnutí o zamítnutí žádosti o vydání, změnu nebo obnovení jednotného povolení nebo rozhodnutí, kterým se jednotné povolení odnímá na základě požadavků stanovených unijním nebo vnitrostátním právem, je uvedeno odůvodnění.
2. Proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti o vydání, změnu nebo obnovení či o odnětí jednotného povolení je možné podat opravný prostředek v dotčeném členském státě v souladu s vnitrostátním právem. V písemném oznámení podle odstavce 1 je uveden soud nebo správní orgán, u kterého může dotčená osoba podat opravný prostředek, a lhůta pro toto podání.
3. Žádost může být považována za nepřípustnou z důvodu stanovení objemu vstupů přijímaných státních příslušníků třetích zemí přicházejících za účelem výkonu zaměstnání, a nemusí být z tohoto důvodu zpracována.
Článek 9
Přístup k informacím
Členské státy poskytnou na žádost státnímu příslušníkovi třetí země a budoucímu zaměstnavateli dostatečné informace o dokumentech nezbytných k podání úplné žádosti.
Článek 10
Poplatky
Členské státy případně mohou od žadatelů požadovat zaplacení poplatků za vyřizování žádostí v souladu s touto směrnicí. Výše těchto poplatků je přiměřená a může vycházet ze skutečně poskytnutých služeb v rámci vyřizování žádostí a vydávání povolení.
Článek 11
Práva na základě jednotného povolení
V případě, kdy je podle vnitrostátního práva vydáno jednotné povolení, je jeho držitel po dobu jeho platnosti oprávněn přinejmenším:
a)
ke vstupu a pobytu na území členského státu, který jednotné povolení vydal, pokud držitel splňuje všechny požadavky pro přijetí v souladu s vnitrostátním právem;
b)
k volnému přístupu na celé území členského státu, který jednotné povolení vydal, v rámci omezení stanovených vnitrostátním právem;
c)
k výkonu konkrétního zaměstnání, k němuž je oprávněn podle jednotného povolení v souladu s vnitrostátním právem;
d)
k tomu, aby byl poučen o svých právech souvisejících s povolením, která jsou přiznána na základě této směrnice nebo vnitrostátního práva.
KAPITOLA III
PRÁVO NA ROVNÉ ZACHÁZENÍ
Článek 12
Právo na rovné zacházení
1. Pracovníci ze třetích zemí, kteří jsou uvedeni v čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) mají právo na rovné zacházení ve srovnání se státními příslušníky členského státu, ve kterém pobývají, pokud jde o:
a)
pracovní podmínky, včetně odměňování, propouštění a zdraví a bezpečnosti na pracovišti;
b)
svobodu sdružování a spolčování a členství v organizaci zastupující pracovníky nebo zaměstnavatele nebo v jakékoli organizaci, jejíž členové náleží k určité profesní skupině, včetně využívání výhod poskytovaných takovými organizacemi, aniž jsou dotčeny vnitrostátní předpisy o veřejném pořádku a veřejné bezpečnosti;
c)
vzdělávání a odbornou přípravu;
d)
uznávání diplomů, osvědčení a jiných odborných kvalifikací v souladu s příslušnými vnitrostátními postupy;
e)
oblasti sociálního zabezpečení, jak jsou definovány v nařízení (ES) č. 883/2004;
f)
daňové výhody, je-li pracovník pro daňové účely považován za rezidenta příslušného členského státu;
g)
přístup ke zboží a službám a dodávky zboží a služeb určených veřejnosti, včetně postupů pro získání bydlení, stanovených vnitrostátním právem, aniž by byla dotčena smluvní svoboda v souladu s unijním a vnitrostátním právem;
h)
poradenské služby poskytované úřady práce.
2. Členské státy mohou rovné zacházení omezit takto:
a)
pokud jde o odst. 1 písm. c):
i)
omezením jeho uplatnění na ty pracovníky ze třetích zemí, kteří jsou zaměstnáni nebo kteří byli zaměstnáni a jsou zaregistrováni jako nezaměstnaní,
ii)
vyloučením těch pracovníků ze třetích zemí, kteří byli na jejich území přijati v souladu se směrnicí 2004/114/ES,
iii)
vyloučením grantů a půjček na studium a obživu či jiných grantů a půjček,
iv)
stanovením zvláštních podmínek v souladu s vnitrostátním právem, zahrnujících vysokou úroveň znalostí jazyka a zaplacení školného, jedná-li se o přístup k vysokoškolskému a pomaturitnímu vzdělání a k odborné přípravě bez přímé spojitosti s výkonem konkrétního zaměstnání;
b)
omezením práv poskytnutých pracovníkům ze třetích zemí podle odst. 1 písm. e), aniž by však tato práva byla omezena u pracovníků ze třetích zemí, kteří jsou již zaměstnáni nebo kteří byli zaměstnáni po dobu nejméně šesti měsíců a kteří jsou zaregistrováni jako nezaměstnaní.
Členské státy mohou navíc rozhodnout, že se odst. 1 písm. e), pokud jde o rodinné dávky, nepoužije na státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou oprávněni pracovat na území členského státu po dobu nejvýše šesti měsíců, státní příslušníky třetích zemí, kteří byli přijati za účelem studia, nebo na státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou oprávněni k výkonu práce na základě víza;
c)
pokud jde o daňové výhody podle odst. 1 písm. f), omezením jeho působnosti na případy, kdy se bydliště nebo obvyklé místo pobytu rodinných příslušníků pracovníka ze třetí země, pro které uplatňuje nárok na daňové zvýhodnění, nachází na území dotčeného členského státu;
d)
pokud jde o odst. 1 písm. g):
i)
omezením jeho uplatnění na ty pracovníky ze třetích zemí, kteří jsou zaměstnáni,
ii)
omezením přístupu k bydlení.
3. Právem na rovné zacházení stanoveným v odstavci 1 není dotčeno právo členského státu odejmout povolení k pobytu vydané podle této směrnice, povolení k pobytu vydané za jiným účelem, než je výkon práce, nebo jakékoli jiné povolení pracovat v členském státě, nebo odmítnout jejich obnovení.
4. Pracovníci ze třetích zemí stěhující se do třetí země nebo jejich pozůstalí, kteří pobývají ve třetí zemi a jejichž práva jsou odvozena od dotyčných pracovníků, obdrží v souvislosti se stářím, invaliditou nebo úmrtím zákonný důchod vyplývající z předcházejícího zaměstnání dotyčného pracovníka, na nějž vznikl nárok v souladu s právními předpisy uvedenými v článku 3 nařízení (ES) č. 883/2004, a to za stejných podmínek a podle stejné výměry jako státní příslušníci dotčených členských států, kteří se odstěhují do třetí země.
KAPITOLA IV
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 13
Příznivější ustanovení
1. Tato směrnice se použije, aniž jsou dotčena příznivější ustanovení:
a)
unijního práva včetně dvoustranných a mnohostranných dohod mezi Unií nebo Unií a jejími členskými státy na jedné straně a jednou nebo několika třetími zeměmi na straně druhé, a
b)
dvoustranných nebo mnohostranných dohod mezi jedním nebo několika členskými státy a jednou nebo několika třetími zeměmi.
2. Touto směrnicí není dotčeno právo členských států přijmout nebo zachovat ustanovení, která jsou příznivější pro osoby, na něž se vztahuje.
Článek 14
Informování veřejnosti
Každý členský zpřístupní široké veřejnosti pravidelně aktualizovaný soubor informací o podmínkách přijetí státních příslušníků třetích zemí na jeho území za účelem výkonu práce a o podmínkách pobytu na jeho území za tímto účelem.
Článek 15
Podávání zpráv
1. Komise pravidelně a poprvé do 25. prosince 2016 předloží Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování této směrnice členskými státy a navrhne změny, jež považuje za nezbytné.
2. V souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 862/2007 ze dne 11. července 2007 o statistice Společenství v oblasti migrace a mezinárodní ochrany (19) členské státy každoročně a poprvé do 25. prosince 2014 poskytnou Komisi statistiky o počtech státních příslušníků třetích zemí, kterým bylo v předchozím kalendářním roce uděleno jednotné povolení.
Článek 16
Provedení
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 25. prosince 2014. Neprodleně sdělí Komisi znění těchto předpisů.
Tato opatření přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 17
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 18
Určení
Tato směrnice je určena členským státům v souladu se Smlouvami.
Ve Štrasburku dne 13. prosince 2011.
DIRECTIVE 2011/98/EU OF THE EUROPEAN PARLIAMENT AND OF THE COUNCIL
of 13 December 2011
on a single application procedure for a single permit for third-country nationals to reside and work in the territory of a Member State and on a common set of rights for third-country workers legally residing in a Member State
THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL OF THE EUROPEAN UNION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular points (a) and (b) of Article 79(2) thereof,
Having regard to the proposal from the European Commission,
Having regard to the opinion of the European Economic and Social Committee (1),
Having regard to the opinion of the Committee of the Regions (2),
Acting in accordance with the ordinary legislative procedure (3),
Whereas:
(1)
For the gradual establishment of an area of freedom, security and justice, the Treaty on the Functioning of the European Union (TFEU) provides for measures to be adopted in the fields of asylum, immigration and protection of the rights of third-country nationals.
(2)
The European Council, at its special meeting in Tampere on 15 and 16 October 1999, acknowledged the need for harmonisation of national law governing the conditions for admission and residence of third-country nationals. In this context, it stated in particular that the European Union should ensure fair treatment of third-country nationals who are legally residing in the territory of the Member States and that a more vigorous integration policy should aim to grant them rights and obligations comparable to those of citizens of the Union. The European Council accordingly asked the Council to adopt the legal instruments on the basis of Commission proposals. The need for achieving the objectives defined at Tampere was reaffirmed by the Stockholm Programme, which was adopted by the European Council at its meeting of 10 and 11 December 2009.
(3)
Provisions for a single application procedure leading to a combined title encompassing both residence and work permits within a single administrative act will contribute to simplifying and harmonising the rules currently applicable in Member States. Such procedural simplification has already been introduced by several Member States and has made for a more efficient procedure both for the migrants and for their employers, and has allowed easier controls of the legality of their residence and employment.
(4)
In order to allow initial entry into their territory, Member States should be able to issue a single permit or, if they issue single permits only after entry, a visa. Member States should issue such single permits or visas in a timely manner.
(5)
A set of rules governing the procedure for examination of the application for a single permit should be laid down. That procedure should be effective and manageable, taking account of the normal workload of the Member States’ administrations, as well as transparent and fair, in order to offer appropriate legal certainty to those concerned.
(6)
The provisions of this Directive should be without prejudice to the competence of the Member States to regulate the admission, including the volumes of admission, of third-country nationals for the purpose of work.
(7)
Posted third-country nationals should not be covered by this Directive. This should not prevent third-country nationals who are legally residing and working in a Member State and posted to another Member State from continuing to enjoy equal treatment with respect to nationals of the Member State of origin for the duration of their posting, in respect of those terms and conditions of employment which are not affected by the application of Directive 96/71/EC of the European Parliament and of the Council of 16 December 1996 concerning the posting of workers in the framework of the provision of services (4).
(8)
Third-country nationals who have acquired long-term resident status in accordance with Council Directive 2003/109/EC of 25 November 2003 on the status of third-country nationals who are long-term residents (5) should not be covered by this Directive given their more privileged status and their specific type of residence permit ‘long-term resident-EU’.
(9)
Third-country nationals who have been admitted to the territory of a Member State to work on a seasonal basis should not be covered by this Directive given their temporary status.
(10)
The obligation on the Member States to determine whether the application is to be made by a third-country national or by his or her employer should be without prejudice to any arrangements requiring both to be involved in the procedure. The Member States should decide whether the application for a single permit is to be made in the Member State of destination or from a third country. In cases where the third-country national is not allowed to make an application from a third country, Member States should ensure that the application may be made by the employer in the Member State of destination.
(11)
The provisions of this Directive on the single application procedure and on the single permit should not concern uniform or long-stay visas.
(12)
The designation of the competent authority under this Directive should be without prejudice to the role and responsibilities of other authorities and, where applicable, the social partners, with regard to the examination of, and the decision on, the application.
(13)
The deadline for adopting a decision on the application should not include the time required for the recognition of professional qualifications or the time required for issuing a visa. This Directive should be without prejudice to national procedures on the recognition of diplomas.
(14)
The single permit should be drawn up in accordance with Council Regulation (EC) No 1030/2002, of 13 June 2002 laying down a uniform format for residence permits for third-country nationals (6), enabling Member States to enter further information, in particular as to whether or not the person is permitted to work. A Member State should indicate, inter alia, for the purpose of better control of migration, not only on the single permit but also on all the issued residence permits, the information relating to the permission to work, irrespective of the type of the permit or the residence title on the basis of which the third-country national has been admitted to the territory and has been given access to the labour market of that Member State.
(15)
The provisions of this Directive on residence permits for purposes other than work should apply only to the format of such permits and should be without prejudice to Union or national rules on admission procedures and on procedures for issuing such permits.
(16)
The provisions of this Directive on the single permit and on the residence permit issued for purposes other than work should not prevent Member States from issuing an additional paper document in order to be able to give more precise information on the employment relationship for which the format of the residence permit leaves insufficient space. Such a document can serve to prevent the exploitation of third-country nationals and combat illegal employment but should be optional for Member States and should not serve as a substitute for a work permit thereby compromising the concept of the single permit. Technical possibilities offered by Article 4 of Regulation (EC) No 1030/2002 and point (a)16 of the Annex thereto can also be used to store such information in an electronic format.
(17)
The conditions and criteria on the basis of which an application to issue, amend or renew a single permit can be rejected, or on the basis of which the single permit can be withdrawn, should be objective and should be laid down in national law including the obligation to respect the principle of Union preference as expressed in particular in the relevant provisions of the 2003 and 2005 Acts of Accession. Rejection and withdrawal decisions should be duly reasoned.
(18)
Third-country nationals who are in possession of a valid travel document and a single permit issued by a Member State applying the Schengen acquis in full, should be allowed to enter into and move freely within the territory of the Member States applying the Schengen acquis in full, for a period up to three months in any six-month period in accordance with Regulation (EC) No 562/2006 of the European Parliament and of the Council of 15 March 2006 establishing a Community Code on the rules governing the movement of persons across borders (Schengen Borders Code) (7) and Article 21 of the Convention implementing the Schengen Agreement of 14 June 1985 between the Governments of the States of the Benelux Economic Union, the Federal Republic of Germany and the French Republic on the gradual abolition of checks at their common borders (8) (Schengen Convention).
(19)
In the absence of horizontal Union legislation, the rights of third-country nationals vary, depending on the Member State in which they work and on their nationality. With a view to developing further a coherent immigration policy and narrowing the rights gap between citizens of the Union and third-country nationals legally working in a Member State and complementing the existing immigration acquis, a set of rights should be laid down in order, in particular, to specify the fields in which equal treatment between a Member State’s own nationals and such third-country nationals who are not yet long-term residents is provided. Such provisions are intended to establish a minimum level playing field within the Union, to recognise that such third-country nationals contribute to the Union economy through their work and tax payments and to serve as a safeguard to reduce unfair competition between a Member State’s own nationals and third-country nationals resulting from the possible exploitation of the latter. A third-country worker in this Directive should be defined, without prejudice to the interpretation of the concept of employment relationship in other provisions of Union law, as a third-country national who has been admitted to the territory of a Member State, who is legally residing and who is allowed, in the context of a paid relationship, to work there in accordance with national law or practice.
(20)
All third-country nationals who are legally residing and working in Member States should enjoy at least a common set of rights based on equal treatment with the nationals of their respective host Member State, irrespective of the initial purpose of or basis for admission. The right to equal treatment in the fields specified by this Directive should be granted not only to those third-country nationals who have been admitted to a Member State to work but also to those who have been admitted for other purposes and have been given access to the labour market of that Member State in accordance with other provisions of Union or national law, including family members of a third-country worker who are admitted to the Member State in accordance with Council Directive 2003/86/EC of 22 September 2003 on the right to family reunification (9); third-country nationals who are admitted to the territory of a Member State in accordance with Council Directive 2004/114/EC of 13 December 2004 on the conditions of admission of third-country nationals for the purposes of studies, pupil exchange, unremunerated training or voluntary service (10); and researchers admitted in accordance with Council Directive 2005/71/EC of 12 October 2005 on a specific procedure for admitting third-country nationals for the purposes of scientific research (11).
(21)
The right to equal treatment in specified fields should be strictly linked to the third-country national’s legal residence and the access given to the labour market in a Member State, which are enshrined in the single permit encompassing the authorisation to reside and work and in residence permits issued for other purposes containing information on the permission to work.
(22)
Working conditions as referred to in this Directive should cover at least pay and dismissal, health and safety at the workplace, working time and leave taking into account collective agreements in force.
(23)
A Member State should recognise professional qualifications acquired by a third-country national in another Member State in the same way as those of citizens of the Union and should take into account qualifications acquired in a third country in accordance with Directive 2005/36/EC of the European Parliament and of the Council of 7 September 2005 on the recognition of professional qualifications (12). The right to equal treatment accorded to third-country workers as regards recognition of diplomas, certificates and other professional qualifications in accordance with the relevant national procedures should be without prejudice to the competence of Member States to admit such third-country workers to their labour market.
(24)
Third-country workers should enjoy equal treatment as regards social security. Branches of social security are defined in Regulation (EC) No 883/2004 of the European Parliament and of the Council of 29 April 2004 on the coordination of social security systems (13). The provisions on equal treatment concerning social security in this Directive should also apply to workers admitted to a Member State directly from a third country. Nevertheless, this Directive should not confer on third-country workers more rights than those already provided in existing Union law in the field of social security for third-country nationals who are in cross-border situations. This Directive, furthermore, should not grant rights in relation to situations which lie outside the scope of Union law, such as in relation to family members residing in a third country. This Directive should grant rights only in relation to family members who join third-country workers to reside in a Member State on the basis of family reunification or family members who already reside legally in that Member State.
(25)
Member States should ensure at least equal treatment of third-country nationals who are in employment or who, after a minimum period of employment, are registered as unemployed. Any restrictions to the equal treatment in the field of social security under this Directive should be without prejudice to the rights conferred pursuant to Regulation (EU) No 1231/2010 of the European Parliament and of the Council of 24 November 2010 extending Regulation (EC) No 883/2004 and Regulation (EC) No 987/2009 to nationals of third countries who are not already covered by these Regulations solely on the ground of their nationality (14).
(26)
Union law does not limit the power of the Member States to organise their social security schemes. In the absence of harmonisation at Union level, it is for each Member State to lay down the conditions under which social security benefits are granted, as well as the amount of such benefits and the period for which they are granted. However, when exercising that power, Member States should comply with Union law.
(27)
Equal treatment of third-country workers should not apply to measures in the field of vocational training which are financed under social assistance schemes.
(28)
This Directive should be applied without prejudice to more favourable provisions contained in Union law and applicable international instruments.
(29)
Member States should give effect to the provisions of this Directive without discrimination on the basis of sex, race, colour, ethnic or social origin, genetic characteristics, language, religion or beliefs, political or other opinions, membership of a national minority, fortune, birth, disabilities, age or sexual orientation in particular in accordance with Council Directive 2000/43/EC of 29 June 2000 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin (15) and Council Directive 2000/78/EC of 27 November 2000 establishing a general framework for equal treatment in employment and occupation (16).
(30)
Since the objectives of this Directive, namely laying down a single application procedure for issuing a single permit for third-country nationals to work in the territory of a Member State and a common set of rights for third-country workers legally residing in a Member State, cannot be sufficiently achieved by the Member States and can therefore, by reason of the scale and effects of the action, be better achieved at Union level, the Union may adopt measures, in accordance with the principle of subsidiarity as set out in Article 5 of the Treaty on European Union (TEU). In accordance with the principle of proportionality as set out in that Article, this Directive does not go beyond what is necessary in order to achieve those objectives.
(31)
This Directive respects the fundamental rights and observes the principles recognised by the Charter of Fundamental Rights of the European Union in accordance with Article 6(1) of the TEU.
(32)
In accordance with the Joint Political Declaration of Member States and the Commission on explanatory documents of 28 September 2011, Member States have undertaken to accompany, in justified cases, the notification of their transposition measures with one or more documents explaining the relationship between the components of a directive and the corresponding parts of national transposition instruments. With regard to this Directive, the legislator considers the transmission of such documents to be justified.
(33)
In accordance with Articles 1 and 2 of the Protocol (No 21) on the position of the United Kingdom and Ireland, annexed to the TEU and to the TFEU, and without prejudice to Article 4 of that Protocol, those Member States are not taking part in the adoption of this Directive and are not bound by it or subject to its application.
(34)
In accordance with Articles 1 and 2 of the Protocol (No 22) on the position of Denmark, annexed to the TEU and to the TFEU, Denmark is not taking part in the adoption of this Directive and is not bound by it or subject to its application,
HAVE ADOPTED THIS DIRECTIVE:
CHAPTER I
GENERAL PROVISIONS
Article 1
Subject matter
1. This Directive lays down:
(a)
a single application procedure for issuing a single permit for third-country nationals to reside for the purpose of work in the territory of a Member State, in order to simplify the procedures for their admission and to facilitate the control of their status; and
(b)
a common set of rights to third-country workers legally residing in a Member State, irrespective of the purposes for which they were initially admitted to the territory of that Member State, based on equal treatment with nationals of that Member State.
2. This Directive is without prejudice to the Member States’ powers concerning the admission of third-country nationals to their labour markets.
Article 2
Definitions
For the purposes of this Directive, the following definitions apply:
(a)
‘third-country national’ means a person who is not a citizen of the Union within the meaning of Article 20(1) TFEU;
(b)
‘third-country worker’ means a third-country national who has been admitted to the territory of a Member State and who is legally residing and is allowed to work in the context of a paid relationship in that Member State in accordance with national law or practice;
(c)
‘single permit’ means a residence permit issued by the authorities of a Member State allowing a third-country national to reside legally in its territory for the purpose of work;
(d)
‘single application procedure’ means any procedure leading, on the basis of a single application made by a third-country national, or by his or her employer, for the authorisation of residence and work in the territory of a Member State, to a decision ruling on that application for the single permit.
Article 3
Scope
1. This Directive shall apply to:
(a)
third-country nationals who apply to reside in a Member State for the purpose of work;
(b)
third-country nationals who have been admitted to a Member State for purposes other than work in accordance with Union or national law, who are allowed to work and who hold a residence permit in accordance with Regulation (EC) No 1030/2002; and
(c)
third-country nationals who have been admitted to a Member State for the purpose of work in accordance with Union or national law.
2. This Directive shall not apply to third-country nationals:
(a)
who are family members of citizens of the Union who have exercised, or are exercising, their right to free movement within the Union in accordance with Directive 2004/38/EC of the European Parliament and of the Council of 29 April 2004 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States (17);
(b)
who, together with their family members, and irrespective of their nationality, enjoy rights of free movement equivalent to those of citizens of the Union under agreements either between the Union and the Member States or between the Union and third countries;
(c)
who are posted for as long as they are posted;
(d)
who have applied for admission or have been admitted to the territory of a Member State to work as intra-corporate transferees;
(e)
who have applied for admission or have been admitted to the territory of a Member State as seasonal workers or au pairs;
(f)
who are authorised to reside in a Member State on the basis of temporary protection, or who have applied for authorisation to reside there on that basis and are awaiting a decision on their status;
(g)
who are beneficiaries of international protection under Council Directive 2004/83/EC of 29 April 2004 on minimum standards for the qualification and status of third-country nationals or stateless persons as refugees or as persons who otherwise need international protection and the content of the protection granted (18) or who have applied for international protection under that Directive and whose application has not been the subject of a final decision;
(h)
who are beneficiaries of protection in accordance with national law, international obligations or the practice of a Member State or have applied for protection in accordance with national law, international obligations or the practice of a Member State and whose application has not been the subject of a final decision;
(i)
who are long-term residents in accordance with Directive 2003/109/EC;
(j)
whose removal has been suspended on the basis of fact or law;
(k)
who have applied for admission or who have been admitted to the territory of a Member State as self-employed workers;
(l)
who have applied for admission or have been admitted as seafarers for employment or work in any capacity on board of a ship registered in or sailing under the flag of a Member State.
3. Member States may decide that Chapter II does not apply to third-country nationals who have been either authorised to work in the territory of a Member State for a period not exceeding six months or who have been admitted to a Member State for the purpose of study.
4. Chapter II shall not apply to third-country nationals who are allowed to work on the basis of a visa.
CHAPTER II
SINGLE APPLICATION PROCEDURE AND SINGLE PERMIT
Article 4
Single application procedure
1. An application to issue, amend or renew a single permit shall be submitted by way of a single application procedure. Member States shall determine whether applications for a single permit are to be made by the third-country national or by the third-country national’s employer. Member States may also decide to allow an application from either of the two. If the application is to be submitted by the third-country national, Member States shall allow the application to be introduced from a third country or, if provided for by national law, in the territory of the Member State in which the third-country national is legally present.
2. Member States shall examine an application made under paragraph 1 and shall adopt a decision to issue, amend or renew the single permit if the applicant fulfils the requirements specified by Union or national law. A decision to issue, amend or renew the single permit shall constitute a single administrative act combining a residence permit and a work permit.
3. The single application procedure shall be without prejudice to the visa procedure which may be required for initial entry.
4. Member States shall issue a single permit, where the conditions provided for are met, to third-country nationals who apply for admission and to third-country nationals already admitted who apply to renew or modify their residence permit after the entry into force of the national implementing provisions.
Article 5
Competent authority
1. Member States shall designate the authority competent to receive the application and to issue the single permit.
2. The competent authority shall adopt a decision on the complete application as soon as possible and in any event within four months of the date on which the application was lodged.
The time limit referred to in the first subparagraph may be extended in exceptional circumstances, linked to the complexity of the examination of the application.
Where no decision is taken within the time limit provided for in this paragraph, any consequences shall be determined by national law.
3. The competent authority shall notify the decision to the applicant in writing in accordance with the notification procedures laid down in the relevant national law.
4. If the information or documents in support of the application are incomplete according to the criteria specified in national law, the competent authority shall notify the applicant in writing of the additional information or documents required, setting a reasonable deadline to provide them. The time limit referred to in paragraph 2 shall be suspended until the competent authority or other relevant authorities have received the additional information required. If the additional information or documents is not provided within the deadline set, the competent authority may reject the application.
Article 6
Single permit
1. Member States shall issue a single permit using the uniform format as laid down in Regulation (EC) No 1030/2002 and shall indicate the information relating to the permission to work in accordance with point (a)7.5-9 of the Annex thereto.
Member States may indicate additional information related to the employment relationship of the third-country national (such as the name and address of the employer, place of work, type of work, working hours, remuneration) in paper format, or store such data in electronic format as referred to in Article 4 of Regulation (EC) No 1030/2002 and in point (a)16 of the Annex thereto.
2. When issuing the single permit Member States shall not issue additional permits as proof of authorisation to access the labour market.
Article 7
Residence permits issued for purposes other than work
1. When issuing residence permits in accordance with Regulation (EC) No 1030/2002 Member States shall indicate the information relating to the permission to work irrespective of the type of the permit.
Member States may indicate additional information related to the employment relationship of the third-country national (such as the name and address of the employer, place of work, type of work, working hours, remuneration) in paper format, or store such data in electronic format as referred to in Article 4 of Regulation (EC) No 1030/2002 and point (a)16 of the Annex thereto.
2. When issuing residence permits in accordance with Regulation (EC) No 1030/2002, Member States shall not issue additional permits as proof of authorisation to access the labour market.
Article 8
Procedural guarantees
1. Reasons shall be given in the written notification of a decision rejecting an application to issue, amend or renew a single permit, or a decision withdrawing a single permit on the basis of criteria provided for by Union or national law.
2. A decision rejecting the application to issue, amend or renew or withdrawing a single permit shall be open to legal challenge in the Member State concerned, in accordance with national law. The written notification referred to in paragraph 1 shall specify the court or administrative authority where the person concerned may lodge an appeal and the time limit therefor.
3. An application may be considered as inadmissible on the grounds of volume of admission of third-country nationals coming for employment and, on that basis, need not to be processed.
Article 9
Access to information
Member States shall provide, upon request, adequate information to the third-country national and the future employer on the documents required to make a complete application.
Article 10
Fees
Member States may require applicants to pay fees, where appropriate, for handling applications in accordance with this Directive. The level of such fees shall be proportionate and may be based on the services actually provided for the processing of applications and the issuance of permits.
Article 11
Rights on the basis of the single permit
Where a single permit has been issued in accordance with national law, it shall authorise, during its period of validity, its holder at least to:
(a)
enter and reside in the territory of the Member State issuing the single permit, provided that the holder meets all admission requirements in accordance with national law;
(b)
have free access to the entire territory of the Member State issuing the single permit within the limits provided for by national law;
(c)
exercise the specific employment activity authorised under the single permit in accordance with national law;
(d)
be informed about the holder’s own rights linked to the permit conferred by this Directive and/or by national law.
CHAPTER III
RIGHT TO EQUAL TREATMENT
Article 12
Right to equal treatment
1. Third-country workers as referred to in points (b) and (c) of Article 3(1) shall enjoy equal treatment with nationals of the Member State where they reside with regard to:
(a)
working conditions, including pay and dismissal as well as health and safety at the workplace;
(b)
freedom of association and affiliation and membership of an organisation representing workers or employers or of any organisation whose members are engaged in a specific occupation, including the benefits conferred by such organisations, without prejudice to the national provisions on public policy and public security;
(c)
education and vocational training;
(d)
recognition of diplomas, certificates and other professional qualifications in accordance with the relevant national procedures;
(e)
branches of social security, as defined in Regulation (EC) No 883/2004;
(f)
tax benefits, in so far as the worker is deemed to be resident for tax purposes in the Member State concerned;
(g)
access to goods and services and the supply of goods and services made available to the public including procedures for obtaining housing as provided by national law, without prejudice to the freedom of contract in accordance with Union and national law;
(h)
advice services afforded by employment offices.
2. Member States may restrict equal treatment:
(a)
under point (c) of paragraph 1 by:
(i)
limiting its application to those third-country workers who are in employment or who have been employed and who are registered as unemployed;
(ii)
excluding those third-country workers who have been admitted to their territory in conformity with Directive 2004/114/EC;
(iii)
excluding study and maintenance grants and loans or other grants and loans;
(iv)
laying down specific prerequisites including language proficiency and the payment of tuition fees, in accordance with national law, with respect to access to university and post-secondary education and to vocational training which is not directly linked to the specific employment activity;
(b)
by limiting the rights conferred on third-country workers under point (e) of paragraph 1, but shall not restrict such rights for third-country workers who are in employment or who have been employed for a minimum period of six months and who are registered as unemployed.
In addition, Member States may decide that point (e) of paragraph 1 with regard to family benefits shall not apply to third-country nationals who have been authorised to work in the territory of a Member State for a period not exceeding six months, to third-country nationals who have been admitted for the purpose of study, or to third-country nationals who are allowed to work on the basis of a visa.
(c)
under point (f) of paragraph 1 with respect to tax benefits by limiting its application to cases where the registered or usual place of residence of the family members of the third-country worker for whom he/she claims benefits, lies in the territory of the Member State concerned.
(d)
under point (g) of paragraph 1 by:
(i)
limiting its application to those third-country workers who are in employment;
(ii)
restricting access to housing;
3. The right to equal treatment laid down in paragraph 1 shall be without prejudice to the right of the Member State to withdraw or to refuse to renew the residence permit issued under this Directive, the residence permit issued for purposes other than work, or any other authorisation to work in a Member State.
4. Third-country workers moving to a third country, or their survivors who reside in a third country and who derive rights from those workers, shall receive, in relation to old age, invalidity and death, statutory pensions based on those workers’ previous employment and acquired in accordance with the legislation referred to in Article 3 of Regulation (EC) No 883/2004, under the same conditions and at the same rates as the nationals of the Member States concerned when they move to a third country.
CHAPTER IV
FINAL PROVISIONS
Article 13
More favourable provisions
1. This Directive shall apply without prejudice to more favourable provisions of:
(a)
Union law, including bilateral and multilateral agreements between the Union, or the Union and its Member States, on the one hand and one or more third countries on the other; and
(b)
bilateral or multilateral agreements between one or more Member States and one or more third countries.
2. This Directive shall be without prejudice to the right of Member States to adopt or maintain provisions that are more favourable to the persons to whom it applies.
Article 14
Information to the general public
Each Member State shall make available to the general public a regularly updated set of information concerning the conditions of third-country nationals’ admission to and residence in its territory in order to work there.
Article 15
Reporting
1. Periodically, and for the first time by 25 December 2016, the Commission shall present a report to the European Parliament and the Council on the application of this Directive in the Member States and shall propose amendments it deems necessary.
2. Annually, and for the first time by 25 December 2014, Member States shall communicate to the Commission statistics on the volumes of third-country nationals who have been granted a single permit during the previous calendar year, in accordance with Regulation (EC) No 862/2007 of the European Parliament and of the Council of 11 July 2007 on Community statistics on migration and international protection (19).
Article 16
Transposition
1. Member States shall bring into force the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with this Directive by 25 December 2013. They shall forthwith communicate to the Commission the text of those provisions.
When Member States adopt those measures, they shall contain a reference to this Directive or shall be accompanied by such a reference on the occasion of their official publication. The methods of making such reference shall be laid down by Member States.
2. Member States shall communicate to the Commission the text of the main provisions of national law which they adopt in the field covered by this Directive.
Article 17
Entry into force
This Directive shall enter into force on the day following its publication in the Official Journal of the European Union.
Article 18
Addressees
This Directive is addressed to the Member States in accordance with the Treaties.
Done at Strasbourg, 13 December 2011.