ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 22. června 2005
o podporách, které Nizozemsko provedlo ve prospěch společnosti AVR za účelem zpracovávání nebezpečného odpadu
(oznámeno pod číslem K(2005) 1789)
(Pouze nizozemské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2006/237/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
po vyzvání zúčastněných stran, aby předložily své připomínky v souladu s uvedenými články (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1 POSTUP
(1)
V dopise ze dne 7. ledna 2003 (zaregistrovaném dne 10. ledna 2003 pod číslem A/30189) Nizozemsko oznámilo provozní podporu ve prospěch společnosti AVR Nutsbedrijf Gevaarlijk Afval BV (dále jen „společnost AVR Nuts“) za účelem zpracovávání nebezpečného odpadu určeného k odstranění v Nizozemsku. Převážná část této podpory se týkala spalování tohoto druhu odpadu ve dvou rotačních bubnových pecích (dále jen „RBP“). Nizozemsko se odvolávalo na čl. 86 odst. 2 Smlouvy a požádalo Komisi, aby rozhodla, že opatření nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy, protože jde o přiměřenou kompenzaci za závazek poskytovat službu obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86 odst. 2 Smlouvy. Případ byl zaregistrován jako podpora č. N 43/2003.
(2)
V dopisech ze dne 7. února (s referenčním údajem D/50847) a 22. dubna 2003 (s referenčním údajem D/52566) Komise požádala o doplňující informace. Nizozemsko poskytlo doplňující informace v dopise ze dne 24. března 2003 (zaregistrovaném dne 28. března 2003 pod číslem A/32279) a ze dne 19. června 2003 (zaregistrovaném dne 25. června pod číslem A/34394). Zástupci Nizozemska a útvarů Komise se setkali dne 21. května 2003. Dva konkurenti dopisem ze dne 2. května 2003 (zaregistrovaným dne 5. května 2003 pod číslem A/33155) podali společnou stížnost proti podpoře. V dopise ze dne 20. května 2003 (zaregistrovaném ještě téhož dne pod číslem A/33548) oznámili Komisi, že se k této stížnosti připojila dceřiná společnost jednoho z nich.
(3)
Rozhodnutím K (2003) 1763 ze dne 24. června 2003 Komise zahájila řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy ohledně oznámeného opatření podpory. Případ byl zaregistrován jako podpora č. K 43/2003. Rozhodnutí bylo Nizozemsku oznámeno dopisem ze dne 26. června 2003 (s referenčním údajem D/230250). Toto rozhodnutí bylo uveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 20. srpna 2003 (2). Komise obdržela připomínky čtyř zúčastněných stran (zaregistrovaných pod čísly A/36309, A/36463, A/36645, A/36679, A/36870, A/37077, A/37480 a A/37569), mezi kterými byl i jeden ze dvou konkurentů, kteří už v květnu podali stížnost; tato stížnost byla navíc podána jménem dalšího podniku, který je součástí koncernu, k němuž patří jeden z původních dvou konkurentů podávajících stížnost (dále jsou tyto čtyři subjekty souhrnně označovány jako „dva společně jednající konkurenti“). Komise tyto připomínky zaslala Nizozemsku v dopisech ze dne 1. října (s referenčním údajem D/56129), 29. října (s referenčním údajem D/56898), 7. října (s referenčním údajem D/57120) a 12. listopadu 2003 (s referenčním údajem D/57185). Tyto dopisy rovněž obsahují další otázky Komise.
(4)
V dopise ze dne 13. srpna 2003 (zaregistrovaném dne 14. srpna 2003 pod číslem A/35706) dva společně jednající konkurenti Komisi oznámili, že část podpory byla společnosti AVR Nuts vyplacena, a požádali Komisi, aby přijala rozhodnutí na základě článku 11 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (3), kterými by Nizozemsku uložila povinnost pozastavit další platby a vyžádat si předběžné navrácení podpory. Na žádost Komise ze dne 20. srpna 2003 (dopis s referenčním údajem D/55321) Nizozemsko v dopise ze dne 25. září 2003 (zaregistrovaném dne 30. září 2003 pod číslem A/36690) potvrdilo, že oznámená podpora, pokud jde o rok 2002 a první čtvrtletí roku 2003, byla společnosti AVR Nuts vyplacena. V dopise ze dne 20. října 2003 (s referenčním údajem D/56735) Komise dvěma společně jednajícím konkurentům oznámila, že nemá v úmyslu požadovaná rozhodnutí přijmout. Dva společně jednající konkurenti svou žádost důrazně zopakovali v dopise ze dne 14. listopadu 2003 (zaregistrovaném dne 17. listopadu 2003 pod číslem A/37909) a v dopise ze dne 1. prosince 2003 (zaregistrovaném dne 2. prosince 2003 pod číslem A/38325). Tento poslední dopis se ve skutečnosti minul s odpovědí Komise ze dne 24. listopadu 2003 (s referenčním údajem D/57541), ve kterém své stanovisko potvrdila.
(5)
Po žádosti o odklad (v dopise ze dne 14. července 2003, zaregistrovaném dne 18. července 2003 pod číslem A/35109, a v dopise ze dne 29. října 2003, zaregistrovaném dne 5. listopadu 2003 pod číslem A/37568), které bylo v dopise ze dne 23. července 2003 (s referenčním údajem D/54737) vyhověno, Nizozemsko v dopise ze dne 18. prosince 2003 (zaregistrovaném dne 8. ledna 2004 pod číslem A/30088) předložilo připomínky týkající se rozhodnutí Komise. Nizozemsko předložilo stanovisko týkající se připomínek zúčastněných stran v dopise ze dne 23. prosince 2003 (zaregistrovaném dne 8. ledna 2004 pod číslem A/30090), ze dne 23. ledna 2004 (zaregistrovaném dne 29. ledna 2004 pod číslem A/30621), ze dne 25. února 2004 (zaregistrovaném dne 27. února 2004 pod číslem A/31451) a ze dne 23. dubna 2004 (zaregistrovaném dne 30. dubna 2004 pod číslem A/33118). Prostřednictvím obou těchto posledních dopisů Nizozemsko informovalo Komisi i o momentálním vývoji společnosti AVR Nuts. Jelikož si rostoucí deficity vyžadovaly stále vyšší objem finanční podpory, bylo rozhodnuto o uzavření jedné ze dvou RBP od 1. července 2004. Uvažovalo se navíc i o případném uzavření druhé RBP. Zdálo se, že původní dohoda o podpoře obsahuje ustanovení, na jejichž základě by Nizozemsko přiznalo určitou kompenzaci nákladů na uzavření.
(6)
Vzhledem k novým informacím Komise přijala rozhodnutí K(2004) 2640 v konečném znění ze dne 14. července 2004, kterým rozšířila řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o kompenzaci nákladů (případného) uzavření RBP. Toto rozhodnutí bylo dne 16. července 2004 zasláno Nizozemsku, které požádalo o prodloužení lhůty na předložení připomínek týkajících se tohoto rozhodnutí, jakož i o setkání k projednání aktuálního vývoje (v dopise ze dne 30. července 2003, zaregistrovaném dne 4. srpna 2004 pod číslem A/35996). Dne 23. srpna 2004 se uskutečnilo setkání zástupců Nizozemska a Komise. Dne 26. srpna 2004 se uskutečnilo další setkání útvarů Komise a dvou společně jednajících konkurentů. Kromě toho ještě jednoho konkurenta zastupovala advokátní kancelář. Nizozemsko předložilo připomínky týkající se rozhodnutí Komise v dopise ze dne 10. září 2004 (zaregistrovaném dne 17. září 2004 pod číslem A/36999). Komise požádala o další informace dopisem ze dne 30. září 2004 (s referenčním údajem D/56902), které Nizozemsko poskytlo v dopise ze dne 22. října 2004 (zaregistrovaném dne 27. října 2004 pod číslem A/38271). V tomto dopise Nizozemsko potvrdilo, že příjemci byla vyplacena další podpora za zbytek roku 2003, za první tři čtvrtletí roku 2004 a za uzavření jednoho ze zařízení.
(7)
Rozhodnutí o rozšíření řízení bylo uveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 9. října 2004 (4). Komise obdržela připomínky dvou společně jednajících konkurentů (dopisy ze dne 16. a 19. listopadu 2004, zaregistrované pod číslem A/38860 a A/38978). Komise tyto připomínky zaslala Nizozemsku v dopise ze dne 22. listopadu 2004 (s referenčním údajem D/58307). Nizozemsko zaujalo stanovisko k těmto připomínkám a odpovědělo na otázky Komise v dopisech ze dne 22. prosince 2004 (zaregistrovaném dne 5. ledna 2005 pod číslem A/30171) a 12. ledna 2005 (zaregistrovaném dne 17. ledna 2005 pod číslem A/30525). V těchto dopisech Nizozemsko Komisi uvědomilo nejen o rozhodnutí uzavřít zbývající RBP, ale i o odpovídající kompenzaci nákladů na uzavření.
(8)
Nakonec dva společně jednající konkurenti potvrdili svůj nesouhlas s podporou v dopisech ze dne 25. dubna 2005 (zaregistrovaném ještě téhož dne pod číslem A/33476) a ze dne 2. května 2005 (zaregistrovaném dne 12. května 2005 pod číslem A/33884). Po zaslání těchto dopisů se 26. května 2005 uskutečnilo další setkání útvarů Komise a dvou společně jednajících konkurentů. Advokátní kancelář opět zastupovala i téhož třetího konkurenta (tento konkurent a dva další konkurenti budou nadále souhrnně označováni jako „tři společně jednající konkurenti“). Na tomto setkání byl předložen dokument, ze kterého vyplývalo, že společnosti AVR Nuts byla vyplacena další podpora na rok 2004.
2 PODROBNÝ POPIS PODPORY
2.1 Souvislosti a cíl
(9)
V čl. 5 odst. 1 směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech (5) je stanoveno, že „členské státy přijmou ve spolupráci s dalšími členskými státy, pokud je to nezbytné nebo účelné, vhodná opatření k vybudování jednotné a přiměřené sítě zařízení na odstraňování odpadu s využitím nejlepší dostupné technologie, která nevyžaduje nadměrné náklady. Tato síť musí Společenství jako celku umožnit, aby dosáhlo soběstačnosti v odstraňování odpadu, a členským státům, aby se tomuto cíli individuálně přibližovaly, přičemž se berou v úvahu zeměpisné podmínky nebo potřeby specializovaných zařízení pro určité druhy odpadu.“ V čl. 5 odst. 2 téže směrnice se stanoví, že „Tato síť musí též umožnit, aby se odpad odstraňoval v některém z nejbližších vhodných zařízení, s použitím co nejvhodnějších metod a technologií k zajištění vysokého stupně ochrany životního prostředí a veřejného zdraví.“
(10)
Začátkem 90. let byla v Nizozemsku za tímto účelem uvedena do provozu speciální skládka (dále jen „skládka C2“) a RBP. Skládka C2 se používá ke vhodnému odstranění nebezpečného odpadu, který nelze spálit (dále jen „odpad C2“). RBP se používají ke vhodnému odstranění nebezpečného odpadu, který je i navzdory jeho nízké výhřevné hodnotě možno zpracovat spalováním (6) (dále jen „odpad RBP“). Při tomto spalování je potřebné přitápění plynem a v praxi je z hlediska nákladů nejvýhodnějším palivem nebezpečný odpad s vysokou výhřevnou hodnotou.
(11)
Členské státy mohou podle čl. 8 odst. 3 směrnice 75/442/EHS a čl. 4 odst. 3 nařízení Rady (EHS) č. 259/93 ze dne 1. února 1993 o dozoru nad přepravou odpadů v rámci Evropského společenství, do něj a z něj a o její kontrole (7) zakázat vývoz „odpadů určených k odstranění“. S odpadem tohoto druhu je povoleno obchodovat jedině po vykonání různých kontrol. Členské státy však nemohou všeobecně zakázat vývoz „odpadů určených k využití“ do jiných členských států (8). Pojmy „odpady určené k odstranění“ a „odpady určené k využití“ byly objasněny v různých rozsudcích Soudního dvora Evropských společenství (9). V důsledku toho je třeba považovat menší objem nebezpečného odpadu za „odpady určené k odstranění“ a více odpadu za „odpady určené k využití“, což se liší od výkladu, který dosud používalo Nizozemsko. Tento rozdíl nezávisí na výhřevné hodnotě odpadu, ale spíše na primárním účelu zařízení, ve kterém se odpad zpracovává, a na druhu tohoto odpadu.
(12)
Odpad C2 a odpad RBP dodávají podniky ze všech hospodářských odvětví. Mezi důležitá odvětví patří mimo jiné metalurgie, obchodní a veřejné služby, odvětví chemického (petrochemického) průmyslu, doprava a těžba nerostů. Většinu odpadu shromažďují specializovaní zprostředkovatelé, jejichž služby se zpravidla týkají různých druhů odpadu podniku: odpad C2 a odpad RBP, jiný nebezpečný odpad a odpad, který není nebezpečný. Tyto služby se přirozeně váží většinou na místo, kde se odpad produkuje, ale určité druhy odpadu se přepravují na větší vzdálenosti. Různě velké průmyslové společnosti zabývající se zpracováním odpadů působí v mezinárodním měřítku a mají pobočky v řadě zemí.
(13)
V průběhu minulých let se možnosti využití nebezpečného odpadu dále rozvinuly. Stále větší objem odpadu se využívá v cementářském průmyslu (především v Belgii) nebo k zaplnění uzavřených dolů (hlavně v Německu). Tento rozvoj podpořil striktní výklad pojmu „odpady určené k odstranění“ ze strany Soudního dvora. Výrobci současně dále omezili produkci odpadu. V rámci zákonných omezení mohou alespoň do určité míry jeho část smísit s méně nebezpečným odpadem, což umožňuje levnější odstranění nebo využití odpadu. Tak nabídka odpadu RBP klesla ze zhruba 80 000/100 000 tun v roce 1995 na zhruba 34 000 tun v roce 2002. V roce 2002 se ještě očekávalo, že se ročně vyprodukuje zhruba 38 500 tun. V polovině roku 2004 společnost AVR Nuts odhadovala, že jí ročně bude nabízeno jen 16 000 tun odpadu RBP (10). Nabídka odpadu C2 klesla ze zhruba 6 000 tun v roce 2000 na zhruba 4 000 tun v roce 2002. Vývoz nebezpečného odpadu vyprodukovaného v Nizozemsku vzrostl na zhruba 36 000 tun, přičemž zhruba 4 000 tun z toho tvořil odpad RBP, což způsobilo nadměrnou kapacitu zařízení na odstraňování odpadu. K tomuto jevu dochází ve větší míře a týká se to například i Spojeného Království, Německa a Belgie.
2.2 Příjemce
(14)
Skládku C2 a různé RBP na začátku vybudovala společnost AVR Chemie CV (dále jen „společnost AVR Chemie“), ve které měl stát podíl 30 % a Holding AVR Bedrijven NV (dále jen „společnost AVR Holding“ nebo zkráceně „společnost AVR“) podíl 70 %. Společnost AVR je na nizozemském trhu s odpadem důležitým hráčem. Stoprocentním vlastníkem společnosti AVR je momentálně město Rotterdam, ale to nedávno oznámilo svůj záměr podíly ve společnosti AVR prodat. Od poloviny 90. let zaznamenala společnost AVR Chemie ztráty (10,9 milionu EUR v roce 2000 a 7,2 milionu EUR v roce 2001). Proto chtěla společnost AVR uzavřít tři RBP, které v té době provozovala. Nizozemsko již dříve dospělo k dohodě o restrukturalizaci. Současně došlo k rozdělení společnosti AVR Chemie. Byla vytvořena společnost AVR Nuts, která měla pokračovat ve zpracovávání odpadu C2 a odpadu RBP po uzavření jedné ze tří RBP. Společnost AVR-Industrial Waste Services Rotterdam BV (dále jen „společnost AVR IW“) byla založena k výkonu zbývajících činností na trhu s (nebezpečným) odpadem, kterým se společnost AVR chtěla dále věnovat z vlastních, obchodních, důvodů. Obě společnosti jsou plně v rukou společnosti AVR. Jedinou zbývající činností společnosti AVR Chemie je pronájem zařízení společnosti AVR Nuts. Společnost AVR Nuts a společnost AVR IW úzce spolupracují. Dohoda o poskytování služeb stanovuje, že většinu řídících a obchodních úloh společnosti AVR Nuts vykonává společnost AVR IW.
(15)
Kapacita obou RBP, na kterou má společnost AVR povolení, představuje 100 000 tun nebezpečného odpadu ročně. Kapacita, která je teoreticky k dispozici, tvoří 80 - 85 % povolené kapacity. Společnost AVR v roce 2001 zpracovala 84 880 tun nebezpečného odpadu (odpadu RBP a jiného odpadu), v roce 2002 to bylo 81 274 tun a v roce 2003 to bylo 78 297 tun. Ke spalování odpadu RBP je jako palivo potřebné přibližně stejné množství jiného nebezpečného odpadu. Objem odpadu RBP, který byl v RBP skutečně zpracován, podle odhadu představoval 19 000 tun v roce 2002 a 23 000 tun v roce 2003. Určité druhy odpadu RBP je navíc možné zpracovat i v zařízeních na spalování domovního odpadu, která fungují při nižší výhřevné teplotě.
(16)
Společnost AVR Nuts je povinna vést oddělené účetnictví v souladu se směrnicí Komise 80/723/EHS z 25. června 1980 o zprůhlednění finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky (11).
2.3 Podpora
2.3.1 Provozní deficity
(17)
Podpora a činnosti, pro které je tato podpora poskytována, jsou popsány v licenčním rozhodnutí ministra stavebnictví, územního plánování a životního prostředí ze dne 3. července 2002 a v licenční dohodě mezi Nizozemskem, společností AVR Holding, společností AVR Nuts, společností AVR IW a několika dalšími dceřinými společnostmi, která byla podepsána dne 10. července 2002. Tímto licenčním rozhodnutím stát uděluje „společnosti AVR Nuts výhradní právo využívat po dobu pěti let skládku odpadu C2 a právo ke zpracovávání nebezpečného odpadu v rotačních bubnových pecích se závazkem poskytovat skládku C2 a zpracovávání nebezpečného odpadu v rotačních bubnových pecích jako služby obecného hospodářského zájmu veřejnosti za přiměřených, transparentních a nediskriminačních podmínek a za všeobecně přijatelné sazby, a to při zohlednění podmínek a ustanovení, která jsou podrobněji uvedena dále v licenční dohodě“. Tato dohoda podrobně stanovuje podmínky provozování činnosti společnosti AVR Nuts. Dohoda má platit od 1. ledna 2002 do 31. prosince 2006 včetně.
(18)
Podpora představuje 100 % předem stanoveného provozního deficitu vypočítaného na základě metodiky stanovené nezávislým účetním. V případě předem stanoveného provozního přebytku se 70 % z něj použije na splacení podpory poskytnuté v předchozích letech. Předem stanovený provozní deficit představuje 1,5 milionu EUR v roce 2002 a 2,8 milionu EUR v roce 2003. V příloze I tohoto rozhodnutí je uvedeno shrnutí této metodiky a její aplikace na roky 2002, 2003 a 2004. Většina podpory se týká RBP. Například předem vypočítaný deficit z roku 2003 pro skládku C2 představoval 370 000 EUR.
(19)
Podle dohody o poskytování služeb vykonává společnost AVR IW převážnou část administrativních a provozních úloh společnost AVR Nuts. K těmto účelům dostává příspěvek, který je započítán do předem stanoveného deficitu. Započítání se uskutečňuje na základě nákladové ceny („activity based costing“). V praxi to znamenalo, že za období let 2002-2004 se v průměru 30 % režijních nákladů společnosti AVR započítalo společnosti AVR Nuts.
(20)
Dodatečná nákladová položka, která je začleněná do předem stanoveného rozpočtu a pro kterou společnost AVR Nuts dostává podporu, kterou poskytuje další společnosti AVR IW, se týká akvizice odpadu. Vzhledem k velkému podílu fixních nákladů se aktivní akvizice odpadu považovala za nevyhnutelnou pro maximální využití kapacity a tedy k udržení provozních nákladů na co nejnižší úrovni. Předem stanovené a skutečné náklady jsou uvedeny v tabulce č. 1.
Tabulka č. 1
Předem stanovené a skutečné akviziční náklady
2002
2003
2004
Předem stanovené dodatečné náklady
514 000
532 000
550 000
Předem stanovené pořizovací náklady za mezinárodní akvizici
400 000
400 000
-
Předem stanovené náklady celkem
914 000
932 000
550 000
Skutečně vzniklé náklady
875 000
900 000
930 000
(21)
Na začátku měl deficit podle očekávání stoupnout na 3,8 milionu EUR v roce 2006, ale tržní a provozní podmínky se zdály být mnohem složitější, než se předpokládalo, s malou šancí na zlepšení. V období let 2002-2003 zaznamenala společnost AVR Nuts kromě předem stanoveného deficitu ztrátu 12 milionů EUR. Očekávalo se, že předem stanovený deficit na rok 2004 a další roky bude mnohem vyšší, než se původně předpokládalo; předem stanovený deficit na rok 2004 představoval 8,898 milionu EUR (12). Při tomto výpočtu se počítalo s rozhodnutím o uzavření RBP.
2.3.2 Kompenzace nákladů na uzavření
(22)
Vzhledem k rostoucím provozním deficitům Nizozemsko, jak již bylo uvedeno v bodech 5 a 7, změnilo svůj postup. Koncem roku 2003 bylo přijato rozhodnutí o uzavření jedné ze dvou RBP od 1. července 2004. V létě roku 2004 bylo přijato rozhodnutí o uzavření druhé RBP od 1. ledna 2005. Na zbývající roky jsou předem stanovené ztráty za odvoz odpadu C2 podle očekávání nízké.
(23)
Podle licenční dohody by stát společnosti AVR poskytl finanční kompenzaci zůstatkové účetní hodnoty investic, které ještě nebyly odepsány a které byly uskutečněny během období platnosti dohody se souhlasem státu ve prospěch společnosti AVR Nuts. Za předpokladu použití tohoto ustanovení nizozemské úřady při svých výpočtech dospěly ke kompenzaci za náklady na uzavření první RBP ve výši 8 670 108 EUR. Tato částka se týká různých investic, které byly odepsány na 50 % v případě, že se týkaly obou RBP, a na 100 % v případě, že byly učiněny samostatně pro RBP, která byla uzavřena. Nejdůležitější částí této částky je 1,9 milionu EUR za investice do protipožárního zabezpečení, 3,3 milionu EUR za homogenizační zařízení, 1,5 milionu EUR za výměnu koksové násypky a 0,5 milionu EUR za bubnový uzávěr a prstenec Stefferson. Na uzavření druhé RBP činí výpočet 11 151 000 EUR za zůstatkovou účetní hodnotu zařízení a hmotných fixních aktiv. Tato částka obsahuje dalších 50 % zůstatkové účetní hodnoty uvedených investic, které byly uskutečněny se souhlasem státu, a 100 % zůstatkové účetní hodnoty investic uskutečněných se souhlasem státu, které se týkají jen druhé RBP. Tato poslední část obsahuje zejména investici do celkové revize zbývající RBP, uskutečněné v průběhu roku 2004. Touto revizí se náklady zvýšily o 3 273 000 EUR, což byla vyšší částka, než se předpokládalo. Zpětně se tato investice jeví jako nevýhodná.
(24)
Protože licenční dohoda navíc v zásadě zavazuje Nizozemsko ke kompenzaci rozpočtových deficitů do roku 2006 včetně, musel stát se společností AVR vyjednávat o kompenzaci dodatečných nákladů na uzavření druhé RBP od 1. ledna 2004 - místo od původního data, kdy měla skončit platnost dohody. Kompenzace tedy zahrnuje tyto dodatečné částky:
-
1,75 milionu EUR ke kompenzaci negativního dopadu skutečnosti, že klienti budou (postupně) muset přesunout své toky odpadů do jiných zařízení už v roce 2004;
-
5,843 milionu EUR na průběžné fixní náklady v letech 2005-2006. Týká se to nákladů spojených například s infrastrukturou informačních a komunikačních technologií (ICT), s nájmem kancelářských prostor, se smlouvami o bezpečnostních službách, a nákladů na společná zařízení jako jídelny atd. Společnost AVR vypočítala vyšší celkovou částku potřebnou pro tyto účely, konkrétně 8,208 milionu EUR;
-
7,868 milionu EUR na dodatečné náklady na snížení stavu zaměstnanců v důsledku předčasného uzavření zbývající RBP. Tato částka bude vypočítána jako rozdíl odhadovaných nákladů na snížení stavu zaměstnanců při okamžitém ukončení provozu a odhadovaných nákladů na snížení stavu zaměstnanců při skončení platnosti dohody o podpoře o dva roky později. Akceptovaná částka se zakládá na podrobném odhadu, který se týká zhruba 244 zaměstnanců a počítá s tím, že většinu z nich je možno přeřadit na jiné místo v rámci podniku;
-
jiné náklady, jako například zůstatková účetní hodnota určitých aktiv jiných podniků společnosti AVR, která byla získána k poskytování služeb v souladu s dohodou o poskytování služeb, náklady na správu místa a náklady, na které společnost AVR IW nedostává vyrovnávací příspěvek, který by dostávala, pokud by se spalováním v RBP pokračovala v letech 2005 a 2006, náklady na uzavření, které nebyly zahrnuty do rozpočtu, a náklady na odkoupení smluv uzavřených na více let. Společnost AVR tyto náklady odhadla na celkovou částku 29,567 milionu EUR, která zahrnuje například i částku 11,716 milionu EUR na dodatečné ztráty, které společnost AVR Nuts utrpěla v letech 2002 a 2003. V průběhu jednání se stát a společnost AVR dohodly pouze na částce 1,238 milionu EUR.
(25)
Při těchto vyjednáváních asistoval Nizozemsku nezávislý účetní, jehož zpráva byla poskytnuta Komisi. Dohodnutá kompenzace za uzavření druhé RBP představovala celkem 27,85 milionu EUR. Tato částka je o mnoho nižší než částka stanovená na základě vlastních odhadů společnosti AVR, která představovala 58,544 milionu EUR (nebo 46,828 milionu EUR, pokud by nebyly brány v úvahu dodatečné ztráty společnosti AVR Nuts v letech 2002 a 2003). Nizozemsko vysvětlilo, že kdyby zbývající RBP zůstala v provozu do konce roku 2006, suma odhadovaných provozních deficitů za roky 2005 a 2006 a kompenzace nákladů na uzavření na konci roku 2006 by představovala 31 milionů EUR. Dohoda o urychleném uzavření tedy snížila náklady státu.
(26)
Následkem této kompenzace za uzavření činí celková podpora za období let 2002 - 2004 částku 49 718 108 EUR, jak je zřejmé i z přehledu v tabulce č. 2.
Tabulka č. 2
Přehled kompenzací pro společnost AVR
Předem stanovený rozpočtový deficit za rok 2002
1 500 000
Předem stanovený rozpočtový deficit za rok 2003
2 800 000
Předem stanovený rozpočtový deficit za rok 2004
8 898 000
Kompenzace zůstatkové účetní hodnoty první RBP
8 670 108
Kompenzace zůstatkové účetní hodnoty druhé RBP
11 151 000
Kompenzace dodatečných nákladů na uzavření
-
dodatečné provozní náklady za rok 2004
1 750 000
-
průběžné fixní náklady za roky 2005-2006
5 843 000
-
dodatečné náklady na snížení stavu zaměstnanců
7 868 000
-
ostatní náklady
1 238 000
16 699 000
CELKOVÁ PODPORA
49 718 108
(27)
Nizozemsko uznalo, že společnosti AVR byla vyplacena podpora ve výši 19 543 608 EUR. Kompenzace spojená s uzavřením druhé RBP je uložena na zablokovaném účtu.
2.3.3 Záruka za náklady na demoliční práce a následné úpravy
(28)
Licenční dohoda obsahuje i záruku, že pokud dojde k likvidaci společnosti AVR Chemie, stát uhradí maximálně 30 % nákladů na demoliční práce a následné úpravy, které bude třeba vykonat za účelem odstranění a zneškodnění zařízení. Tento procentní podíl odpovídá podílu státu ve společnosti AVR Chemie.
2.4 Provozní aspekty
(29)
Ještě před uzavřením licenční dohody společnost AVR Chemie zvýšila své sazby za převzetí odpadu na 700 NLG za tunu (317,6 EUR za tunu). Ještě vyšší sazby by podle Nizozemska vedly k obcházení předpisů, například k „přimíchávání“ do jiných toků odpadů a uskladňování odpadu na ilegálních skládkách, zvýšení sazeb by tedy nepomohlo snížit provozní deficit. Sazby za převzetí odpadu jsou v porovnání se sazbami v sousedních státech vysoké, což umožňuje nizozemská politika zákazu vývozu odpadu určeného k odstranění. Cílem poskytnuté podpory bylo udržet sazby na tehdejší úrovni - ne je snížit. Za tímto účelem obsahuje licenční dohoda přílohu, která vymezuje rámec definující strukturu sazeb, předmět sazeb a metodu výpočtu. Nizozemské orgány výši sazeb kontrolují, protože musí předem schvalovat předem stanovený rozpočtový deficit a rozhodujícím prvkem při jeho výpočtu jsou samozřejmě sazby.
(30)
Sazby za převzetí nebezpečného odpadu s vysokou výhřevnou hodnotou, který se používá jako palivo, jsou mnohem nižší než sazby za odpad RBP. Společnost AVR Nuts odebírá první kategorii odpadu za sazby odpovídající podmínkám na trhu, konkrétně za sazby, které by byly účtovány například při zpracování v RBP v zahraničí nebo v cementářském průmyslu.
(31)
Protože fixní náklady jsou v porovnání s variabilními náklady velmi vysoké, snaží se společnost AVR Nuts maximálně využívat svou kapacitu s cílem udržovat své ztráty na co nejnižší úrovni. Proto se sazby za převzetí účtované dodavatelům nebezpečného odpadu snižují, když se zvyšuje roční nabízený objem. Tyto „objemové slevy“ se stanovují předem a platí, pokud se spolu s odpadem RBP nabízí alespoň 75 % téhož objemu odpadu s vysokou výhřevnou hodnotou.
(32)
Všechny sazby jsou stanoveny předem na celé licenční období (13) a platí pro konkurenty společnosti AVR a rovněž pro společnost AVR IW. Od začátku platnosti licenční dohody byly sazby za odpad C2 a odpad RBP veřejně dostupné a byly k dispozici každému dodavateli. Od začátku roku 2004 to platilo i v případě nebezpečného odpadu s vysokou výhřevnou hodnotou.
(33)
Za účelem plánování využívání své kapacity společnost AVR IW své dodavatele každoročně vybízí, aby oznámili, kolik odpadu plánují dodat, a v průběhu roku se sazby za převzetí vypočítávají na základě odpovídající objemové slevy. V případě, že skutečně dodaný objem je na konci roku vyšší nebo nižší než bylo oznámeno, následuje zpětná platba nebo se vyúčtuje dodatečná přirážka tak, aby na základě skutečně dodaného objemu byla vyúčtována správná objemová sleva. Dohody zpravidla neobsahují závazek dodat dohodnuté množství.
3 DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ PODLE ČL. 88 ODST. 2
(34)
Ve svém rozhodnutí o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy Komise vyjádřila pochybnosti týkající se následujících bodů.
(35)
Za prvé, Komise vyjádřila pochybnosti, zda je skutečně možno aktivity společnosti AVR Nuts považovat za službu obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86 odst. 2 Smlouvy, protože například nebylo jasné, zda společnost AVR byla jediným podnikem schopným poskytovat tento druh služeb za stejných nebo srovnatelných podmínek. Komise dále vyjádřila pochybnosti, zda Nizozemsko při výběru společnosti AVR Nuts uplatnilo správný postup. Kromě toho Komise vyjádřila pochybnosti, zda se za všech okolností předchází porušování zásady „znečišťovatel platí“, protože producenti předmětných odpadů musí platit sazby za převzetí, které je možno považovat za běžné náklady.
(36)
Za druhé, Komise měla pochybnosti týkající se případné „nadměrné kompenzace“ s rizikem průniku do jiných segmentů trhu s odpady. Komise se totiž obávala, že nadměrná kompenzace může vyplývat i ze skutečnosti, že podpora byla založena na předem provedeném výpočtu; přičemž si společnost AVR Nuts směla ponechat část případného kladného rozdílu mezi skutečnými a předem stanovenými přebytky nebo deficity.
(37)
Za třetí, Komise měla pochybnosti, zda by v případě, že by opatření bylo srovnáno s článkem 87, rámcová úprava Společenství týkající se státní podpory v oblasti životního prostředí (14) (dále jen „rámcová úprava podpory v oblasti životního prostředí“) mohla poskytnout důvod k prohlášení podpory za slučitelnou se společným trhem.
(38)
Ve svém rozhodnutí o rozšíření řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy Komise vysvětlila, že měla podobné pochybnosti, pokud jde o značně vyšší částku podpory za rok 2004 a kompenzaci za urychlené uzavření RBP.
4 PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(39)
Po rozhodnutí Komise o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy zaslaly své připomínky čtyři zúčastněné strany.
(40)
První zúčastněná strana namítala, že opatření údajně narušuje hospodářskou soutěž na irském trhu, protože společnost AVR prostřednictvím svého 50procentního podílu na společném podniku s irskou společností Safeway Warehousing/South Coast Transport údajně může účtovat sazby pod úrovní cen nákladů a značně pod úrovní běžných tržních cen na irském trhu.
(41)
Druhá zúčastněná strana rovněž poukazuje na diskriminační konkurenční výhodu pro společný podnik společností AVR a Safeway. Z Irska se dováží velké množství nebezpečného odpadu. Tato zúčastněná strana rovněž namítala, že opatření narušuje hospodářskou soutěž na mezinárodním trhu „komplexních projektů čištění“ týkajících se polychlorovaných bifenylů, pesticidů a jiného nebezpečného organického odpadu.
(42)
Třetí zúčastněná strana, společnost Edelchemie, poukázala na vnitrostátní trh. Tato společnost vyvinula vlastní technologii na zpracování odpadu z galvanizačních závodů a fotografických procesů („eco-optie“) a na zpětné získání využitelných materiálů z tohoto odpadu (mimo jiné ušlechtilých kovů a obsidiánu). Opatření ve prospěch společnosti AVR údajně škodí společnosti nejen z obchodního hlediska, ale brzdí i technologický rozvoj. Připomínky společnosti Edelchemie se týkají společnosti AVR Nuts, společnosti AVR Chemie a jejích předchůdců do roku 1963; současně jsou k dispozici podrobnosti týkající se nizozemské politiky nakládání s nebezpečnými odpady v průběhu všech těchto let.
(43)
Závěrem tři společně jednající konkurenti poukázali na vnitrostátní trh s odpadem RBP. V Nizozemsku, podobně jako v jiných členských státech, údajně existuje kapacita rovnocenná RBP společnosti AVR. Rozšíření činností společnosti AVR údajně způsobilo nadměrnou kapacitu na nizozemském trhu s odpadem RBP a údaje týkající se odpadu RBP údajně neposkytují komplexní a správný obraz. V polovině 90. let společnost AVR uzavřela jednu ze svých RBP a tehdy se už dalo očekávat, že nabídka nebezpečného odpadu bude nadále klesat. Vzhledem k těmto očekáváním by bývalo vhodné uzavřít jednu ze dvou zbývajících RBP. Během setkání, které se uskutečnilo dne 26. května 2005, jeden zástupce doslova prohlásil, že „správným rozhodnutím by [v roce 2002] bývalo uzavřít jednu RBP“. Společnost AVR navíc údajně zneužívá svého postavení na trhu tím, že účtuje vysoké sazby, tím, že požaduje, aby byl do RBP zároveň dodáván i odpad s vysokou výhřevnou hodnotou, jakož i strukturou sazeb, která údajně není transparentní a veřejně dostupná. Společnost AVR IW takto údajně může účtovat i sazby za určité druhy odpadu RBP a následně tento odpad zpracovávat na roštových pecích zařízení na spalování domovního odpadu, což údajně vede k nižším provozním nákladům, protože tyto pece lze provozovat při nižší teplotě.
(44)
Opatření údajně představuje neslučitelnou provozní podporu. Tato služba údajně není službou obecného hospodářského zájmu a údajně nesplnila čtyři kritéria rozsudku ve věci Altmark k určení, zda kompenzace není státní podporou (15). Pokud by Komise podporu (část podpory) schválila, muselo by to být za jiných podmínek, aby se zabránilo křížovému subvencování, povinně vázanému odběru odpadu (tying) a cenové diskriminaci. Dále by Nizozemsko opatření nemohlo prodloužit o dalších deset let.
(45)
Dva společně jednající konkurenti rovněž zaslali připomínky poté, co Komise rozhodla o rozšíření řízení. Trvali na všech bodech svého prvního prohlášení a poskytli doplňující dokumenty, které musí prokázat, že jde o křížové subvencování. Kromě toho byly předneseny i následující body.
(46)
Za prvé, je překvapující, že navzdory uzavření jedné z RBP je předem stanovený provozní deficit mnohem vyšší, než se původně předpokládalo. Pokud by bylo dodrženo čtvrté kritérium rozsudku ve věci Altmark (účinnost), provozní deficit by musel klesnout.
(47)
Za druhé, vznášejí námitky proti podpoře na kompenzaci za uzavření RBP. Neváže se na ni žádné protiplnění ze strany společnosti AVR. Tuto kompenzaci údajně není možno nazvat náhradou škody a není odůvodněná mimo jiné proto, že byly uskutečněny investice určené na provoz na období deseti let, využívaly se ovšem méně než tři roky. Mají rovněž otázky, pokud jde o podrobnost těchto výpočtů, zejména částky, která se má odepsat, nákladů na snížení stavu zaměstnanců a průběžných fixních nákladů. Celková částka je velmi vysoká a je též mnohem vyšší než 2 miliony EUR zmiňované v článku 21.2 licenční dohody. Dále bylo v parlamentním dokumentu uvedeno, že „při stanovení náhrady škody přiznané společnosti Afvalverwerking Rijnmond za účelem uzavření rotačních bubnových pecí bylo rovněž dosaženo dohody o stále ještě nesplacené pohledávce ministerstva stavebnictví, územního plánování a životního prostředí vůči společnosti AVR v souvislosti se znečištěním území Lickebaertpolder dioxinem“. V důsledku toho ministerstvo obdrželo částku 2,5 milionu EUR, která nebyla na rok 2004 odhadována. Tři společně jednající konkurenti se obávají, že vyrovnání tohoto rozdílu mohlo „zkreslit“ výpočet kompenzace. Na základě této skutečnosti mají pocit, „že se některé věci zakrývají“.
(48)
Za třetí, vznášejí námitky proti dalším výhodám poskytnutým společnosti AVR na základě článku 21.5 licenční dohody, zejména proti skutečnosti, že pokud dojde k likvidaci společnosti AVR Chemie, stát uhradí 30 % nákladů na demoliční práce a nákladů na odstranění znečištění daných zařízení. Vzhledem k předpisům o státní podpoře stát tyto závazky nikdy neměl přijmout.
(49)
Za čtvrté, údajně nejde o službu obecného hospodářského zájmu, zejména proto, že služba tohoto druhu není nevyhnutelná z hlediska různých existujících alternativ, jako je například pyrolýza, zpracování v cementářském průmyslu, uschování v solných dolech nebo odstranění v energetických zařízeních a v zahraničních RBP. Předmětné činnosti byly považovány za službu obecného hospodářského zájmu jen proto, že se staly ztrátovými. Licenční dohoda byla uzavřena výhradně s cílem financování investic do RBP, na které společnost AVR Nuts získala výhradní právo. Dále mají dva společně jednající konkurenti pochybnosti, zda tato podpora zaručuje přijatelné ceny za tyto služby, vzhledem k tomu, že sazby společnosti AVR za převzetí jsou vyšší než sazby za převzetí v sousedních státech. Vysoké sazby se údajně dají vysvětlit na základě praktik „tying“ a křížového subvencování, které uplatňuje společnost AVR a které se týkají odpadu s vysokou výhřevnou hodnotou používaného jako palivo. Sazby údajně nejsou transparentní a veřejně dostupné. Zisky se údajně připisují společnosti AVR IW a ztráty společnosti AVR Nuts. Tak může společnost AVR IW údajně účtovat vyšší sazby za převzetí odpadu RBP. Společnost AVR dále údajně není ochotna přijímat odpad RBP, pokud klient současně nedodá odpad s vysokou výhřevnou hodnotou, čímž prý porušuje své závazky vyplývající z licenční dohody, jelikož služby nenabízí všem klientům. Navíc, na rozdíl od jiných alternativ, nedochází k udržení nebo zvýšení kvality poskytovaných služeb.
(50)
Za páté, podpora údajně nesplňuje kritéria stanovená ve věci Altmark. Před udělením licence se neuskutečnilo veřejné nabídkové řízení a podpora nebyla stanovena na základě nákladů průměrné, dobře řízené společnosti. Podpora nebyla stanovena na základě kritérií stanovených předem objektivním a transparentním způsobem; je údajně vyšší, než je třeba, a údajně dochází k průniku na jiné trhy. RBP v zahraničí údajně mohou - bez státní podpory - účtovat nižší sazby. V úvahu nebyly vzaty ani levnější metody odstraňování odpadu. Společnost AVR si navíc může ponechat část zisku, pokud její provoz bude úspěšnější, než se předpokládalo.
(51)
Dva společně jednající konkurenti navíc poukazují na skutečnost, že Nizozemsko má v úmyslu předpisy o státní podpoře nadále porušovat, neboť v případě nepříznivého rozhodnutí Komise nizozemské orgány její rozhodnutí projednají se společností AVR a budou hledat řešení finančních těžkostí, které mohou společnosti AVR v důsledku různých skutečností nastat.
5 STANOVISKO NIZOZEMSKA
5.1 Použitelné právní předpisy
(52)
Jelikož právní předpisy Společenství členským státům povolují zakázat vývoz odpadů určených k odstranění, podpora údajně nenarušuje hospodářskou soutěž mezi členskými státy.
5.2 Služba obecného hospodářského zájmu
(53)
Nizozemsko namítalo, že se podpora poskytuje výlučně pro službu obecného hospodářského zájmu, kterou poskytuje společnost AVR Nuts. Veřejné nabídkové řízení se nepovažovalo za vhodné, jelikož společnost AVR Nuts byla jedinou společností v Nizozemsku, která údajně byla schopná a ochotná zpracovat všechen předmětný odpad C2 a odpad RBP. Licence však byla oznámena ve Státním věstníku, přičemž případné dotčené strany měly po tomto oznámení možnost vznést námitky. Námitky vzneseny nebyly. Nizozemské orgány navíc před přijetím svého rozhodnutí o uzavření RBP už uzavřely potřebné dohody, aby v případě prodloužení eventuelně mohly zorganizovat veřejné nabídkové řízení.
(54)
Opatření údajně splňuje kritéria stanovená ve věci Altmark, a proto ho nelze považovat za státní podporu. Státu, který předem stanovoval deficity, například pomáhala nezávislá účetní kancelář. Opatření údajně nijak neporušuje zásadu „znečišťovatel platí“, jelikož sazby jsou vyšší než v sousedních zemích.
(55)
Tvrzení, že společnost AVR Nuts byla ochotna odpad RBP přijmout jedině, pokud klient zároveň dodal odpad s vysokou výhřevnou hodnotou, je údajně zcela nesprávné. Rovněž je výslovně stanoveno, že sazby účtované ostatním společnostem AVR za zpracování jiného odpadu musí být stejné jako sazby účtované třetím stranám (16). Nizozemsko požádalo účetní kancelář o radu ohledně možností zvýšení transparentnosti v souvislosti s dohodami mezi společností AVR Nuts a společností AVR IW. Předložená doporučení byla akceptována a předložena k provedení.
(56)
Pokud jde o výsledky společnosti AVR Nuts, Nizozemsko poukázalo na skutečnost, že při výpočtu provozního deficitu se nepočítalo se žádným ziskem. V případě předem stanoveného provozního přebytku, který se neočekával, je zisk údajně omezen jen na 30 % z přebytku, až dokud nebude v plné výši vrácena podpora z minulosti.
5.3 Připomínky týkající se připomínek dotčených stran
(57)
Nizozemsko poukázalo na skutečnost, že v připomínkách není uvedeno, jak může podpora ovlivňovat cenu nákladů společného podniku společností AVR a Safeway. Tento podnik údajně musí za zpracování odpadu v Rotterdamu platit stejné sazby, jako jsou sazby, které platí pro domácí dodavatele odpadu. Kromě toho se v Rotterdamu údajně zpracovává jen jedna třetina odpadu, který společný podnik shromažďuje, a údajně jen malá část z něj je odpad C2 a odpad RBP ve smyslu licenční dohody. Konkurenční ceny lze vysvětlit na základě různých dalších faktorů: 1) Safeway je jedinou společností v Irsku, která disponuje překládkovou stanicí, kde se odpad efektivně třídí a dělí před zasláním do nejvhodnějšího zařízení na zpracování odpadu; 2) existuje přímé spojení s přepravní společností Southcoast, což přináší výhody v oblasti logistiky a úsporu nákladů, a 3) v Irsku byla úroveň sazeb v minulosti mnohem vyšší, protože neexistovala konkurence.
(58)
Za zpracování odpadu, který pochází z komplexních projektů čištění, společnost AVR údajně účtuje sazby vyšší, než jsou sazby pro domácí dodavatele. Průměrná sazba za všechny toky odpadů z jiných zemí je údajně o něco vyšší než průměrná sazba, která se účtuje domácím dodavatelům. Kromě toho nižší sazby údajně nejsou důvodem vyšší částky podpory, jelikož podpora závisí na předem stanoveném provozním deficitu.
(59)
V okamžiku podepsání licenční dohody byly obě RBP provozovány při plné kapacitě. Vzhledem k rozsáhlým zásobám se očekávalo plné využití kapacity. Dnešní přebytek kapacity pravděpodobně nezpůsobil zvýšený podíl konkurentů na trhu, ale spíše zvýšený podíl recyklace odpadu, například po jeho smísení s jinými druhy odpadu v zákonem povoleném rozsahu.
(60)
Pokud jde o pyrolýzu, Nizozemsko poukázalo na skutečnost, že sazby společnosti AVR jsou vyšší než sazby účtované jedinou společností v Nizozemsku, která disponuje pyrolýzními zařízeními.
(61)
Nizozemsko vysvětlilo, že část podpory byla vyplacena z důvodu finančních těžkostí společnosti AVR Nuts, z hlediska rozsudku ve věci Altmark a času, který byl potřebný na uzavření formálního vyšetřovacího řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy.
(62)
Nizozemsko poukázalo na skutečnost, že společnost Edelchemie působí zejména v oblasti nebezpečného odpadu z fotografických procesů, který společnost AVR z důvodu efektivity nemůže zpracovávat. Tato společnost vlastní různá zařízení, přičemž největší význam má pro její činnost pyrolýzní pec. Na rozdíl od zařízení společnosti AVR však tato technologie údajně není vhodná pro všechny druhy odpadu RBP. Podle povolení v oblasti životního prostředí může být v této peci zpracováno nejvíce 10 000 tun, což je pro toky nebezpečného odpadu v Nizozemsku zcela nedostatečné. Nizozemsku není jasné, jak může podpora poškodit zájem společnosti Edelchemie, když společnost AVR nezpracovává žádný odpad z fotografických procesů a účtuje sazby, které odpovídají tržním podmínkám. Technologický vývoj podporují například specifické stimulační programy a skutečnost, že při udělování povolení v oblasti životního prostředí se stanoví používání nejvhodnější dostupné technologie. Doba platnosti těchto povolení je omezena na pět let. Případná podpora z minulosti nespadá do desetileté lhůty podle článku 15 nařízení (ES) č. 659/1999 a jelikož je odepisování zařízení stanoveno na deset let, pro výpočet očekávaných provozních deficitů společnosti AVR údajně každopádně neexistují žádné důsledky.
(63)
Nizozemsko namítalo, že nedošlo k nadměrné kompenzaci ani ve prospěch společnosti AVR Nuts, ani ve prospěch společnosti AVR IW. Společnost AVR IW plnila úlohu zprostředkovatele, ale neměla možnost využít tohoto postavení k získání nadměrné kompenzace, a ani tak neučinila. Tak se například odpad, který společnosti AVR Nuts dodali konkurenti, dokonce ani tehdy, pokud tento odpad přijala podle písemných záznamů společnost AVR IW jménem společnosti AVR Nuts, nezohlednil při výpočtu objemových slev na sazby za odpad, který přijala samotná společnost AVR IW. Tento odpad byl dodáván přímo do RBP, nikoli na místo provozovny společnosti AVR IW, protože to by se vzhledem k dodatečným logistickým nákladům nevyplatilo.
(64)
Podpora na kompenzaci nákladů akvizice odpadu je oprávněná. Aktivní akvizice odpadu RBP je údajně potřebná, protože se v rostoucí míře uplatňují možnosti mísení tohoto druhu odpadu nebo pozměnění jeho obalu, čímž odpad přestane spadat do kategorie odpadu RBP. Bez takovéto akvizice by podíl společnosti AVR Nuts na trhu klesal a společnost by ztratila svůj podíl na trhu ve prospěch alternativních možností zpracování odpadu, zejména v zahraničí. V důsledku toho by využívání kapacity kleslo a stouply by ztráty. Kompenzace pro společnost AVR IW za náklady akvizice nebezpečného odpadu s vysokou výhřevnou hodnotou se vysvětluje tím, že je nevyhnutelné mít k dispozici dostatečné množství tohoto druhu odpadu jako paliva. Na této skutečnosti je založeno rozdělení akvizičních nákladů mezi společnost AVR Nuts a společnost AVR IW. Uzavřením RBP dojde ke ztrátě sedmi pracovních míst, která odpovídají vypočítaným nákladům. Tato skutečnost údajně dokazuje, že těchto sedm pracovních míst představuje dodatečné akviziční náklady vynakládané výlučně v zájmu společnosti AVR Nuts.
(65)
Nizozemské orgány poskytly studii o budoucím vývoji alternativ odstraňování a využití předmětného odpadu v Nizozemsku a v sousedních zemích; na tuto studii odkazuje bod č. 13. Z této studie vyplývá, že pro budoucnost jsou naplánovány dodatečné alternativy, pomocí nichž má být zajištěno bezpečné a vhodné odstraňování a využití tohoto odpadu.
(66)
Nizozemsko rovněž předložilo hospodářskou analýzu licenční dohody a potenciální nadměrné kompenzace, kterou na žádost společnosti AVR vypracoval poradce. Ve studii se mimo jiné za prvé uvádí, že všichni významní konkurenti společnosti AVR měli možnost využívat vyšší objemové slevy, ale zjevně upřednostňovali možnost dodávat část vysbíraného odpadu alternativním zahraničním zařízením k odstranění nebo využití. Za druhé, výše kompenzace, kterou Nizozemsko za uzavření RBP skutečně poskytne, je značně nižší než náklady ve výši 45 milionů EUR, které vyčíslila samotná společnost AVR, a než náklady, které nezávislý účetní vyčíslil na téměř 40 milionů EUR. Nejvýznamnější rozdíl spočívá v rozdílných výpočtech nákladů na snížení stavu zaměstnanců.
(67)
Nizozemsko poskytlo podrobné vyúčtování rozpočtového deficitu za rok 2004. Navzdory uzavření jedné RBP je vyšší než v předchozích letech, protože situace na trhu se zhoršila, zejména proto, že klesly sazby za nebezpečný odpad s vysokou výhřevnou hodnotou.
(68)
Jelikož má stát 30procentní podíl ve společnosti AVR Chemie, mezi státem a společností AVR musí proběhnout jednání o uhrazení nákladů na zrušení a následných nákladů v případě likvidace společnosti AVR Chemie. Samozřejmě proběhnou i jednání o případném nepříznivém rozhodnutí Komise týkajícím se oznámené podpory a budou se hledat řešení, ne však bez zohlednění výroku Komise.
6 POSOUZENÍ PODPORY
6.1 Otázka, zda opatření představují státní podporu
(69)
V souladu s čl. 87 odst. 1 Smlouvy jsou „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, neslučitelná se společným trhem, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy“.
(70)
Provozní podporu a kompenzaci nákladů souvisejících s uzavřením RBP ve prospěch společnosti AVR Nuts v souladu s popisem v bodech 17 až 27 včetně poskytuje stát a jsou financovány přímo ze státních prostředků. Tato opatření jsou selektivní, protože v prvé řadě ovlivňují společnost AVR, společnost AVR Nuts a společnost AVR IW. Tyto společnosti nabízejí své služby na trhu s odpadem určeným k odstranění a na trhu s odpadem určeným k využití. Totéž platí i pro platby ze strany státu za náklady na demoliční práce a následné úpravy, na které stát poskytl záruku do výše 30 %.
(71)
Opatření je nutno považovat za opatření, která nepříznivě ovlivňují obchod mezi členskými státy. Trh s odpadem určeným k odstranění a trh s odpadem určeným k využití jsou navzájem neoddělitelně propojeny a navzdory právní úpravě a přísným kontrolám odpadu určeného ke zpracování je obchod mezi členskými státy na obou těchto trzích běžnou praxí. Například po oznámení o uzavření RBP značně vzrostl počet žádostí o povolení vývozu odpadu do jiných členských států. Na základě této skutečnosti Komise usuzuje, že podpora s ponecháním RBP v provozu měla na obchod mezi členskými státy omezující účinek.
(72)
Opatření nepředstavují zvýhodnění dodavatelů nebezpečného odpadu. Sazby za převzetí odpadu s vysokou výhřevnou hodnotou, který se používal jako palivo, byly ve srovnání se sazbami, které se účtují v Nizozemsku a v sousedních zemích, stanoveny na tržní úrovni. Sazby za převzetí odpadu C2 a odpadu RBP byly z hlediska politických úvah stanoveny na všeobecně přijatelné úrovni, avšak byly vyšší než sazby v okolních zemích. To bylo možné z důvodu omezení vývozu odpadu určeného k odstranění. Vyšší sazby by za normálních tržních podmínek nebyly proveditelnou a realistickou volbou, protože by se více odpadu vyváželo, přimíchávalo do jiných toků odpadů nebo by se legálně či ilegálně uskladňovalo na skládkách, což by tedy nepřineslo nárůst příjmů společnosti AVR Nuts. Uzavření RBP totiž dodavatelům zjednodušilo využívání nižších sazeb za převzetí v Belgii a Německu. Bez podpory by k uzavření RBP došlo dříve, a to i tehdy, pokud by se rychleji vyskytly rozsáhlejší možnosti vývozu odpadu určeného k odstranění v souladu s nařízením (EHS) č. 259/93. Potvrzuje to vývoj cen a objemu po uzavření druhé RBP. Z těchto důvodů je Komise toho názoru, že opatření neosvobodilo dodavatele nebezpečného odpadu od nákladů, které by za normálních okolností zatěžovaly jejich rozpočet.
(73)
Aniž je dotčeno posouzení, zda je opatření v souladu s čl. 86 odst. 2 Smlouvy, zastává Komise názor, že není splněno čtvrté kritérium rozsudku ve věci Altmark. Za prvé, společnost AVR Nuts nebyla vybrána na základě veřejného nabídkového řízení a uveřejnění rozhodnutí o udělení licence ve Státním věstníku - po kterém dotčené strany v průběhu šesti týdnů mohly podat námitky - nemůže nahradit veřejný a transparentní postup veřejného nabídkového řízení. Za druhé, kompenzace není stanovena na základě nákladů, které by vynaložila průměrná, dobře řízená společnost, která disponuje přiměřenou kapacitou na zpracovávání odpadu. Vzhledem k jedinečnému postavení skládky C2 a RBP v zemi se totiž zdá, že takováto průměrná společnost v Nizozemsku neexistuje. Předem stanovený rozpočtový deficit je spíše odrazem specifických podmínek, za kterých společnost AVR Nuts tato zařízení provozuje, a náklady na srovnatelná zařízení v zahraničí nebyly zohledněny. Je zjevné, že společnost AVR nedisponovala přiměřenou kapacitou na zpracování odpadu - nadměrná kapacita způsobila nedostatečné využívání RBP a nakonec její uzavření. Některé skutečnosti se odrazily v opatřeních podpory, zejména deficit za rok 2004 a kompenzace za uzavření. Za těchto okolností je třeba opatření považovat za opatření, která společnosti AVR Nuts přinášejí selektivní výhodu, nikoli jen za kompenzaci, kterou by ve stejné situaci za srovnatelných podmínek získaly i jiné společnosti, pokud by byly pověřeny výkonem tohoto závazku poskytování služeb.
(74)
Selektivní výhoda vyplývá nejen z provozních deficitů a kompenzace nákladů na uzavření, ale i ze státní záruky za 30 % nákladů na demoliční práce a následné úpravy zařízení. Skutečnost, že tyto náklady odpovídají podílu státu ve společnosti AVR Chemie, nic nemění na zjištění, že jde o státní podporu, jelikož stát by jako tichý společník ve společnosti AVR Chemie byl zodpovědný jen do výše svého podílu - a ne za další pohledávky, které tento podíl převyšují. Spíše se zdá, že záruka vyplývá z politického cíle státu předejít situaci, ve které po likvidaci společnosti AVR Nuts a společnosti AVR Chemie nebude možné uplatnit odpovědnost jiné společnosti za vhodné zabezpečení demoličních prací a následných úprav. Záruka pravděpodobně přinášela výhody po celou dobu platnosti licenční dohody, jelikož společnost by bez této záruky vytvořila (musela vytvořit) potřebné rezervy během provozní doby životnosti zařízení, aby mohla bez podpory uhradit náklady na demoliční práce a následné úpravy.
(75)
V důsledku toho oznámená opatření představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
(76)
Komise vyjadřuje své politování, že Nizozemsko provedlo značnou část předmětných opatření podpory v rozporu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy.
6.2 Posouzení podle čl. 86 odst. 2 Smlouvy
(77)
Členské státy mají volnost v oblasti definování služeb, které považují za služby obecného hospodářského zájmu, a to i na základě specifických znaků těchto činností, přičemž jejich definici lze přezkoumat, jen jde-li o zjevné chyby (17). V Zelené knize (2003) a v Bílé knize (2004) o službách obecného zájmu (18) Komise vysvětlila základní pojmy přístupu k této otázce. Podle bodu 3.4 Bílé knihy „V souladu s politikou Unie o udržitelném rozvoji je rovněž třeba brát náležité ohledy na úlohu služeb obecného zájmu v souvislosti s ochranou životního prostředí a na specifické charakteristiky služeb obecného zájmu, které jsou přímo spojeny s oblastí ekologie, jako je například vodohospodářství a nakládání s odpady.“ Je to v souladu s judikaturou Soudního dvora, který prohlásil, že „nakládání s určitými odpady může být službou obecného hospodářského zájmu, zejména pokud je tato služba určena k vyřešení problému ochrany životního prostředí.“ (19)
(78)
Komise souhlasí s Nizozemskem v tom, že služba podle popisu v rozhodnutí o udělení licence a v licenční dohodě je službou obecného hospodářského zájmu z následujících důvodů.
(79)
Za prvé, je zřejmé, že existuje veřejný zájem na vhodném nakládání s nebezpečným odpadem určeným k odstranění. Existuje i veřejný zájem a zájem Společenství na zajištění dostupnosti dostatečné vnitrostátní kapacity pro toto odstranění. Pokud totiž jde o odstraňování odpadu, členské státy musejí v souladu s cílem, který je formulován v čl. 5 odst. 1 směrnice 75/442/ES, usilovat o dosažení soběstačnosti.
(80)
Za druhé, státní opatření byla pro zabezpečení tohoto veřejného zájmu nevyhnutelná. Jelikož provozování RBP bylo ztrátové, bez podpory by společnost AVR uzavřela RBP a skládku C2 už koncem roku 2001.
(81)
Za třetí, tento veřejný zájem byl reálný. V rozmezí let 2002-2004 bylo odstraněno značné množství odpadu C2 a odpadu RBP, které bylo vyprodukováno v Nizozemsku, i když toto množství bylo mnohem nižší, než se očekávalo, mimo jiné v důsledku rozsudku Soudního dvora, ve kterém byly blíže vysvětleny pojmy „odpad určený k odstranění“ a „odpad určený k využití“. Nizozemsko na vývoj na trhu reagovalo tím, že kapacitu přizpůsobilo novým analýzám předpokládané potřeby, definitivně se vzdalo svého postupu a uzavřelo jedinou zbývající RBP. Tyto skutečnosti však nejsou neslučitelné s veřejným zájmem, pokud jde o skutečně odstraněné množství odpadu C2 a odpadu RBP. Množství odpadu určeného k odstranění by možná bylo nižší, pokud by Nizozemsko od začátku používalo správné definice, ale je málo pravděpodobné, že by všechen odpad C2 a odpad RBP byl použit na využití. Některá tvrzení potvrzuje množství odpadu C2 a odpadu RBP, které bylo společnosti AVR Nuts nabídnuto v roce 2004, a množství odpadu RBP, které bylo vyvezeno do zahraničí za účelem odstranění v RBP. Zúčastněné strany mají možná pravdu, když uvádějí, že i bez RBP společnosti AVR by veškerý nebezpečný odpad vyprodukovaný v Nizozemsku v tomto období mohl být odstraněn nebo využit doma nebo v zahraničí. Nedokázaly však, že bez RBP společnosti AVR by žádný odpad určený k odstranění nemusel být do zahraničí vyvezen z důvodu nedostatku kapacity. Přesně v tomto bodě může Nizozemsko svůj postup oprávněně zdůvodnit snahou obhájit veřejný zájem v souladu s cílem podle čl. 5 odst. 1 směrnice 75/442/EHS.
(82)
Za čtvrté, opatření vůbec neporušují zásadu „znečišťovatel platí“. Jak bylo konstatováno v bodě 72, dodavatelé odpadu nejsou osvobozeni od nákladů, které by za normálních okolností zatěžovaly jejich rozpočet.
(83)
Za páté, označením služby za službu obecného hospodářského zájmu nedochází k obcházení předpisů, které za normálních okolností platí. Opatření je zaměřeno na ochranu životního prostředí, jelikož se jeho prostřednictvím zabezpečuje, aby byl nebezpečný odpad zpracován vhodným způsobem na místě v blízkosti jeho zdroje. Rámcová úprava podpory v oblasti životního prostředí obsahuje předpisy týkající se provozní podpory pro účely nakládání s odpadem (bod E.3.1). Tyto předpisy však byly zavedeny v prvé řadě pro provozní podporu, která se poskytuje podnikům, které samy produkují příslušný odpad.
(84)
Za šesté, většinu odpadu C2 a odpadu RBP podle druhu dodávají podniky, ale existují i systémy sběru nebezpečného odpadu z domácností za účelem bezpečného a jednoduchého odstranění všech případných nebezpečných odpadů. Část takto vysbíraného nebezpečného odpadu je následně možné odstranit v RBP. Služba, pro kterou byla podpora poskytnuta, byla tedy obecné povahy a nepředstavovala zvýhodnění omezené skupiny uživatelů těchto služeb.
(85)
Dva společně jednající konkurenti namítají, že neexistuje žádný tržní nedostatek, který by tuto službu obecného hospodářského zájmu mohl zdůvodnit. Kromě toho v některých členských státech údajně žádné RBP neexistují. Cíle směrnice 75/442/EHS - soběstačnost v oblasti odstraňování odpadu a odstraňování odpadu blízko místa vzniku odpadu (zásada blízkosti) - se potom možná neshodují s tržním výsledkem, tím však nejsou méně legitimní.
(86)
Veřejná úloha musí být jasně popsána a výslovně určena ve státním rozhodnutí. Z rozhodnutí o udělení licence a z licenční dohody vyplývá, že společnost je správným způsobem pověřena poskytováním služby obecného hospodářského zájmu. Definice veřejného úkolu je v těchto dokumentech dostatečně přesná. Je striktně navázána na odpad pro skládku C2 a odpad s nízkou výhřevnou hodnotou určený ke spálení v RBP. Rovněž opatření podpory na kompenzaci nákladů za službu obecného hospodářského zájmu jsou popsána dostatečně podrobně. V této souvislosti je však třeba poznamenat následující skutečnosti.
(87)
Za prvé, vyskytly se nedostatky, pokud jde o transparentnost. Konkurentům nebylo vždy dostatečně jasné, zda společnost AVR IW jednala vlastním jménem, nebo jménem společnosti AVR Nuts. Rovněž systém sazeb a slev, zejména pokud jde o odpad s vysokou výhřevnou hodnotou, který bylo nutné používat jako palivo pro RBP, zpočátku nebyl dostatečně jasný. Společnosti AVR, státu a nezávislým kontrolorům však tyto otázky byly dostatečně jasné na základě licenční dohody, což umožnilo přiměřenou kontrolu.
(88)
Komise je toho názoru, že metodika popsaná v příloze I je dostatečně transparentní pro účely kontroly, a považuje dodatečná opatření na zvýšení transparentnosti při správě služby obecného hospodářského zájmu, jako ta, která byla předložena k vykonání po doručení připomínek, za dostačující.
(89)
Za druhé, pojem „všeobecně přijatelné sazby“ za zneškodnění odpadu RBP je na první pohled velmi neurčitý. V praxi to však nezpůsobovalo žádné problémy. Sazby zůstaly na té úrovni, na kterou se zvýšily v předchozích letech. V souladu se zásadou „znečišťovatel platí“ byly sazby vyšší než sazby za odstranění v zahraničí. Zúčastněné strany ani Nizozemsko však současně neprokázaly, že k tomu, aby se zabránilo ilegálním praktikám, které by mohly být škodlivé pro životní prostředí, jsou nevyhnutelně nutné nižší sazby. Nizozemsko sazby zjevně nepovažovalo za příliš vysoké, jelikož souhlasilo s předem stanovenými rozpočtovými deficity, které byly založeny na přesnějších předpokladech, pokud jde o účtované sazby.
(90)
Při všech prvcích podpory v opatřeních podpory je třeba zabránit nadměrné kompenzaci. V této souvislosti provádí Komise pro každý z těchto bodů samostatné posouzení: 1) kompenzace rozpočtových deficitů v letech 2002 a 2003; 2) kompenzace rozpočtových deficitů v letech 2004, 2005 a 2006, 3) kompenzace nákladů na uzavření, které spočívají a) v kompenzaci nákladů na uzavření v souvislosti s dohodnutými investicemi, pokud ještě nebyly odepsány, b) v nákladech na uzavření v důsledku urychleného uzavření RBP, a 4) podpora obsažená v záruce.
(91)
Pokud jde o rozpočtové deficity v letech 2002 a 2003, Komise považuje metodiku výpočtu očekávaných deficitů, které jsou poskytovány v podobě podpory, za vhodnou a dostatečně restriktivní. Všechny prvky kromě kompenzace akvizičních nákladů (viz body 108 až 113 včetně) souvisejí přímo s plněním závazku, který spočívá v poskytování veřejné služby. Neexistuje žádný důvod předpokládat, že výdajové položky jsou uměle zvýšené, a jelikož Nizozemsko povolalo nezávislého poradce, mohlo podporu vypočítat restriktivně. Metodika obsahuje podrobnější analýzu počátečního salda společnosti AVR Nuts, která poskytuje dobrý výchozí bod pro odhady výdajů a příjmů společnosti AVR Nuts v nové situaci. Variabilní náklady, přímé fixní náklady a náklady vypočítané jinými společnostmi společnosti AVR Nuts byly stanoveny na základě podrobných členění. Investice a odpisy jsou přiměřeně zohledněny v podobě podrobného investičního plánu na roky 2002-2016 a odepsáním nových investic za 7,24 let. Tím se zajistilo, že nebylo možné náklady uměle zvýšit specifickými investicemi nebo nerovnoměrným odepisováním. V připomínkách zúčastněných stran byly vzneseny různé otázky, nebyl však předložen žádný důkaz o nadměrné kompenzaci. Kromě toho poruchy a technické problémy způsobily za roky 2002 a 2003 ztráty v celkové výši 12 milionů EUR nad rámec předem stanovených ztrát. Tím je vyloučena jakákoli nadměrná kompenzace ve prospěch společnosti AVR Nuts v tomto období.
(92)
Na období 2004-2006 je podpora stanovena na základě stejné metodiky. Proto Komise předem neočekává, že by došlo k nadměrné kompenzaci. Předem stanovený rozpočtový deficit z roku 2004 je založený na úplně stejné metodice a nárůst předem stanoveného deficitu, navzdory uzavření jedné z RBP, je zcela vysvětlen na základě různých výdajových položek v rámci této metodiky (viz číselné údaje v příloze I). Vzhledem k vysokým ztrátám nad rámec předem stanovených deficitů za roky 2002 a 2003 nemůže překvapovat skutečnost, že předem stanovený deficit na rok 2004 byl nakonec vyšší. Uzavření první RBP navíc mohlo snížit variabilní náklady, jeho dopad na fixní náklady, které představují významnou část celkových nákladů, však zůstal omezený. V souladu se všeobecnou politikou Komise však musí být nadměrná kompenzace nákladů na službu obecného hospodářského zájmu vyloučena nejen předem, ale i následně. Proto Komise požaduje, aby Nizozemsko kontrolovalo skutečné náklady a v potřebné míře přizpůsobilo výši podpory, aby se zabránilo tomu, že by kompenzace umožnila společnosti AVR Nuts dosáhnout ze svých činností zisk, který je vyšší, než je pro tento druh činnosti v tomto odvětví obvyklé.
(93)
Komise akceptuje skutečnost, že podporu lze poskytnout jako kompenzaci výdajů za uzavření v souvislosti s dohodnutými investicemi, pokud tyto investice ještě nebyly odepsány. Bez účinných záruk nelze očekávat, že provozovatel uzavře dohodu o poskytování služeb, které si vyžadují značné investice, na dobu pěti let. Odepsání investic během období, které odpovídá době platnosti dohody (pět let) by bylo rovněž nepřiměřené. V důsledku toho by předem stanovené ztráty za toto období - a tím i podpora - byly mnohem vyšší. V tomto bodě představují podmínky licenční dohody nevyhnutelný a efektivní důsledek kompenzačního systému. Skutečnost, že tato ustanovení byla použita před předpokládaným datem konce licenční dohody, na tomto zjištění nic nemění. Na základě informací, které poskytlo Nizozemsko, Komise předpokládá, že pro tuto účast nebude poskytnuta nadměrná kompenzace. Určitý počet bodů však není dostatečně jasný, zejména to, zda příjmy z prodeje aktiv nebo zisky z dalšího užívání pro jiné účely budou přiměřeně zohledněny. V důsledku toho Komise žádá, aby Nizozemsko kontrolovalo skutečné náklady i v případě tohoto prvku a přiměřeně upravilo výši podpory.
(94)
Komise může rovněž souhlasit s tím, aby byla poskytnuta kompenzace za dodatečné náklady v důsledku toho, že RBP byly uzavřeny dříve, než se plánovalo. Není možné zavázat členský stát, aby v plnění takové dohody pokračoval, zejména pokud členský stát takto platí méně, než by pravděpodobně musel zaplatit v případě pokračování těchto činností. Údaje, které Nizozemsko o těchto dodatečných nákladech poskytlo, jsou poměrně podrobné. Rozličné prvky se však zakládají na odhadech, u kterých, jak se zdá, existuje velmi velký prostor pro nepřesnosti. Kromě toho je možné zahrnout jen náklady nevyhnutelně související se službou obecného hospodářského zájmu a s urychleným uzavřením a z dostupných informací není dostatečně jasné, zda tomu tak je v tomto případě. V důsledku toho Komise žádá, aby Nizozemsko kontrolovalo skutečné náklady i v případě tohoto prvku a přiměřeně upravilo výši podpory.
(95)
Na závěr může Komise souhlasit s tím, aby byla podpora poskytnuta prostřednictvím použití záruky za úhradu 30 % nákladů na demoliční práce a následný úklid. Pokud by žádná záruka neexistovala, provozní deficity a provozní podpora by pravděpodobně byly vyšší, protože by bylo třeba vyčlenit odpovídající částku jako rezervu. Náklady tak přímo souvisí s původním cílem politiky poskytovat uvedenou službu obecného hospodářského zájmu v Nizozemsku. Skutečné náklady však ještě nejsou známy, takže Komise dále vyžaduje přiměřenou kontrolu.
(96)
Po shrnutí všech skutečností Komise dospěla k závěru, že nedochází k poskytování nadměrné kompenzace za provozní deficity za roky 2002 a 2003, ale že zbývající prvky podpory může povolit jedině tehdy, jestliže Nizozemsko zaručí, že během celého období později nedojde k poskytování nadměrné kompenzace, přičemž zohlední i vyšší deficity a přebytky za každý rok doby platnosti licence. Podpora může umožnit, aby společnost AVR Nuts za předmětné činnosti dosahovala přiměřený zisk. V rámci dohody bylo riziko podstupované společností AVR omezeno tím, že předem stanovené ztráty měly být v plné výši kryty touto podporou. Provozní riziko však z větší části nesla společnost AVR (20). Její činnost tedy nebyla zcela bez rizika, jak se ukázalo i v praxi. Vzhledem k tržním podmínkám a k rizikovému profilu společnosti AVR Nuts může Komise určitě souhlasit se ziskem v maximální výši výnosu z nizozemských státních dluhopisů zvýšeného o 2 procenta. Pokud by se v praxi ukázalo, že zisk tuto hranici překročil, musí Nizozemsko upravit výši podpory se zpětnou účinností a v souladu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy oznámit každou podporu, která společnosti AVR Nuts umožní překročit tuto procentuální sazbu zisku. Při následné kontrole je třeba přiměřeně prověřit, zda nedošlo k poskytnutí jakékoli nadměrné kompenzace. Za tímto účelem Komise vyžaduje podrobné monitorovací zprávy, ve kterých musí být uvedeny alespoň body stanovené v příloze II tohoto rozhodnutí.
(97)
Komise dohlíží na přiměřenost opatření, aby prostředky, které se používají ke splnění úkolu obecného zájmu, nevedly ke zbytečnému ovlivňování obchodu. Konkrétněji je třeba dohlížet na to, aby omezení ustanovení Smlouvy o ES, a hlavně omezení hospodářské soutěže a omezení svobod na vnitřním trhu, nezacházela dále, než je nevyhnutelné a účelné k vykonání úkolu.
(98)
Komise zastává názor, že opatření, která přijalo Nizozemsko, z velké části splňují požadavek přiměřenosti. Je obtížné říci, jakými jinými prostředky Nizozemsko mohlo zabezpečit, aby byla k dispozici dostatečná vnitrostátní kapacita na odstraňování nebezpečného odpadu. Žádná ze zúčastněných stran neprokázala, že k dosažení tohoto cíle existují méně rušivé alternativy. Za přiměřené se považují i tyto prvky opatření.
(99)
Systém sazeb za převzetí založený na objemových slevách: Jelikož účelem tohoto systému je udržet dostatečnou kapacitu na přiměřené odstraňování odpadu RBP, jeho samozřejmým důsledkem je zaměřit se na maximální využití kapacity, aby náklady byly udržovány na co nejnižší úrovni. Jak Nizozemsko prokázalo, všichni dodavatelé mohli uplatnit svůj nárok na tyto slevy, ať už přímo nebo jen při dodání odpadu prostřednictvím zprostředkovatelů. Proto je systém sazeb za převzetí založený na objemových slevách oprávněný. Systém nediskriminačních sazeb a objemových slev pro všechny dodavatele - tedy i pro společnost AVR IW - omezuje narušování hospodářské soutěže způsobené opatřeními. I když v praxi možná existoval zmatek, nediskriminační charakter systému mohl být jasný všem zúčastněným stranám. Když vyšlo najevo, že jsou v této oblasti zmatky, přijalo Nizozemsko dostatečná doplňující opatření ke zvýšení transparentnosti. Stanovením sazby za odpad s vysokou výhřevnou hodnotou na úrovni konkurujících alternativ odstraňování došlo k omezení narušování hospodářské soutěže na trhu s tímto druhem odpadu. V této souvislosti je třeba poznamenat, že žádná společnost v Nizozemsku nebyla povinna dodávat odpad RBP nebo odpad určený k odstranění s vysokou výhřevnou hodnotou společnosti AVR Nuts nebo společnosti AVR IW. Naproti tomu společnost AVR Nuts je na základě licenční dohody povinna přijímat všechen odpad C2 a odpad RBP, který jí je nabízen, bez ohledu na to, zda je současně dodán i odpad určený k odstranění s vysokou výhřevnou hodnotou, nebo ne. V tomto bodě Komise nenašla dostatečné důkazy o tom, že by ze strany společnosti AVR na první pohled mělo jít o zneužívání dominantního postavení a licenční dohoda jakoukoli oporu pro takové zneužívání určitě neposkytuje.
(100)
Kompenzace nákladů na uzavření: Ustanovení v licenční dohodě v souvislosti s kompenzací zůstatkové účetní hodnoty ještě neodepsaných investic, které společnost AVR se souhlasem státu uskutečnila během doby platnosti dohody, která bude vyplacena, pokud nedojde k prodloužení dohody, je rovněž třeba považovat za přiměřené. Bez takovéto záruky nebylo možno oprávněně očekávat souhlas společnosti AVR. Totéž platí i pro záruku státu za úhradu až 30 % nákladů na demoliční práce a následný úklid při likvidaci zařízení. Potřebná demolice staveb a úklid samozřejmě jsou ve veřejném zájmu. Vzhledem ke 30procentnímu podílu ve společnosti AVR Chemie je přijatelné, aby stát na sebe vzal odpovědnost za svůj podíl, zatímco zbývající odpovědnost zůstává na druhém podílníku, společnosti AVR Holding.
(101)
Zachování původně dvou RBP: Komise zkoumala, zda Nizozemsko muselo poskytnout podporu na zachování jen jedné RBP. Otázkou je, zda příspěvek na uskutečnění cílů, které si vytyčilo Nizozemsko, zachováním druhé RBP vyváží podpora, kterou si vyžaduje, a možné nepříznivé důsledky pro hospodářskou soutěž, které z toho vyplývají.
(102)
V tomto bodě Komise uznává, že pro Nizozemsko může být oprávněným cílem disponovat dostatečnou vnitrostátní kapacitou na zpracovávání odpadu RBP s cílem zabránit nedostatku kapacity, v jehož důsledku by byl stát povinen povolit vývoz tohoto odpadu do zahraničí. Při posuzování této skutečnosti není možné se vyhnout určité pružnosti se zřetelem na skutečnost, že nebylo možno předem s určitostí předpokládat, jaké toky odpadu C2 a odpadu RBP budou vyprodukovány, a se zřetelem na rizika spojená s dostupností zařízení. Tato rizika se skutečně vyskytla, když byla jedna z RBP v důsledku poruch v roce 2002 na nějaký čas mimo provoz. Dostupná kapacita představovala v roce 2002 jen 73 % a v roce 2003 jen 75 % povolené kapacity v objemu 100 000 tun. Proto musely nizozemské orgány v rozporu s cíli své politiky povolit vývoz odpadu RBP.
(103)
Při porovnání předpokládaných objemů odpadu RBP a kapacity obou RBP je třeba připomenout následující skutečnosti: Při přípravě licenční dohody koncem roku 2001/v polovině roku 2002 se předpokládaná nabídka odpadu RBP odhadovala na zhruba 38 500 tun ročně. Tento odhad byl založen na zkušenostech z minulosti. K jeho zpracování je třeba minimálně stejný objem odpadu s vysokou výhřevnou hodnotou. Jedna RBP by na řádné zpracování takového množství odpadu jednoznačně nepostačovala. Spolu s tímto číslem je však třeba uvést tři kritické poznámky. Za prvé, část předpokládané dodávky odpadu RBP společnosti AVR Nuts byla pravděpodobně důsledkem toho, že Nizozemsko používalo definici „odpadů určených k odstranění“ do začátku roku 2003 restriktivně. Za druhé, zúčastněné strany poukázaly na alternativní vnitrostátní kapacitu na zpracování odpadu RBP. Za třetí, při sestavování odhadů údajně nebyla zohledněna možnost, že by společnost AVR část odpadu zpracovala ve svých roštových pecích na zpracování domovního odpadu (21). Na druhou stranu však odhad výslovně bere v úvahu tehdejší vývoj. Nabídka odpadu RBP na vývoz se navíc každým rokem mění a závisí na situaci na mezinárodním trhu, situace je rovněž různá, pokud jde o různé kategorie odpadů. Kromě toho začátkem roku 2002 ještě existovala značná zásoba odpadu RBP, takže na začátku rozhodujícího období byla nabídka zaručena. Odhad toku odpadu RBP by byl pravděpodobně nižší, pokud by nizozemské orgány v roce 2002 tento odhad postavily na předpokladu správného používání definice odpadu určeného k využití, ale zdá se málo pravděpodobné, že na základě údajů, které byly v daném okamžiku k dispozici, by tento odhad byl natolik nízký, že by nizozemské orgány mohly s jistotou rozhodnout, že postačuje jen jedna RBP. Některá z těchto tvrzení potvrzuje skutečnost, že v roce 2003, kdy už Soudní dvůr objasnil přesnou definici „odpadů určených k odstranění“, bylo Nizozemsko stále ještě nuceno povolit vývoz odpadu RBP v důsledku kapacitních problémů společnosti AVR. Skutečnost, že se tok odpadu RBP do společnosti AVR skutečně snížil, lze do velké míry vysvětlit pomocí faktorů, jako je nárůst vývozu. Pokud jde o ostatní kapacitu v Nizozemsku, poukazuje Komise na to, že značná část této kapacity byla k dispozici až od konce roku 2003 po vydání požadovaných povolení pro nejvýznamnější konkurenční pyrolýzní zařízení. Zúčastněné strany nebyly schopny prokázat, že nizozemské orgány už v roce 2002 musely počítat s dostatečnou alternativní vnitrostátní kapacitou na zpracování všech druhů odpadu RBP, který se v Nizozemsku produkuje a dodává k odstranění.
(104)
Rozhodnutí ponechat v provozu dvě RBP namísto jedné způsobilo zvýšení objemu podpory zejména kvůli investicím, které se zdály nevyhnutelné a které bylo následně třeba kompenzovat v důsledku uzavření. Část těchto investic však v okamžiku podpisu licenční dohody nebyla plánována. Důsledky pro předem stanovené provozní deficity byly relativně omezené, protože do značné míry převažovaly fixní náklady. Komise předpokládá, že důsledky pro konkurenty zůstaly rovněž poměrně omezené: nic nenasvědčuje tomu, že by ponechání dvou RBP v provozu vedlo ke spalování zvýšeného objemu RBP a jiného nebezpečného odpadu. Využití kapacity na jiné druhy odpadu - o kterém nebyly předloženy žádné důkazy - je poměrně neúčelné a nelze usuzovat, že mělo na konkurenty zvláště negativní vliv.
(105)
Vzhledem k výše uvedené skutečnosti je Komise toho názoru, že původní rozhodnutí o ponechání dvou RBP v provozu lze považovat za přiměřené a že rozhodnutí o uzavření RBP nebyla přijata příliš pozdě.
(106)
Úloha společnosti AVR IW: společnost AVR IW zabezpečovala velkou část administrativy společnosti AVR Nuts a byla současně konkurentem jiných dodavatelů odpadu určeného k odstranění. Díky tomu získávala informace o plánovaném a skutečném objemu odpadu. Jelikož ani jeden dodavatel nebyl povinen společnosti AVR Nuts dodat původně uvedené množství odpadu a jelikož skutečné sazby a slevy byly v konečném důsledku založeny výlučně na skutečně dodaném objemu odpadu, je těžké posoudit, jak mohla společnost AVR IW ze své ústřední pozice vytěžit finanční nebo strategickou výhodu. Nizozemsko prohlásilo, že společnost AVR IW této pozice nemohla zneužít, a ani Komise, mimo jiné na základě připomínek zúčastněných stran, nemůže dospět k jinému závěru. Je možné, že společnost AVR IW vlastním jménem nabízela zpracování odpadu za sazby, které byly nižší než sazby společnosti AVR Nuts, to však nelze označit za důsledek opatření podpory a mohlo by to patřit do rámce konkurenčního jednání; případní konkurenti mohli bez zábran postupovat podobně. I kdyby společnost AVR IW přesměrovala část odpadu RBP do svých zařízení na spalování domovního odpadu (což nebylo prokázáno), nezdá se, že by to vedlo k nepřiměřenému narušení, jelikož každý dodavatel se znalostmi o odpadu mohl dosáhnout podobných zisků tak, že by tento odpad jednoduše nabídl přímo jiným zařízením na spalování domovního odpadu - společnosti AVR nebo jiných společností. Jelikož byla podpora navíc vyměřena na základě předem stanoveného rozpočtu, Komise předpokládá, že si společnost AVR zvolila efektivní řešení a odpad nepřesměrovala, pokud by to vedlo k nedostatečnému využívání zařízení a tím ke zvýšení skutečné ztráty. Podobné přesměrování odpadu je ve skutečnosti třeba považovat spíše za účelné hospodaření s odpady v souladu se zásadami Společenství.
(107)
Technologický vývoj: Komise nepředpokládá, že opatření budou mít zvláště negativní dopad na vývoj alternativních technologií v oblasti odstraňování a využívání odpadů. Jak uvedlo Nizozemsko, k podpoře takového vývoje existují jiné nástroje. V roce 2003 bylo například uděleno povolení pro inovační pyrolýzní zařízení. Sazby, které účtovala společnost AVR, byly mnohem vyšší než sazby, které účtoval provozovatel tohoto zařízení, a proto je třeba rušivý dopad podpory, pokud jde o tento bod, pokládat za omezený.
(108)
Podpora na akvizici odpadu: Na rozdíl od předešlých prvků není možné považovat opatření za přiměřená, pokud jde o akvizici odpadu, jako v případě společnosti AVR IW, za kterou společnost AVR Nuts vyplácí kompenzaci z podpory, kterou získává od státu. Komise chápe, že k omezení nákladů systému musí být objem odpadu ke zpracování, a zejména objem odpadu RBP, u kterého jsou sazby za převzetí nejvyšší, co největší. Jak bylo uvedeno v bodě 99, z tohoto důvodu je možno akceptovat systém nediskriminačních objemových slev. Naproti tomu kompenzace poskytovaná společnosti AVR za akvizici odpadu je nepřiměřeným narušením hospodářské soutěže, jelikož společnost AVR IW je jediným příjemcem. Její konkurenti žádnou srovnatelnou kompenzaci akvizičních nákladů, které musejí vynakládat, nedostávají. Pokud jde o nebezpečný odpad s vysokou výhřevnou hodnotou, v případě přetrvávajícího nedostatku tohoto odpadu mohlo řešení spočívat v nediskriminačním snížení sazeb za převzetí. I v případě odpadu RBP je třeba kompenzaci akvizičních nákladů považovat za nepřiměřenou. Tato kompenzace poskytuje společnosti AVR IW diskriminační výhodu pro účely specifické činnosti, která přímo konkuruje jiným společnostem, které se zabývají nakládáním s odpady. Tato akvizice určitě není přímo ve veřejném zájmu, který zdůvodňuje podporu. Naopak, může dokonce stimulovat odstraňování odpadu v Nizozemsku na úkor využívání odpadu jinde. Za specifických okolností to může být v rozporu se zásadou, že odpad by se měl zpracovávat blízko jeho zdroje. Částku ve výši 2,4 milionu EUR určenou pro akvizici, která byla prvkem podpory založené na předem stanoveném rozpočtu pro společnost AVR Nuts a byla převedena na společnost AVR IW, tedy nelze zdůvodnit na základě čl. 86 odst. 2 Smlouvy. Tento prvek podpory je v bodě 6.3 přezkoumán z hlediska slučitelnosti s čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy.
6.3 Přezkoumání kompenzace za akvizici podle článku 87 Smlouvy
(109)
Komise zkoumala, zda se na kompenzaci pro společnost AVR IW pro účely akvizičních nákladů vztahují výjimky podle čl. 87 odst. 2 a 3 Smlouvy. Výjimky podle čl. 87 odst. 2 Smlouvy by mohly sloužit jako základ uznání podpory za slučitelnou se společným trhem. Podpora však: a) není sociální povahy a není poskytována individuálním spotřebitelům; b) neslouží k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a c) není potřebná k vyrovnání hospodářských znevýhodnění způsobených rozdělením Německa.
(110)
Na tuto kompenzaci se nevztahují ani výjimky podle čl. 87 odst. 3 písm. a), b) a d) Smlouvy; ty se vztahují na podporu hospodářského rozvoje oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností, na podporu při uskutečňování projektů společného evropského zájmu nebo nápravě vážné poruchy v hospodářství některého členského státu a na podporu určenou na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví. Nizozemsko se nepokoušelo podporu zdůvodnit žádným z těchto důvodů.
(111)
Pokud jde o první část výjimky podle čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy, zejména podpory k usnadnění rozvoje určitých hospodářských činností, Komise poukazuje na to, že podpora není zaměřena ani na výzkum a vývoj, ani na investice uskutečňované středními a malými podniky, ani na záchranu nebo restrukturalizaci společnosti AVR IW. Podpora ani nepřispívá k regionálnímu rozvoji, ani společnost AVR IW nesídlí v regionu, kde pro regionální podporu přicházejí v úvahu počáteční investice. Proto není možné prohlásit podporu za slučitelnou se společným trhem na základě toho, že by usnadňovala rozvoj určitých regionů.
(112)
Komise zkoumala, zda opatření podpory z nějakého dalšího důvodu splňuje kritéria výjimky podle čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy, a zejména zda se na tento případ vztahuje rámcová úprava podpory v oblasti životního prostředí. Jelikož podpora představuje provozní podporu, Komise podporu zkoumala srovnáním s bodem E.3.1 rámcové úpravy podpory v oblasti životního prostředí. Nezdá se však, že by podpora byla nevyhnutelná, ani není omezena na striktní kompenzaci dodatečných nákladů na výrobu se zřetelem k tržní ceně příslušných výrobků nebo služeb.
(113)
Jelikož se na tuto kompenzaci nevztahuje žádná ze všech těchto výjimek, dospěla Komise k závěru, že je tato podpora neslučitelná se společným trhem a je nutné ji od příjemce, společnosti AVR IW, vymáhat v souladu s článkem 14 nařízení (ES) č. 659/1999 podle ustanovení kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (22).
7 ZÁVĚR
(114)
Komise dospěla k závěru, že státní podporu ve prospěch společnosti AVR Nuts představují tato opatření: 1) kompenzace rozpočtových deficitů v letech 2002 a 2003; 2) kompenzace rozpočtových deficitů v roce 2004 a za zbývající období let 2005-2006, 3) kompenzace nákladů na uzavření, kterou tvoří a) kompenzace nákladů na uzavření v souvislosti s dohodnutými investicemi, pokud ještě nebyly odepsány, b) nákladů na uzavření v důsledku předčasného ukončení zpracovávání odpadu v RBP, a 4) podpora obsažená v záruce. Podporu, kromě části na kompenzaci nákladů na akvizici odpadu, lze prohlásit za slučitelnou se společným trhem, jelikož představuje kompenzaci nákladů služby obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86 odst. 2 Smlouvy za předpokladu, že podpora nepřekročí celkový souhrn ztrát, které v tomto období skutečně vznikly, přičemž zbude prostor jen na přiměřený zisk. Proto Komise žádá, aby Nizozemsko každoročně předkládalo zprávy o skutečném využívání podpory a o ziskovosti činností v příslušném roce. Nizozemsko musí rovněž kontrolovat kompenzaci nákladů na uzavření a při této kontrole musí věnovat pozornost bodům, které jsou uvedeny v příloze II. Předběžná zpráva o této kontrole musí být Komisi předložena nejpozději na jaře 2006 a závěrečná zpráva nejpozději na jaře 2007. Kromě toho musí Nizozemsko oznámit každou podporu společnosti AVR Nuts, na jejímž základě tato společnost může dosáhnout vyššího zisku, než je výnos z nizozemských státních dluhopisů zvýšený o 2 procenta. Tato podpora nesmí být vyplacena dříve, než ji schválí Komise v souladu s článkem 4 nebo 7 nařízení (ES) č. 659/1999.
(115)
Naproti tomu kompenzaci ve výši 2,396 milionu EUR, která byla převedena na společnost AVR IW za účelem nákladů na akvizici odpadu, nelze prohlásit za slučitelnou, jelikož ji nelze považovat za přiměřenou kompenzaci za službu obecného hospodářského zájmu. Jde spíše o kompenzaci poskytovanou společnosti AVR IW, pokud jde o výdaje, které za normálních okolností musí být zahrnuty do rozpočtu společnosti, která se zabývá nakládáním s odpadem. Na tuto kompenzaci se nevztahuje žádná z výjimek ze zákazu státní podpory podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy. Tuto část podpory je tedy nutno vymáhat přímo od společnosti AVR IW. Proto Komise Nizozemsku nařizuje, aby společnosti AVR IW přikázalo navrátit podporu s úrokem podle podmínek, které jsou stanoveny v tomto rozhodnutí.
(116)
Komise žádá Nizozemsko, aby na základě dotazníku, který je k tomuto rozhodnutí připojen jakožto příloha III, předložilo požadované údaje a jasně uvedlo, která opatření k okamžitému a účinnému navrácení protiprávní státní podpory jsou plánována a která už byla přijata. Komise žádá Nizozemsko, aby do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytlo všechny písemnosti, které potvrzují, že vůči společnosti AVR IW bylo zahájeno řízení o navrácení (jako například příkazy k navrácení, atp.),
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Kompenzace provozních deficitů, kompenzace nákladů na uzavření rotačních bubnových pecí a záruka státu uhradit 30 % nákladů na demoliční práce a úklid, které vyplývají z licenční dohody mezi Nizozemskem a společností AVR Nuts a které Nizozemsko částečně provedlo, představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
Článek 2
Za podmínek stanovených v článku 3 je státní podpora uvedená v článku 1 s výjimkou podpory uvedené v článku 4, která je dále poskytována společnosti AVR IW, slučitelná se společným trhem, jelikož příjemci poskytuje kompenzaci nákladů na službu obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86 odst. 2 Smlouvy.
Článek 3
1. Podpora ve prospěch společnosti AVR Nuts není vyšší než součet předem stanovených deficitů, skutečných dodatečných ztrát, které společnosti AVR Nuts vznikly, a přiměřeného zisku během doby platnosti licenční dohody. Pokud by se stalo, že zisk v období poskytování podpory bude ve skutečnosti vyšší než výnos z nizozemských státních dluhopisů zvýšený o dvě procenta, Nizozemsko se zpětnou účinností upraví výši podpory.
2. Nizozemsko předloží zprávu o provedení opatření v roce 2004, jakož i výroční zprávy o provedení záruky za náklady na demoliční práce a úklid a o provedení opatření pro skládku C2 během zbývající doby jejich platnosti. Nejpozději na jaře 2006 Nizozemsko předloží průběžnou zprávu o kontrole kompenzace nákladů na uzavření a nejpozději na jaře 2007 závěrečnou zprávu. V těchto zprávách bude zdůvodněna kompenzace, přičemž budou přiměřeně zohledněny body uvedené v příloze II.
Článek 4
Podpora ve prospěch společnosti AVR IW, která spočívá v kompenzaci akvizičních nákladů ve výši 2,396 milionu EUR, je neslučitelná se společným trhem.
Článek 5
1. Nizozemsko přijme veškerá opatření potřebná k tomu, aby bylo možno získat podporu uvedenou v článku 4 od společnosti AVR IW.
2. Navrácení se provede bezodkladně a v souladu s postupy vnitrostátního práva za předpokladu, že umožňují okamžitý a účinný výkon tohoto rozhodnutí.
3. Podpora, která má být vrácena, zahrnuje úroky od okamžiku, kdy mohl příjemce podporou disponovat, až do okamžiku jejího skutečného vrácení.
4. Úroky se vypočítají podle ustanovení kapitoly V nařízení (ES) č. 794/2004.
Článek 6
1. Nizozemsko do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí sdělí Komisi, jaká opatření už přijalo a jaká se chystá přijmout za účelem navrácení podpory uvedené v článku 4. Tyto údaje budou poskytnuty na základě dotazníku, který je k tomuto rozhodnutí připojen jako příloha III.
2. Nizozemsko do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne všechny písemnosti, které potvrzují, že vůči společnosti AVR IW bylo zahájeno řízení o navrácení.
Článek 7
Toto rozhodnutí je určeno Nizozemskému království.
V Bruselu dne 22. června 2005.
COMMISSION DECISION
of 22 June 2005
on the aid measures implemented by the Netherlands for AVR for dealing with hazardous waste
(notified under document number C(2005) 1789)
(Only the Dutch version is authentic)
(Text with EEA relevance)
(2006/237/EC)
THE COMMISSION OF THE EUROPEAN COMMUNITIES,
Having regard to the Treaty establishing the European Community, and in particular the first subparagraph of Article 88(2) thereof,
Having regard to the Agreement on the European Economic Area, and in particular Article 62(1)(a) thereof,
Having called on interested parties to submit their comments pursuant to the provisions cited above (1) and having regard to their comments,
Whereas:
1. PROCEDURE
(1)
By letter of 7 January 2003 (registered as received on 10 January under No A/30189), the Netherlands notified operating aid for AVR Nutsbedrijf Gevaarlijk Afval B.V. (hereinafter ‘AVR Nuts’) for treating hazardous waste in the Netherlands with a view to disposal. The bulk of the aid was for the incineration of such waste in two rotating drum furnaces (‘RDFs’). The Netherlands invoked Article 86(2) of the Treaty and asked the Commission to decide that the measure does not constitute state aid within the meaning of Article 87(1) of the Treaty since it represents appropriate compensation for the obligation to provide a service of general economic interest (‘SGEI’) within the meaning of Article 86(2) of the Treaty. The case was registered under No N 43/2003.
(2)
The Commission requested additional information by letters of 7 February 2003 (D/50847) and 22 April 2003 (D/52566). The Netherlands submitted that information by letters of 24 March 2003 (registered as received on 28 March 2003 under No A/32279) and 19 June 2003 (registered as received on 25 June under No A/34394). Representatives of the Netherlands and of the Commission met on 21 May 2003. Two competitors submitted a joint complaint on the aid by letter of 2 May 2003 (registered as received on 5 May under No A/33155). By letter of 20 May 2003 (registered as received the same day under No A/33548), they informed the Commission that a subsidiary of one of them supported the complaint as well.
(3)
By decision C(2003)1763 of 24 June 2003, the Commission initiated the Article 88(2) procedure in respect of the notified measure. The case was registered as aid measure No C 43/2003. This decision was sent to the Netherlands by letter of 26 June 2003 (D/230250). It was published in the Official Journal of the European Union dated 20 August 2003 (2). The Commission received comments from four interested parties (registered under Nos A/36309, A/36463, A/36645, A/36679, A/36870, A/37077, A/37480 and A/37569), including from the two competitors that had submitted the complaint in May, also on behalf of another company belonging to the group to which one of the two original competitors belongs (hereinafter these four entities together are referred to as ‘the two joint competitors’). The Commission forwarded these comments to the Netherlands by letters of 1 October 2003 (D/56129), 29 October 2003 (D/56898), 7 November 2003 (D/57120) and 12 November 2003 (D/57185). These letters also contained some further questions from the Commission.
(4)
By letter of 13 August 2003 (registered as received on 14 August 2003 under No A/35706), the two joint competitors informed the Commission that part of the aid had been paid to AVR Nuts and they asked the Commission to take an injunction decision to suspend further payments and a decision ordering the Netherlands to provisionally recover the aid pursuant to Article 11 of Council Regulation (EC) No 659/1999 of 22 March 1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (3). As requested by the Commission on 20 August 2003 (D/55321), the Netherlands confirmed by letter of 25 September 2003 (registered as received on 30 September under No A/36690) that, as regards 2002 and the first quarter of 2003, the notified aid had been paid to AVR Nuts. By letter of 20 October 2003 (D/56735), the Commission informed the two joint competitors that it did not intend to take the decisions requested. The two joint competitors restated their request by letters of 14 November 2003 (registered as received on 17 November under No A/37909) and of 1 December 2003 (registered as received on 2 December under No A/38325). The letter of 1 December and the Commission’s reply of 24 November 2003 (D/57541) confirming its position actually crossed in the post.
(5)
After requesting an extension (letter of 14 July 2003, registered as received on 18 July under No A/35109 and letter of 29 October 2003, registered as received on 5 November under No A/37568) that was granted by letter of 23 July 2003 (D/54737), the Netherlands commented on the Commission’s decision by letter of 18 December 2003 (registered as received on 8 January 2004 under No A/30088). It gave its observations on the comments from interested parties by letters of 23 December 2003 (registered as received on 8 January 2004 under No A/30090), 23 January 2004 (registered as received on 29 January under No A/30621), 25 February 2004 (registered as received on 27 February under No A/31451) and 23 April 2004 (registered as received on 30 April under No A/33118). By means of the last two letters, the Netherlands also informed the Commission of ongoing developments at AVR Nuts. Since the mounting deficits would require increasing amounts of aid, it was decided to close one of the two RDFs with effect from 1 July 2004. Closure of the second RDF was still under consideration. It transpired that the original aid contract contained provisions to the effect that the Netherlands would grant some compensation for the costs of closure.
(6)
In view of the new information, the Commission adopted on 14 July 2004 decision C(2004) 2640 fin extending the Article 88(2) procedure to the compensation for the costs of the (possible) closure of the RDFs. On 16 July this decision was sent to the Netherlands, which asked for an extension of the deadline for comments and for a meeting to be convened to discuss the ongoing developments (letter of 30 July 2003, registered as received on 4 August under A/35996). A meeting between representatives of the Netherlands and of the Commission took place on 23 August 2004. Another meeting between representatives of the Commission and of the two joint competitors took place on 26 August 2004. For the rest, the law firm represented yet another competitor. The Netherlands commented on the Commission’s decision by letter of 10 September 2004 (registered as received on 17 September under No A/36999). By letter of 30 September 2004 (D/56902), the Commission requested further information which the Netherlands provided by letter of 22 October 2004 (registered as received on 27 October under No A/38271). In that letter, the Netherlands confirmed that further aid had been paid to the recipient for the remainder of 2003, the first three quarters of 2004 and the closure of one of the installations.
(7)
The decision to extend the procedure was published in the Official Journal of 9 October 2004 (4). The Commission received comments from the two joint competitors (letters of 16 and 19 November 2004, registered under Nos A/38860 and A/38978). It forwarded these comments to the Netherlands by letter of 22 November 2004 (D/58307). The Netherlands made observations on these comments and answered the Commission's questions by letters of 22 December 2004 (registered as received on 5 January 2005 under No A/30171) and 12 January 2005 (registered as received on 17 January under No A/30525). In these letters, the Netherlands informed the Commission not only of the decision to close the remaining RDF but also of the corresponding compensation for the costs of closure.
(8)
Lastly, the two joint competitors confirmed their opposition to the aid by letters of 25 April 2005 (registered as received the same day under No A/33476) and 2 May 2005 (registered as received on 12 May under No A/33884). Following these letters, yet another meeting between representatives of the Commission and of the two joint competitors took place on 26 May. Again, the law firm also represented the same third competitor (hereinafter this competitor together with the other two are referred to as the ‘three joint competitors’). At the meeting, a document was presented suggesting that further aid for 2004 had been paid to AVR Nuts.
2. DETAILED DESCRIPTION OF THE MEASURE
2.1 Background and objective
(9)
Article 5(1) of Council Directive 75/442/EEC of 15 July 1975 on waste (5) stipulates that ‘Member States shall take appropriate measures, in cooperation with other Member States where this is necessary or advisable, to establish an integrated and adequate network of disposal installations, taking account of the best available technology not involving excessive costs. The network must enable the Community as a whole to become self-sufficient in waste disposal and the Member States to move towards that aim individually, taking into account geographical circumstances or the need for specialized installations for certain types of waste.’ Article 5(2) of the Directive stipulates that ‘the network must also enable waste to be disposed of in one of the nearest appropriate installations, by means of the most appropriate methods and technologies in order to ensure a high level of protection for the environment and public health.’
(10)
In the early 1990s, with a view to meeting these objectives, a special landfill site (‘C2 depot’) and several RDFs began operations in the Netherlands. The C2 depot is used for the appropriate disposal of hazardous waste that cannot be incinerated (‘C2 waste’). The RDFs are used for the appropriate disposal of hazardous waste that, despite a low calorific value, can still be incinerated (6) (‘RDF waste’). This incineration requires co-fuelling and, in practice, the most cost-efficient fuel is hazardous waste with a high calorific value.
(11)
In accordance with Article 8(3) of Directive 75/442/EC and Article 4(3) of Council Regulation (EEC) No 259/93 on the supervision and control of shipments of waste within, into and out of the European Community (7), Member States may prohibit export of ‘waste for disposal’. It is only after various controls have been carried out that such waste may be traded. However, Member States are not generally allowed to prohibit the exportation to other Member States of ‘waste for recovery’ (8). The concepts of ‘waste for disposal’ and ‘waste for recovery’ have been clarified in various judgments by the Court of Justice of the European Communities (9). As a result, compared with the interpretation given to date by the Netherlands, a smaller amount of hazardous waste qualifies as waste for disposal while a larger amount qualifies as waste for recovery. The distinction does not depend on the calorific value of the waste, but rather on the primary objective of the installation in which the waste is treated and on the nature of the waste.
(12)
C2 waste and RDF waste are supplied by companies in all sectors of the economy. Important sectors include metalworking, business and public services, the (petro-) chemical industry, transport and mining. Most of the waste is handled by specialised intermediaries that typically offer a service covering the various types of waste produced by a company, i.e. C2 and RDF waste, other hazardous waste and non-hazardous waste. Such services are, of course, largely tied to the place where the waste is produced, but the more specific types of waste are transported over longer distances. Several large industrial waste companies operate internationally, with establishments in various countries.
(13)
In recent years, the options for putting hazardous waste to effective use have increased. More and more of it is being used in the cement industry (in particular in Belgium) or for filling abandoned mines (in particular in Germany). The Court’s strict interpretation of ‘waste for disposal’ has facilitated this development. At the same time, producers have further reduced the amounts of waste they generate. Within legal limits they can, at least to some extent, blend some of it with less hazardous waste, thereby reducing the costs of disposal or recovery. As a result, the supply of RDF waste fell from about 80 000/100 000 tonnes in 1995 to about 34 000 tonnes in 2002, compared with an anticipated figure of some 38 500 tonnes. In mid-2004 AVR estimated that only 16 000 tonnes of RDF waste would be offered to it annually (10). The supply of C2 waste decreased from about 6 000 tonnes in 2000 to 4 000 tonnes in 2002. Exports of hazardous waste produced in the Netherlands have increased to some 36 000 tonnes, of which some 4 000 tonnes is RDF waste, resulting in overcapacity as regards disposal facilities. This has become a wider phenomenon affecting, for example, the United Kingdom, Germany and Belgium.
2.2 Recipient
(14)
The C2 depot and the various RDFs were originally set up by AVR Chemie C.V. (‘AVR Chemie’), which is owned 30 % by the State and 70 % by Holding AVR Bedrijven N.V. (‘AVR-Holding’ or ‘AVR’ in short). AVR is a major player on the Dutch waste market. It is currently 100 %-owned by Rotterdam municipality, which has though recently announced its intention to sell its shares in AVR. As from the mid-1990s, AVR Chemie incurred losses (€10,9 million in 2000 and €7,2 million in 2001). For this reason, AVR wished to close down the three RDFs operating at that time. The Netherlands, however, reached an agreement on a restructuring. AVR Chemie was split up and AVR Nuts was created in order to continue with the disposal of C2 and RDF waste after the closure of one of the three RDFs. AVR-Industrial Waste Services Rotterdam B.V. (‘AVR IW’) was set up to take over the remaining activities on the (hazardous) waste markets, on which AVR wanted to remain active for its own commercial reasons. Both are wholly owned by AVR. AVR Chemie’s only remaining activity is renting out the facilities to AVR Nuts. AVR Nuts and AVR IW cooperate closely. A service contract stipulates that most of AVR Nuts’ management and commercial functions are carried out by AVR IW.
(15)
The capacity of the two RDFs for which AVR has a permit is 100 000 tonnes of hazardous waste per year. The theoretically available capacity is 80-85 % of the permitted capacity. AVR treated 84 880 tonnes of hazardous waste (both RDF and other) in 2001, 81 274 tonnes in 2002 and 78 297 tonnes in 2003. Incineration of RDF waste requires more or less the same quantity of other hazardous waste as fuel. The actual volume of RDF waste treated in the RDFs is estimated at 19 000 tonnes for 2002 and 23 000 tonnes for 2003. Certain types of RDF waste can also be disposed of in municipal waste incinerators, which operate at a lower temperature.
(16)
AVR Nuts is obliged to keep separate accounts in accordance with Commission Directive 80/723/EEC of 25 June 1980 on the transparency of financial relations between Member States and public undertakings (11).
2.3 The aid
2.3.1 The operating deficits
(17)
The aid and the activities for which it is granted are defined in a concession decision by the Minister for Housing, Spatial Planning and the Environment (VROM) dated 3 July 2002 and in a concession agreement between the Netherlands, AVR Holding, AVR Nuts, AVR IW and a number of other subsidiaries signed on 10 July 2002. By virtue of the decision, the State ‘grants AVR Nuts the exclusive right for a period of 5 years to operate the C2 depot and deal with hazardous waste in the RDFs subject to the obligation to offer the services of these installations as services of general economic interest to the public on reasonable, transparent and non-discriminatory conditions and against socially acceptable tariffs, in compliance with the conditions and provisions laid down in greater detail in the concession agreement.’ The agreement determines in detail the conditions for AVR Nuts’ operations. It was to run from 1 January 2002 to 31 December 2006.
(18)
The aid amounts to 100 % of the predetermined operating deficit, which is calculated on the basis of a methodology laid down by an independent accountant. In the event of a predetermined operating surplus, 70 % of it would be used to pay back the aid granted previously. The predetermined deficits for 2002 and 2003 amounted to €1,5 million and €2,8 million respectively. Annex I to this decision provides a summary of the methodology and its application for 2002, 2003 and 2004. Most of the aid concerns the RDFs. For the C2 depot, the predetermined deficit amounted to €0.37 million in 2003, for example.
(19)
In accordance with the service contract, AVR IW carries out most of AVR Nuts’ administrative and operational functions. For this, it receives compensation the amount of which is included in the predetermined deficit on the basis of ‘activity-based costing’. In practice, this meant that, for the years 2002-04, an average of 30 % of AVR’s overheads was allocated to AVR Nuts.
(20)
One additional cost element which is included in the predetermined budget and for which AVR Nuts receives aid that it passes on to AVR IW concerns waste acquisition. Given the important weight of fixed costs, active acquisition of waste was considered necessary to maximise capacity utilisation and thus to minimise operating costs. The predetermined and actual costs are presented in Table 1 below.
Table 1
Predetermined and actual acquisition costs
2002
2003
2004
Predetermined additional costs
514 000
532 000
550 000
Predetermined start-up costs - international acquisition
400 000
400 000
-
Total predetermined costs
914 000
932 000
550 000
Actual costs
875 000
900 000
930 000
(21)
At the outset, the deficit was expected to increase to €3,8 million in 2006, but market and operating conditions proved to be much more difficult than anticipated, with little hope for improvement. For the period 2002-03, in addition to the predetermined deficit, AVR Nuts incurred losses of €12 million. The predetermined deficits for 2004 and thereafter were expected to be much higher than foreseen and, indeed, the predetermined deficit for 2004 amounted to €8,898 million (12). The calculation took account of the decision to close the RDFs.
2.3.2 Compensation for closure costs
(22)
In view of the mounting operating deficits, the Netherlands, as already indicated in points 5 and 7, reconsidered its policy. At the end of 2003, it was decided to close one of the two RDFs with effect from 1 July 2004. In the summer of 2004, it was decided to close the second one with effect from 1 January 2005. For the remaining years, the predetermined losses for accepting C2 waste were, as expected, small.
(23)
The concession agreement provided that the State would compensate AVR financially for the remaining book value of investments carried out in favour of AVR-Nuts during the period covered by the agreement with the approval of the State but not yet written off. Applying this clause in advance, the Dutch authorities calculated compensation of €8 670 108 for the costs of closing down the first RDF. This amount concerns various investments which were written off to the extent of 50 % if they concerned both RDFs or to the extent of 100 % if they were made specifically for the RDF that was being closed down. The main items in this amount are €1,9 million for investments in fire safety, €3,3 million for a homogenisation plant, €1,5 million for replacing coke funnels and €0,5 million for a drum end and Stefferson ring. For the closure of the second RDF, the calculation includes €11 151 000 for the remaining book value of the installations and tangible fixed assets. This amount includes the other 50 % of the remaining book value of the above investments carried out with the approval of the State and 100 % of the remaining book value of the investments carried out with the approval of the State but concerning only the second RDF. This latter item includes notably the investment in the general overhaul of the remaining RDF, which was carried out during 2004. The overall cost was €3 273 000, which was more than expected. With the benefit of hindsight, this turned out to be an unfortunate investment.
(24)
Since the Netherlands was, in principle, also required by the concession agreement to compensate for the budget deficits up to and including 2006, the State had to negotiate with AVR on compensation for the additional costs of closing down the second RDF with effect from 1 January 2004, instead of the original date on which the agreement would have expired. The compensation thus includes the following additional amounts:
-
€1,7 million to compensate for the negative impact in 2004 resulting from the fact that customers would need (gradually) to shift their waste streams to other facilities;
-
€5,843 million for recurrent fixed costs in the period 2005-06 (‘doorlopende vaste kosten’), i.e. costs related, for example, to ICT infrastructure, office space rental, security contracts, and costs of common facilities such as a canteen. AVR had calculated a higher amount of €8,208 million;
-
€7,868 million for the additional redundancy costs attributable to the early closure of the remaining RDF. This amount is calculated as the difference between the estimated redundancy costs in the event of immediate closure and those in the event of closure at the end of the aid contract, i.e. two years later. The accepted amount is based on a detailed estimate that concerns some 244 workers and takes account of the fact that most of them can be redeployed internally;
-
other costs, such as the remaining book value of certain assets of other AVR companies acquired in order to provide the services stipulated in the service contract, the costs of site management and the cost of forgoing the contributions (‘dekkingsbijdrage’) that AVR IW would have received if the contract had been extended into 2005 and 2006, the non-budgeted costs of closure, and the costs of buying out multiannual contracts. AVR had put these costs at €29,567 million in total, which included, for example, an amount of €11,716 million for the additional losses incurred by AVR Nuts in 2002 and 2003. In their negotiations, the State and AVR agreed on an amount of only €1,238 million.
(25)
In those negotiations, the Netherlands was assisted by an independent accountant whose report was made available to the Commission. Altogether, the agreed compensation for closure of the second RDF amounted to €27,850 million. This is significantly lower than the sum of AVR’s own estimates, viz. €58,544 million (or €46 828 million when the additional losses incurred by AVR Nuts in 2002 and 2003 are excluded). The Netherlands explained that, if the remaining RDF had continued operating until the end of 2006, the sum of the estimated operating deficits for 2005 and 2006 and the compensation for the costs of closure at the end of 2006 would have amounted to €31 million. The agreement on early closure therefore reduced the cost to the State.
(26)
This compensation for closure brings the total amount of aid for the period 2002-04 to €49 718 108 (see overview in Table 2).
Table 2
Overview of compensation paid to AVR
Predetermined budget deficit 2002
1 500 000
Predetermined budget deficit 2003
2 800 000
Predetermined budget deficit 2004
8 898 000
Compensation for remaining book value first RDF
8 670 108
Compensation for remaining book value second RDF
11 151 000
Compensation for additional closure costs
-
additional operating costs 2004
1 750 000
-
recurrent fixed costs 2005-06
5 843 000
-
additional redundancy costs
7 868 000
-
other
1 238 000
16 699 000
Total aid
49 718 108
(27)
The Netherlands acknowledged that aid totalling €19 543 608 had been paid to AVR. The compensation for the closure of the second RDF has been paid into a blocked account.
2.3.3 The guarantee for removal and follow-up costs
(28)
The concession agreement also contains a guarantee by the State that, if AVR Chemie is wound up, the State will pay a maximum of 30 % of the removal and follow-up costs of dismantling and decontaminating the installations. This percentage corresponds to the State’s holding in AVR Chemie.
2.4 Operational aspects
(29)
Prior to the concession agreement, the gate fees charged by AVR Chemie had been increased to a level of NLG 700/tonne (€317,6). Increasing fees even further would, according to the Netherlands, lead to practices such as mixing hazardous waste with other waste streams and illegal landfill, and this would not be conducive to reducing the operating deficit. The fees are high in comparison with those in neighbouring Member States, this being possible thanks to the Dutch policy of prohibiting exports of waste for disposal. The objective of the aid measures was to maintain the fees unchanged, not to reduce them. To this end, the concession agreement contains an annex laying down the structure and coverage of the fees and the method of calculating them. The Dutch authorities have control over the level of the fees as the predetermined budget deficit requires their approval beforehand and the fees are, of course, a crucial element in the calculation.
(30)
Gate fees for high-calorific hazardous waste used as fuel are much lower than those for RDF waste. AVR Nuts ‘buys’ the former at market rates, i.e. fees that would be charged in the event of treatment, say, in foreign RDFs or in the cement industry.
(31)
Fixed costs are very high compared with variable costs so, in order to minimise its losses, AVR Nuts seeks to maximise capacity utilisation. Therefore, the gate fees charged to suppliers of hazardous waste are reduced when the annual volume supplied increases. These ‘staggered rebates’ are fixed in advance and apply when RDF waste is offered together with at least 75 % of the same volume of high-calorific waste.
(32)
All fees are fixed in advance for the entire concession period (13) and apply equally to AVR’s competitors and AVR IW. As from the start of the concession agreement, the fees for C2 and RDF waste were publicly available to any supplier. As from early 2004, this was also the case for high-calorific hazardous waste.
(33)
In order to be able to plan capacity utilisation, AVR IW asks suppliers each year to indicate how much waste they plan to supply and gate fees are calculated during the year on the basis of the corresponding staggered rebate. If the actual volume supplied at the end of year is higher or lower than indicated, a repayment is made or an additional charge calculated to take account of the appropriate staggered rebate based on actual supply. The agreements generally did not contain an obligation to supply the quantity indicated in advance.
3. REASONS FOR INITIATING THE ARTICLE 88(2) PROCEDURE
(34)
In its decision to initiate the Article 88(2) procedure, the Commission expressed the following doubts.
(35)
First, the Commission doubted whether AVR Nuts’ activities could properly be regarded as an SGEI within the meaning of Article 86(2) of the Treaty as it was not clear, for example, whether AVR would be the only company capable of offering such services on the same or similar conditions. It also doubted whether the Netherlands had followed the appropriate procedure in selecting AVR Nuts. Furthermore, it doubted whether infringement of the ‘polluter pays’ principle was avoided under all circumstances as producers of the waste concerned must pay gate fees at a level that can be considered as a normal cost.
(36)
Second, the Commission expressed doubts regarding possible overcompensation that could spill over into other segments of the waste market. It was concerned that overcompensation may also stem from the fact that the aid was based on an ex ante calculation, allowing AVR Nuts to keep part of any positive difference between actual and predetermined profits or losses.
(37)
Third, if the measure were to be assessed under Article 87, the Commission doubted whether the Community guidelines on state aid for environmental protection (14) (the ‘guidelines on environmental aid’) would provide justification for finding the aid compatible with the common market.
(38)
In its decision to extend the Article 88(2) procedure, the Commission explained that it had similar doubts as regards the much higher amount of aid for 2004 and the compensation for the untimely closure of the RDFs.
4. COMMENTS FROM INTERESTED PARTIES
(39)
Four interested parties sent in their comments following the Commission’s decision to initiate the Article 88(2) procedure.
(40)
The first of them argued that the measure would distort competition on the Irish market as it would enable AVR to charge prices below cost and significantly below normal market prices on the Irish market through its 50 % shareholding in a joint venture with the Irish company Safeway Warehousing/South Coast Transport.
(41)
The second interested party also pointed to the unfair competitive advantage enjoyed by the AVR/Safeway joint venture. Large quantities of hazardous waste are imported from Ireland. This interested party maintained too that the measure would distort competition on the international market for ‘turnkey clean-up’ operations of PCBs, pesticides and other hazardous organic waste.
(42)
The third interested party, Edelchemie, was concerned about the domestic market. It had developed its own technology for treating photographic and galvanic waste (ECO option) and recovering valuable materials from this waste (including precious metals and obsidian). The measures to assist AVR would not only harm its business but would also stifle technological development. Edelchemie's comments concern AVR Nuts, AVR Chemie and its predecessors as from 1963, providing details on Dutch hazardous waste policy over the years.
(43)
Lastly, the three joint competitors drew attention to the domestic market for RDF waste. Equivalent capacity to AVR’s RDFs would exist both in the Netherlands and in other Member States. The expansion of AVR’s activities would have created overcapacity on the Dutch market for RDF waste and the data on RDF waste would not give a complete and correct picture. In the mid-1990s AVR closed one of its RDFs and, even then, the supply of hazardous waste could be expected to decline further. In view of those expectations, it had been appropriate to close one of the two remaining RDFs. At the meeting on 26 May 2005, a representative stated literally that ‘The right decision [in 2002] had been to close down one RDF’. Moreover, AVR would abuse its dominant position by charging high fees, by requiring that the RDFs be supplied at the same time with high-calorific waste and because the fee structure would not be transparent and publicly available. It would, furthermore, enable AVR IW to charge fees for certain types of RDF waste and subsequently to treat this waste in the grate incinerators of the municipal waste incinerators, and this would result in lower operating costs as these furnaces can operate at a lower temperature.
(44)
The measure would constitute incompatible operating aid. The service would not constitute an SGEI and the four criteria resulting from the Altmark judgment and which determine whether or not compensation constitutes state aid (15) would not be fulfilled. For the Commission to approve (part of) the aid, various conditions would have to be met to prevent cross-subsidisation, tying practices and price discrimination. In addition, the Netherlands should not be allowed to extend the measure by another ten years.
(45)
The two joint competitors also sent in comments following the Commission’s decision to extend the procedure. They restated all the elements of their first submission and provided additional documents to demonstrate the existence of cross-subsidisation. In addition, the following issues were raised.
(46)
First, it was surprising that, despite the closure of one of the RDFs, the predetermined operating deficit was so much higher than initially foreseen. If the fourth Altmark criterion (efficiency) had been respected, the operating deficit should have fallen.
(47)
Second, they objected to the aid as compensation for closing down the RDFs. There was no countervailing obligation on AVR. This compensation should not be referred to as an indemnification and was not justified, among other things because the investments were made with a view to maintaining operations for 10 years, whereas they have been used for less than 3 years. They questioned as well the details of the calculations, in particular the amount to be written off, the redundancy costs and the recurrent fixed costs. The total amount was very high, much higher than the amount of €2 million referred to in Article 21(2) of the concession agreement. Furthermore, in a parliamentary document, it was stated that ‘when establishing the compensation to be paid to AVR for closure of the RDF, an agreement was reached on an outstanding claim of the Ministry for Housing, Spatial Planning and the Environment on AVR in connection with dioxine pollution of the Lickebaertpolder’. As a consequence, the Ministry received an amount of €2,5 million that was not expected for 2004. The three joint competitors were concerned that settling this dispute may have ‘polluted’ the calculation of the compensation. It gave them the feeling that ‘things are being covered up’.
(48)
Third, they objected to other advantages conferred on AVR by Article 21(5) of the concession agreement, in particular payment by the State of 30 % of the costs of removal and decontamination of the installations in the event of AVR-Chemie's being wound up. In the light of the state aid rules, the State should never have taken on such obligations.
(49)
Fourth, no SGEI would exist, especially since such a service was not necessary in the light of the various alternatives that existed such as pyrolysis, treatment in the cement industry, disposal in salt mines or treatment in energy plants and foreign RDFs. The activities concerned would be defined as an SGEI only when they proved to be loss-making. The concession agreement had been concluded merely with a view to financing the investments in the RDFs for which AVR Nuts had obtained an exclusive right. Furthermore, the two joint competitors doubted whether the aid guaranteed affordable prices for the service since AVR’s gate fees were higher than those in neighbouring countries. The high fees would be explained by AVR’s practices of tying and cross-subsidisation with respect to high-calorific waste used as fuel. They would not be transparent or publicly available. The profits would be booked with AVR IW, the losses with AVR Nuts. This enabled AVR IW to charge higher gate fees for RDF waste. Furthermore, AVR would refuse to accept RDF waste if not accompanied by high-calorific waste, thereby not complying with its obligations under the concession agreement by not providing the service to all customers. Finally, unlike with other alternatives, the quality of the service would be neither maintained nor improved.
(50)
Fifth, the aid would not respect the Altmark criteria. There had been no public tender procedure for granting the concession and the aid would not be established on the basis of the costs of an average, well-managed undertaking. Nor would it be established on the basis of criteria laid down in an objective and transparent way, it would be higher than necessary and it would spill over into other markets. RDFs abroad would be able to charge lower tariffs without state aid. Cheaper alternative disposal methods had not been taken into account either. Furthermore, AVR would be allowed to retain some of the profits if it operated more efficiently than expected.
(51)
Finally, the two joint competitors remarked that the Dutch authorities intended to continue to infringe the state aid rules since, in the case of a negative decision by the Commission, they would discuss it with AVR and look for a solution to the financial problems this might cause for AVR.
5. COMMENTS FROM THE NETHERLANDS
5.1 The applicable legislation
(52)
Since Community legislation allows Member States to prohibit the exportation of waste for disposal, the aid would not distort competition between Member States.
5.2 Service of general economic interest
(53)
The Netherlands argued that the aid is granted exclusively for an SGEI carried out by AVR Nuts. A public invitation to tender was not considered appropriate as AVR Nuts was the only company in the Netherlands able and willing to deal with all the C2 and RDF waste concerned. The concession, however, was published in the Staatscourant, following which any interested party had the possibility to lodge an appeal. No appeals were lodged. Furthermore, before the decision to close the RDFs, the Dutch authorities had already made the necessary arrangements for organising a public tender procedure for a prolongation.
(54)
The measure would comply with the Altmark criteria and should therefore not be regarded as state aid. Taking the predetermined deficits, for example, the State was assisted by an independent accountancy firm. The measure would not infringe the ‘polluter pays’ principle as the fees are higher than those in neighbouring Member States.
(55)
It would be absolutely wrong for AVR Nuts to accept only RDF waste when offered in combination with high-calorific waste. It also has been explicitly stated that the fees charged to other AVR companies for treating other waste should be the same as those charged to third parties (16). The Netherlands asked an accountancy firm for advice on the possibilities of increasing transparency with regard to the agreements between AVR Nuts and AVR IW. The recommendations given were accepted and implemented.
(56)
As regards AVR Nuts’ results, the Netherlands noted that the calculation of the operating deficit did not take into account any profit margin. In the unexpected event of a predetermined operating surplus, the profit would be limited to only 30 % of the surplus until such time as all previous aid had been repaid.
5.3 Comments on the comments from interested parties
(57)
The Netherlands noted that the comments did not demonstrate how aid could affect the cost price of the joint venture between AVR and Safeways. That company would have to pay the same fees for treatment in Rotterdam as those charged to domestic suppliers of waste. Moreover, only one third of the waste collected by the joint venture would be treated in Rotterdam and only a small part of that would be C2 and RDF waste as defined in the concession agreement. Competitive prices might be explained by various other factors: 1. Safeway is the only company in Ireland operating transfer station where waste is efficiently sorted and separated before being sent to the most appropriate treatment facility; 2. there is a direct link with the transport company Southcoast, and this gives rise to logistic advantages and cost savings; and 3. in Ireland the level of fees used to be relatively high on account of the absence of competition.
(58)
For the treatment of waste resulting from turnkey clean-up projects, AVR would charge higher fees than it charges domestic suppliers. The average fee for all waste flows from other countries would be somewhat higher than the average fee charged domestically. Furthermore, lower fees would not result in higher aid as the aid depends on the predetermined operating deficit.
(59)
When the concession agreement was signed, both RDFs were operating at full capacity. Full capacity utilisation was expected in view of plentiful stocks. The current overcapacity was probably caused not by any increase in the market share of competitors but instead by increased reuse of the waste, e.g. after legally permitted dilution with other types of waste.
(60)
As regards pyrolysis, the Netherlands noted that AVR’s fees were higher than those charged by the only company in the Netherlands with pyrolysis plants.
(61)
The Netherlands explained that part of the aid was paid because of the financial difficulties of AVR Nuts, in the light of the Altmark judgment and in view of the time necessary to conclude the formal investigation procedure under Article 88(2) of the Treaty.
(62)
The Netherlands noted that Edelchemie was working primarily in the field of photographic hazardous waste, which, for reasons of efficiency, cannot be dealt with by AVR. The company has various facilities of which the pyrolysis furnace would be most relevant for this case. However, the technology would not be suitable for all types of RDF waste, in contrast to AVR’s installations. The environmental permit allows treatment in this furnace of not more than 10 000 tonnes, which would be completely insufficient for hazardous waste streams in the Netherlands. Since AVR would not deal with photographic waste and would charge market fees, the Netherlands do not see how the aid could damage Edelchemie’s interests. Technological development is encouraged by, for example, specific incentive programmes and by requiring use of the best available techniques when environmental permits are granted. These permits are valid for five years. Any aid granted previously would fall outside the ten-year limit laid down in Article 15 of Regulation (EC) No 659/1999 and, as the installations are written off over ten years, calculation of AVR’s expected operating deficits would not be affected in any event.
(63)
The Netherlands maintained that there has been no overcompensation, either in favour of AVR Nuts or in favour of AVR IW. The latter served as an intermediary but could not, and did not, exploit this position to obtain overcompensation. For example, the waste supplied by AVR Nuts’ competitors, even when, on paper, it was received by AVR IW on behalf of AVR Nuts, was not taken into account in calculating the staggered rebates on the tariffs for the waste acquired by AVR IW itself. Such waste was delivered directly to the RDFs, not to AVR IW’s site, as this would not be worth the additional logistical costs.
(64)
The aid to compensate for the costs of acquiring waste is appropriate. Active acquisition of RDF waste would be necessary as the possibility of diluting such waste or adjusting the packaging, after which the waste would not longer qualify as RDF waste, has been used increasingly. Without acquisition of such waste, AVR Nuts would see its market share reduced, losing it to alternative treatment options, particularly abroad. This would reduce capacity utilisation and increase losses. The compensation granted to AVR IW for the costs of acquiring high-calorific hazardous waste was explained by the need to have sufficient quantities of such waste available as fuel. The allocation of acquisition costs between AVR Nuts and AVR IW is based on this. With the closure of the RDFs, the seven jobs that correspond to the costs charged will be lost. This would prove that these seven jobs constitute additional acquisition costs incurred only in the interests of AVR Nuts.
(65)
The Dutch authorities submitted a study on the future development of alternatives for the disposal and recovery of the waste concerned in the Netherlands and in neighbouring countries (see point 13 above). The study shows that sufficient alternatives are planned in the future to guarantee safe and appropriate disposal and recovery of such waste.
(66)
The Netherlands also submitted an economic analysis of the concession agreement and potential overcompensation that had been carried out by a consultancy at AVR’s request. The analysis noted firstly that AVR’s main competitors all had the possibility of benefiting from higher staggered rebates but apparently preferred to supply part of the waste they acquired to alternative disposal or recovery facilities abroad. Secondly, the actual compensation to be granted by the Netherlands for the closure of the RDFs was significantly lower than AVR’s own cost calculation of €45 million and the calculation of almost €40 million made by an independent accountant of these same costs. The main difference stemmed from the different cost calculations for redundancies.
(67)
The Netherlands provided the detailed calculation of the budget deficit for 2004. It was higher than in previous years despite the closure of one RDF since the market conditions had worsened and, in particular, the fees received for high-calorific hazardous waste had decreased.
(68)
The payment for dismantling and follow-up in the event of the liquidation of AVR Chemie will have to be discussed between the State and AVR as the State owns 30 % of AVR Chemie. The possibility of a negative decision by the Commission on the notified aid will, of course, also have to be discussed, and solutions will be sought, but not without taking into account the Commission's views.
6. ASSESSMENT
6.1 Existence of state aid
(69)
Article 87(1) of the Treaty provides that ‘any aid granted by a Member State or through state resources in any form whatsoever which distorts or threatens to distort competition by favouring certain undertakings or the production of certain goods shall, in so far as it affects trade between Member States, be incompatible with the common market’.
(70)
The operating aid and the compensation for the costs of closing down the RDFs for AVR Nuts that are described in points 17-27 are granted by the State and financed directly from state resources. They are selective in nature as they affect in the first place AVR, AVR Nuts and AVR IW. These are undertakings offering their services on the markets in waste for disposal and waste for recovery. The same applies to any payment by the State of the removal and follow-up costs, for which the State has given a guarantee of up to 30 %.
(71)
The measures must be regarded as affecting trade between Member States. The markets in waste for disposal and waste for recovery are inextricably linked and, despite the regulatory framework for and strict controls on waste for disposal, trade between Member States is common on both markets. By way of illustration, following the announcement of the closure of the RDFs, the number of applications for permits to export waste to other Member States increased significantly. The Commission deduces from this that the aid towards the continued operation of the RDFs has had a restrictive effect on trade between Member States.
(72)
The measures do not favour the suppliers of hazardous waste. The gate fees for high-calorific waste used as fuel were set at market levels compared with the fees practiced in the Netherlands and neighbouring countries. The gate fees for C2 and RDF waste were set, for policy reasons, at socially acceptable levels that were, however, higher than those practiced in neighbouring countries. This was possible given the export restrictions on waste for disposal. Raising the fees was not a feasible and realistic option under normal market conditions since more waste would be exported, mixed into other waste streams or disposed of legally or illegally, and this would not therefore increase AVR Nuts’ revenues. As a matter of fact, with the closure of the RDFs, it became easier for suppliers to benefit from the lower gate fees in Belgium and Germany. Without the aid, the RDFs would have been closed earlier and the possibilities of exporting waste for disposal in conformity with Regulation (EC) No 259/93 would have improved earlier. This is confirmed by the price and volume movements following the closure of the second RDF. For these reasons, the Commission considers that the measure has not spared the suppliers of hazardous waste the costs that would normally be included in their budget.
(73)
Without prejudice to the assessment of the measure on the basis of Article 86(2) of the Treaty, the Commission finds that the fourth criterion resulting from the Altmark judgment is not met. Firstly, AVR Nuts was not selected following a public tender procedure, and publication of the concession decision in the Staatscourant, after which interested parties could raise objections for a period of six weeks, cannot be the substitute for an open and transparent tender procedure. Secondly, the level of compensation was not determined on the basis of the costs which an average, well-managed undertaking adequately provided with waste treatment capacity would have incurred. As a matter of fact, given the unique position of the C2 depot and the RDFs in the country, such an average undertaking does not seem to exist in the Netherlands. The predetermined budget deficit reflects, if anything, the particular conditions under which AVR Nuts operates these installations and the costs of similar installations abroad have not been taken into account. It is clear that AVR's treatment capacity was not appropriate: overcapacity led to underutilisation of the RDFs and ultimately to closure. This is reflected in the aid measures, in particular the deficit for 2004 and the compensation for closure. Under the circumstances, the measures must be regarded as conferring a selective advantage on AVR Nuts and not simply as providing compensation that other companies in a similar situation could have received under similar conditions if they had been entrusted with the performance of this service obligation.
(74)
A selective benefit flows not only from the operating deficits and the compensation for the costs of closure, but also from the state guarantee for 30 % of the removal and follow-up costs incurred. The fact that these costs correspond to the State’s shareholding in AVR Chemie do not alter the state aid character of the measure since, as a silent partner in AVR Chemie, the State would be responsible only to the extent of its shareholding, and not for additional claims that may exceed that amount. The guarantee seems rather to result from the State’s policy objective of avoiding a situation in which, after the liquidation of AVR Nuts and AVR Chemie, no other company could be held liable for the appropriate removal and follow-up. The guarantee may have conferred benefits for the entire duration of the concession agreement since, without the guarantee, a company would (have to) build up the necessary reserves during the operational lifetime of the installations in order to be able to cope with the removal and follow-up costs without aid.
(75)
Consequently, the notified measures constitute state aid within the meaning of Article 87(1) of the Treaty.
(76)
The Commission regrets that the Netherlands has implemented a significant part of the aid in question in breach of Article 88(3) of the Treaty.
6.2 Assessment on the basis of Article 86(2) of the Treaty
(77)
Member States are free to define what they regard as services of general economic interest on the basis of the specific features of the activities. This definition can only be subject to control for manifest error (17). In its 2003 Green Paper and its 2004 White Paper on services of general interest (18), the Commission outlines the guiding principles of its approach. Section 3.4 of the White Paper stipulates that ‘in line with the Union’s policy on sustainable development, due consideration has to be taken also of the role of services of general interest for the protection of the environment and of the specific characteristics of services of general interest directly related to the environmental field, such as the water and waste sectors.’ This is in line with the case law of the Court, which ruled that ‘the management of a particular waste may properly be considered to be capable of forming the subject of a service of general economic interest, particularly where the service is designed to deal with an environmental problem’ (19).
(78)
For the following reasons, the Commission agrees with the Netherlands that the service as defined in the concession decision and the concession agreement constitutes an SGEI.
(79)
First, there is an obvious public interest in appropriate treatment when hazardous waste is disposed of. There is as well a public and Community interest in ensuring the availability of sufficient domestic capacity for such disposal. In accordance with the objective laid down in Article 5(1) of Directive 75/442/EC, Member States should strive to become self-sufficient in the disposal of waste.
(80)
Second, public intervention was necessary to safeguard this public interest. Since the RDFs were operated at a loss, without the aid AVR would have closed the RDFs and the C2 depot at the end of 2001.
(81)
Third, the public interest was real. Between 2002 and 2004 significant quantities of RDF and C2 waste produced in the Netherlands were disposed of, although they were significantly below expectations on account, among other things, of the consequences of the ruling by the Court which clarified the definitions of ‘waste for disposal’ and ‘waste for recovery’. The Netherlands responded to market developments by adapting the capacity to the new perceived needs and ultimately by abandoning its policy and closing down the only remaining RDF. This, however, is not incompatible with the public interest as regards the actual quantities of RDF and C2 waste disposed of. The quantities of waste for disposal might have been smaller if the Netherlands had applied the correct definitions from the outset, but it is unlikely that all RDF and C2 waste would have been used for recovery purposes. This is confirmed by the quantities of RDF and C2 waste offered to AVR Nuts in 2004 and by the quantities of RDF waste exported for disposal in RDFs abroad. The interested parties may have been right in maintaining that all hazardous waste produced in the Netherlands during that period could have been disposed of or recovered within the country or abroad even without AVR’s RDFs. They failed, however, to demonstrate that without AVR’s RDFs no exports of waste for disposal abroad would have been necessary at all because of the absence of sufficient capacity. It is precisely in this connection that the Netherlands could legitimately base its policy on the desire to defend the public interest, in line with the objective of Article 5(1) of Directive 75/442/EC.
(82)
Fourth, the measures do not infringe the ‘polluter pays’ principle. As concluded in point 72, the suppliers of waste are not spared the costs that should normally be included in their budget.
(83)
Fifth, classification as an SGEI does not circumvent the rules that normally apply. The measure seeks to protect the environment since it ensured appropriate treatment of hazardous waste at a location near its source. The environmental aid guidelines contain rules on operating aid to promote waste management (Section E.3.1). These rules, however, were drawn up in the first place in respect of operating aid granted to companies that produce the waste concerned themselves.
(84)
Sixth, by nature, the bulk of the RDF and C2 waste is supplied by companies, but collection systems exist for the safe and easy disposal of any hazardous waste from households. Some of the hazardous waste collected can then be disposed of in the RDFs. So the service for which the aid was granted was general in character and did not favour a limited number of users.
(85)
The two joint competitors claim that there is no market failure to justify the SGEI. Moreover, in some Member States there were no RDFs at all. The objectives of Directive 75/442/EEC, i.e. self-sufficiency in waste disposal and waste disposal close to the source of the waste (proximity principle), may not correspond to a market outcome but are no less legitimate for that reason.
(86)
A public service mission needs to be clearly defined and must be explicitly entrusted through an act of public authority. In this case, the proper entrustment of the SGEI is clear from the concession decision and the concession agreement. The definition of the public service obligation in these documents is sufficiently precise. It is strictly linked to the waste for the C2 depot and to the low-calorific waste to be incinerated in the RDFs. The aid measures to compensate for the costs of the SGEI are also described in sufficient detail. However, the following must be noted.
(87)
First, there have been shortcomings as regards transparency. It may not always have been clear to competitors whether AVR IW acted on its own behalf or on behalf of AVR Nuts. In addition, the system of fees and rebates, in particular as regards high-calorific waste to fuel the RDFs, has not been sufficiently transparent from the outset. For AVR and the State, and for independent controllers, however, these issues were sufficiently clear from the concession agreement, and this made appropriate control possible.
(88)
The Commission considers that the method described in Annex I is sufficiently transparent for control purposes, and deems sufficient the additional measures to increase transparency in the execution of the SGEI that were adopted pursuant to the comments received.
(89)
Second, the concept of ‘socially acceptable fees’ for the disposal of RDF waste is rather vague at first sight. In practice, however, this has not caused a problem. The fees remained at the level to which they had been raised in the preceding years. In accordance with the ‘polluter pays’ principle, they were higher than the fees for disposal abroad. At the same time, neither the interested parties nor the Netherlands have argued that lower fees were necessary to avoid illegal practices that could be harmful to the environment. Apparently, the Netherlands regarded the fees as not being too high, given the agreement on the predetermined budget deficits, which were based on more precise assumptions regarding the fees to be applied.
(90)
Overcompensation must be avoided for all aid elements in the system. In this respect, the Commission assesses the following elements separately: 1. the compensation for the budget deficits in 2002 and 2003; 2. the compensation for the budget deficits in 2004, 2005 and 2006; 3. the compensation for the costs of closure, which consists in (a) compensation for closure costs related to the agreed investments to the extent that they have not yet been written off, and (b) closure costs resulting from early closure of the RDFs; and 4. the aid contained in the guarantee.
(91)
As regards the 2002 and 2003 budget deficits, the Commission considers the methodology for calculating the expected deficits, which are to be granted as aid, to be appropriate and sufficiently restrictive. All the elements, apart from the compensation for acquisition costs (see points 108-113), are directly related to the fulfilment of the public service obligation. There is no reason to believe that cost elements have been artificially inflated and that the assistance of an independent consultant has helped the Netherlands to calculate the aid in a restrictive way. The methodology contains a more detailed analysis of AVR Nuts’ opening balance sheet, which provides a sound basis for the estimates of AVR Nuts’ costs and revenues in the new situation. Variable costs, direct fixed costs and costs charged by other AVR companies are estimated on the basis of detailed breakdowns. Investments and depreciation are duly taken into account by means of a detailed investment plan for 2002-16 and by writing off new investments over 7,24 years. This ensured that costs were not artificially inflated by individual investments or disproportionate depreciation. The comments from interested parties raised various issues, but no proof of overcompensation was provided. For 2002 and 2003, moreover, accidents and technical difficulties caused losses that exceeded the predetermined deficits by a total of €12 million. Any overcompensation in favour of AVR Nuts during that period is, therefore, ruled out.
(92)
For the years 2004-06, the aid is based on the same methodology and so the Commission does not a priori expect any overcompensation. The predetermined budget deficit in 2004 is based entirely on the same methodology and the increase in the predetermined deficit, despite the closure of one of the RDFs, is fully explained by the various cost elements of this methodology (see the figures in Annex I). Given the high losses in excess of the predetermined deficits for 2002 and 2003, it need not surprise anyone that the predetermined deficit for 2004 was higher. The closure of the first RDF, moreover, may have reduced the variable costs, but its impact on fixed costs, which account for a significant part of total costs, has been limited. Nevertheless, in line with the Commission's general policy, overcompensation for the cost of an SGEI should be excluded not only ex ante, but also ex post. The Commission, therefore, requests the Netherlands to verify the actual costs and to adjust the aid level if necessary in order to avoid a situation in which compensation would allow AVR Nuts to earn a profit margin on its activities higher than is normal for this type of activity in this sector.
(93)
The Commission accepts that aid can be granted as compensation for closure costs related to the agreed investments to the extent they have not yet been written off. Without sufficient guarantees, one cannot expect an operator to enter into a five-year service contract that requires substantial investments. Depreciation of the investments over the period corresponding to the duration of the agreement, i.e. five years, would have been just as unreasonable. It would have increased significantly the predetermined losses over that period and hence the level of aid. The relevant provisions in the concession agreement constitute a necessary and efficient corollary to the compensation system. The fact that those provisions were applied before the planned expiry of the concession agreement does not alter this assessment. On the basis of the information provided by the Netherlands, the Commission does not expect there to be any overcompensation for this element. A few aspects, however, are not sufficiently clear, viz. whether any proceeds from the sale of assets or any profits from continued use for other purposes will be properly taken into account. Consequently, for this element too, the Commission requests the Netherlands to verify the actual costs and to adjust the aid level if necessary.
(94)
The Commission can also accept that compensation is granted for additional costs resulting from the earlier-than-expected closure of the RDFs. A Member State cannot be obliged to continue with such a contract, especially if it thereby pays less than what it probably would have had to pay if the activities had been continued. The information provided by the Netherlands on these additional costs is relatively detailed. Various elements, however, are based on estimates which seem to present a rather wide margin of uncertainty. Moreover, only the costs necessarily linked to the SGEI and to the earlier-than-expected closure can be included, and it is not sufficiently clear from the information available whether this is indeed the case. Consequently, for this element as well, the Commission requests the Netherlands to verify the actual costs and to adjust the aid level if necessary.
(95)
Lastly, the Commission can accept that aid is granted through application of the guarantee covering 30 % of the costs of removal and decontamination. Had there not been a guarantee, the operating deficits and the operating aid would probably have been higher on account of the corresponding provisions that would have had to be made. The costs as such are directly linked to the original policy objective of offering the SGEI concerned in the Netherlands. The actual costs, however, are not yet known, so the Commission will require appropriate ex post control.
(96)
To sum up, the Commission finds no overcompensation for the operating deficits for 2002 and 2003 but can allow the remaining aid elements only on condition that the Netherlands ensures that there is no overcompensation ex post over the entire period, taking into account excess losses and profits for all the years covered by the concession agreement. The aid may allow AVR Nuts to earn a reasonable profit margin on the activities concerned. The risk for AVR under the agreement was limited since predetermined losses would be fully covered by the aid, but AVR remained largely exposed to the operating risk (20), with the result that risk was not excluded, as indeed proved to be the case in practice. Given the market conditions and AVR Nuts’ risk profile, the Commission can certainly accept a profit level equivalent to the rate of return on Dutch government bonds plus 2 percentage points. If, in practice, profit is found to exceed this threshold, the Netherlands must retroactively adjust the aid level and, in accordance with Article 88(3) of the Treaty, notify any aid that allows AVR Nuts to exceed the threshold. The ex post verification must adequately verify the absence of overcompensation. To this end, the Commission requires detailed monitoring reports which must address at least the issues specified in Annex II.
(97)
The Commission exercises control of proportionality so as to ensure that the means used to perform the general interest task do not lead to unnecessary distortions of trade. Specifically, it has to be ensured that any restrictions on the rules of the EC Treaty, especially restrictions on competition and limitations on the freedoms of the internal market, do not exceed what is necessary to guarantee effective fulfilment of the task.
(98)
The Commission considers that the measures adopted by the Netherlands comply for the most part with the proportionality requirement. It is difficult to imagine by which other means the Netherlands could have ensured the availability of sufficient domestic capacity for disposing of hazardous waste. None of the interested parties has argued that there were less distortive alternatives available to meet this objective. The following aspects of the measure are considered to be proportionate as well.
(99)
Gate-fee system based on staggered rebates: Since the aim of this system is to maintain sufficient capacity for the proper disposal of RDF waste, the natural consequence is to aim for maximum capacity utilisation in order to minimise costs. As shown by the Netherlands, all suppliers could have applied for a refund, either directly or when supplying via intermediaries. The gate-fee system based on staggered rebates is justified. The system of non-discriminatory fees and staggered rebates for all suppliers, including AVR IW, has limited the distortion of competition resulting from the measure. Although there may have been some confusion in practice, the non-discriminatory nature of the system could have been clear to any interested party The Netherlands has taken sufficient additional measures to increase transparency when there appeared to be some confusion. Setting the fee for high-calorific waste at the level of competing disposal alternatives limited the distortion of competition on the market for this waste. It must be noted that no company in the Netherlands had an obligation to supply RDF waste or high-calorific hazardous waste to AVR Nuts or AVR IW. In contrast, the concession agreement obliged AVR Nuts to accept any C2 and RDF waste offered to it, whether or not supplied together with high-calorific hazardous waste. In this respect, the Commission finds insufficient evidence that there was prima facie abuse of a dominant position by AVR Nuts and that the concession agreement certainly does not provide a basis for such abuse.
(100)
Compensation in the event of closure: The provisions in the concession agreement that concern - in the event of the agreement not being extended - the compensation for the remaining book value of the as yet undepreciated investments that AVR had made during the period covered by this agreement with the consent of the State must similarly be considered to be proportionate. Without such a guarantee, AVR’s agreement could not reasonably be expected. The same applies to the guarantee by the State to cover a maximum of 30 % of the costs of removal and decontamination in the event of the installations being liquidated. Appropriate removal and decontamination are obviously in the public interest. Given its 30 % share in AVR Chemie, it is acceptable that the State should assume responsibility for its part, leaving the remainder for the other shareholder, AVR Holding.
(101)
Maintaining two RDFs at the outset: The Commission examined whether the Netherlands should have granted aid for maintaining only one RDF. The question is whether the contribution to the realisation of the objectives pursued by the Netherlands by maintaining the second RDF offsets the aid required and the unfavourable effects on competition resulting from this.
(102)
The Commission here acknowledges that the Netherlands could legitimately aim to have sufficient domestic capacity for the treatment of RDF waste in order to avoid a capacity shortfall which would oblige the State to allow the exportation of such waste. Some flexibility in the assessment is unavoidable as the flows of C2 and RDF waste that would result could not be predicted with certainty and because of the risks attaching to the availability of the installations. Such risks indeed materialised when, following a number of incidents, one of the RDFs was closed for some time in 2002. The available capacity in 2002 and 2003 was only 73 % and 75 % respectively of the permitted capacity of 100 000 tonnes and, for this reason, the Dutch authorities had to allow RDF waste to be exported, contrary to their policy aim.
(103)
When comparing expected quantities of RDF waste and the capacity of the two RDFs, the following must be noted. When the concession agreement was prepared in the period from end-2001 to mid-2002, the expected supply of RDF waste was put at around 38 500 tonnes per year. This estimate was based on past experience. Treatment requires at least the same volume of high-calorific waste. One RDF would clearly not have been sufficient for the proper treatment of this volume of waste. This figure is, however, open to criticism in three respects. First, part of the expected supply of RDF waste to AVR Nuts may have been the consequence of the restrictive application of the definition of ‘waste for recovery’ by the Netherlands up to the beginning of 2003. Second, interested parties have pointed to alternative domestic capacity for dealing with RDF waste. Third, the estimate would not take into account the possibility for AVR to treat part of the waste in its grate incinerators for municipal waste (21). On the other hand, the estimate explicitly took account of ongoing developments at the time. In addition, the supply of RDF waste for export varies from year to year and depends on the situation on the international market. The situation varies as well for different categories of waste. Moreover, in early 2002 there was still a substantial stock of RDF waste, with the result that supply at the beginning of the period was guaranteed. Furthermore, had the Dutch authorities in 2002 based the estimated flow of RDF waste on the assumption that the definition of ‘waste for recovery’ would have been correctly applied, the estimate might have been lower, but it seems unlikely that, on the basis of the information available at the time, such an estimate would have been so low that they could have confidently decided that only one RDF would suffice. This is confirmed by the fact that in 2003, when the Court already had clarified the proper definition of ‘waste for recovery’, AVR's capacity problems still forced the Netherlands to allow actual exports of RDF waste. The actual decline in the flow of RDF waste to AVR is explained to a significant extent by factors other than the increase in exports. With respect to other capacity in the Netherlands, the Commission notes that a significant part of that capacity became available only in late 2003, after the required permits had been issued to the main competing pyrolysis installation. The interested parties have failed to demonstrate that the Dutch authorities should have taken into account back in 2002 sufficient alternative domestic capacity for treating all types of RDF waste produced in the Netherlands and delivered for disposal.
(104)
The decision to keep in operation two RDFs instead of one increased the level of aid, in particular because of the investments which appeared to be necessary and in respect of which compensation had subsequently to be paid because of the closure. Some of these investments had not, however, been foreseen at the time the concession agreement was signed. The effects on the predetermined operating deficits were relatively limited because of the relatively high proportion of fixed costs. The Commission expects the effects on competitors to remain relatively limited as well: there is no indication that keeping two RDFs in operation has resulted in larger quantities of RDF and other hazardous waste being incinerated. Using RDF capacity for other types of waste, for which no evidence has been provided, is relatively inefficient and cannot be reckoned to have had a strong negative effect on competitors.
(105)
Accordingly, it appears to the Commission that the original decision to keep two RDFs in operation can be considered to be proportionate and that the decisions to close the RDFs were not unreasonably overdue.
(106)
Involvement of AVR IW: AVR IW was responsible for much of AVR Nuts’ administration and, at the same time, was a competitor for other suppliers of hazardous waste. In this way, it obtained information on intended and actual supplies of waste. As no single supplier was under an obligation to supply to AVR Nuts the quantities originally indicated and as the actual fees and discounts were ultimately based solely on actual volumes of waste supplied, it is difficult to see how AVR IW could have obtained a financial or strategic advantage by virtue of its central position. The Netherlands explained that AVR IW was unable to abuse this position and the Commission, on the basis of the comments from interested parties among other things, cannot come to this conclusion either. It may be true that AVR IW, on its own behalf, offered to treat waste at fees below those charged by AVR Nuts, but this cannot be attributed to the aid measures and could fall within the realm of competitive behaviour; any competitor was free to act in a similar manner. Similarly, even if AVR IW rerouted part of the RDF waste to its municipal waste incinerators, which has not been proved, this does not seem to have resulted in a disproportionate distortion since any supplier with knowledge of the waste could have earned similar margins by simply supplying such waste directly to other municipal waste incinerators operated by AVR or others. Moreover, as the aid was determined on the basis of a predetermined budget, the Commission expects AVR to have opted for efficient solutions, and not to have rerouted waste if this would have led to underutilisation of the installations and hence higher actual losses. In fact, such rerouting may well be regarded as efficient waste management in line with the Community principles.
(107)
Technological development: The Commission does not expect the measures to have a pronounced adverse effect on the development of alternative disposal and recovery technologies. As explained by the Netherlands, other instruments exist for encouraging such developments. In 2003, for example, a permit was granted for an innovative pyrolysis installation. The fees charged by AVR were significantly higher than the fees charged by the operator of that installation and so the distortive effect of the aid must be considered to be limited in this respect.
(108)
Aid for the acquisition of waste: In contrast to the above aspects, the measures cannot be regarded as proportionate as regards the acquisition of waste as carried out by AVR IW and for which AVR Nuts pays compensation out of the aid it receives from the State. The Commission accepts that minimising the costs of the system requires maximising the volume of waste to be treated, especially the volume of RDF waste, for which the gate fees are highest. As indicated in point 99, the system of non-discriminatory staggered rebates can be accepted for this reason. In contrast, the compensation granted to AVR IW in respect of the acquisition of waste distorts competition in a disproportionate way as AVR IW is the sole recipient. Its competitors do not receive similar compensation for acquisition costs incurred by them. As regards high-calorific hazardous waste, had there been persistent shortages, the solution could have consisted in lowering the gate fees in a non-discriminatory fashion. As regards RDF waste, the compensation for acquisition costs must be considered as disproportionate too. It confers on AVR IW a discriminatory advantage for a specific activity that is in direct competition with other waste management companies. Such acquisition is not directly in the public interest that justifies the aid, and this is certainly the case with RDF waste acquired abroad. But, even in the case of RDF waste from Dutch sources, acquisition may encourage disposal in the Netherlands at the expense of recovery in the Netherlands or elsewhere. Under specific circumstances, this may be contrary to the principle of treatment near the source. Consequently, the amount of €2,4 million intended for acquisition, included in the aid to AVR Nuts, which was based on the predetermined budget, and transferred to AVR IW cannot be justified on the basis of Article 86(2) of the Treaty. The compatibility of this part of the measure with Article 87(2) and (3) is assessed in Section 6.3 below.
6.3 Assessment on the basis of Article 87 of the compensation for acquisition costs
(109)
The Commission has examined whether the exemptions in Article 87(2) and (3) of the Treaty apply to the compensation for acquisition costs granted to AVR IW. The exemptions in Article 87(2) could serve as a basis for considering aid to be compatible with the common market. However, the aid (a) does not have a social character and is not granted to individual consumers, (b) does not make good the damage caused by natural disasters or exceptional occurrences and (c) is not required in order to compensate for the economic disadvantages caused by the division of Germany.
(110)
Similarly, the exemptions in Article 87(3)(a), (b) and (d), which refer to aid to promote the economic development of areas where the standard of living is abnormally low or where there is serious underemployment, aid to promote projects of common European interest or to remedy a serious disturbance of the economy of a Member State, and aid to promote culture and heritage conservation, do not apply in the present case. The Netherlands has not attempted to justify the aid on any of these grounds.
(111)
As regards the first part of the exemption in Article 87(3)(c), namely aid to facilitate the development of certain economic activities, the Commission notes that the aid does not involve research and development, investment by small and medium-sized enterprises or the rescue or restructuring of AVR IW. Nor does the aid serve regional development purposes, and AVR IW is not located in an area where start-up investments are eligible for regional aid. Therefore, the aid cannot be declared compatible with the common market on the ground that it would facilitate the development of certain regions.
(112)
The Commission has examined whether the aid measure qualifies for exemption under Article 87(3)(c) on any other grounds and, in particular, whether the environmental aid guidelines apply to this case. Since the aid constitutes operating aid, the Commission has assessed it in the light of Section E.3.1 of those guidelines. The aid is, however, not shown to be absolutely necessary, nor is it strictly limited to compensating for extra production costs by comparison with market prices of the relevant products or services.
(113)
As none of the exemptions is applicable, the Commission concludes that this aid is incompatible with the common market and, in accordance with Article 14 of Regulation (EC) No 659/1999, should be recovered from the recipient, AVR IW, in conformity with the provisions set out in Chapter V of Commission Regulation (EC) No 794/2004 of 21 April 2004 implementing Council Regulation (EC) No 659/1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (22).
7. CONCLUSION
(114)
In conclusion, the Commission finds that the following measures constitute state aid for AVR Nuts: 1. the compensation for the budget deficits in 2002 and 2003; 2. the compensation for the budget deficits in 2004 and in the remaining period 2005-06; 3. the compensation for closure costs, which consists in (a) compensation for closure costs related to the agreed investments to the extent they have not yet been written off and (b) compensation for closure costs due to the early termination of the treatment of RDF waste; and 4. the aid contained in the guarantee. The aid, except for the part of it designed to compensate for the costs of acquiring waste, can be found compatible with the common market as it constitutes compensation for the costs of an SGEI within the meaning of Article 86(2) of the Treaty, on condition that the aid does not exceed the actual losses incurred during that period and that allowance is made for no more than a reasonable profit margin. To this end, the Commission requests the Netherlands to submit annual reports on the actual use of the aid and the profitability of the activities during the year concerned. The Netherlands should also verify the compensation for closure costs and, in so doing, address the issues enumerated in Annex II. An interim report on this verification must be submitted to the Commission by the spring of 2006 and the final report by the spring of 2007. The Netherlands should notify any aid granted to AVR Nuts that would allow the company to attain a profitability level higher than the rate of return on Dutch government bonds plus 2 percentage points. This aid may not be paid out before the Commission has approved it pursuant to Article 4 or 7 of Council Regulation (EC) No 659/1999.
(115)
However, the compensation of €2 396 000 granted to AVR IW for the costs of acquiring waste cannot be found compatible since it cannot be regarded as proportionate compensation for the SGEI. Instead, it compensates AVR IW for costs that should normally be included in the budget of a waste treatment company. None of the exemptions from the prohibition on state aid in Article 87(1) of the Treaty is applicable. Consequently, this part of the aid must be recovered directly from AVR IW. To this end, the Commission requests the Netherlands to enjoin AVR IW to repay the aid with interest in line with the conditions laid down in this decision.
(116)
The Commission asks the Netherlands to provide the information requested using the questionnaire attached in Annex III to this decision, indicating clearly the measures planned and already taken to obtain immediate and effective recovery of the aid. It calls on the Netherlands to submit within two months of the notification of the decision all documents showing that recovery proceedings have been initiated against AVR IW (such as recovery orders),
HAS ADOPTED THIS DECISION:
Article 1
The compensation for operating deficits, the compensation for the costs of closing down the rotating drum furnaces and the state guarantee covering 30 % of the costs of removal and decontamination, which follow from the concession agreement between the Netherlands and AVR Nuts and which have been partially implemented by the Netherlands, constitute state aid within the meaning of Article 87(1) of the Treaty.
Article 2
Subject to the conditions set out in Article 3 of this decision, the state aid referred to in Article 1, with the exception of the aid referred to in Article 4 and granted to AVR IW, is compatible with the common market as it compensates the recipient for the costs of a service of general economic interest within the meaning of Article 86(2) of the Treaty.
Article 3
1. The aid for AVR Nuts shall not exceed the sum of the predetermined deficits, the actual additional losses incurred by AVR Nuts and a reasonable profit margin during the period covered by the concession agreement. If, in practice, the profit level over the period during which aid is granted proves to be higher than the rate of return on Dutch government bonds plus 2 percentage points, the Netherlands shall retroactively adjust the aid level.
2. The Netherlands shall submit a report on the application of the measures in 2004 and annual reports on the implementation of the guarantee for the costs of removal and decontamination and on the application of the measures for the C2 depot for the remaining duration. It shall submit an interim report on the verification of the compensation for closure costs by the spring of 2006 and a final report by the spring of 2007. These reports shall justify the compensation, taking due account of the issues raised in Annex II.
Article 4
The aid for AVR IW consisting in the compensation for acquisition costs amounting to €2 396 000 is incompatible with the common market.
Article 5
1. The Netherlands shall take all necessary measures to recover from the recipient, AVR IW, the aid referred to in Article 4.
2. Recovery shall be effected without delay and in accordance with the procedures of national law, provided that they allow the immediate and effective execution of the decision.
3. The aid to be recovered shall include interest from the date on which it was at the disposal of the recipient until the date of its recovery.
4. Interest shall be calculated in accordance with the provisions of Chapter V of Commission Regulation (EC) No 794/2004 of 21 April 2004 implementing Council Regulation (EC) No 659/1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty.
Article 6
1 The Netherlands shall inform the Commission, within two months of notification of this decision, of the measures already taken and planned to recover the aid referred to in Article 4. It shall provide this information using the questionnaire attached in Annex III to this decision.
2. The Netherlands shall also submit within two months of notification of this decision documents showing that recovery proceedings have been initiated against AVR IW.
Article 7
This decision is addressed to Kingdom of the Netherlands.
Done at Brussels, 22 June 2005.