ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 22. června 2006
o financování ad hoc nizozemských provozovatelů veřejnoprávního vysílání Státní podpora C 2/2004 (ex NN 170/2003)
(oznámeno pod číslem dokumentu C(2006) 2084)
(Pouze nizozemské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2008/136/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na první pododstavec odst. 2 čl. 88 této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany, aby v souladu s uvedenými články podaly připomínky (1),
s přihlédnutím k předloženým připomínkám,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP A SOUVISLOSTI
1. POSTUP
(1)
V průběhu let 2002 (2) a 2003 (3) Komise obdržela několik podnětů, v nichž se uvádělo, že systém veřejného financování zavedený pro nizozemské provozovatele veřejnoprávního vysílání představuje protiprávní a neslučitelnou státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
(2)
V průběhu předběžného šetření podnětů Komise obdržela od žadatelů (4), jakož i od nizozemských orgánů (5) dodatečné informace.
(3)
Po předběžném posouzení údajných opatření podpory Komise Nizozemsko dopisem ze dne 3. února 2004 informovala, že se rozhodla zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES s ohledem na některá opatření, jež by bylo možno považovat za novou podporu.
(4)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (6). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby podaly připomínky k podpoře.
(5)
Nizozemsko na rozhodnutí o zahájení řízení odpovědělo dopisem ze dne 30. dubna 2004. Komise mimoto obdržela připomínky od 11 zúčastněných stran (7). Dopisem ze dne 29. dubna 2004 Komise tyto připomínky postoupila Nizozemsku. Nizozemské orgány zaslaly své vyjádření k těmto připomínkám v dopise ze dne 13. srpna 2004.
(6)
Komise zaslala nizozemským orgánům další dotazy v dopisech ze dne 4. ledna 2005 a 25. května 2005, na něž nizozemské orgány odpověděly dopisy ze dne 27. ledna 2005 a 25. července 2005. Další informace poskytl jeden ze žadatelů (De Telegraaf) dne 25. července 2005 a nizozemské orgány dne 2. září. Komise požádala nizozemské orgány o další vysvětlení elektronickou poštou dne 22. listopadu 2005, na což nizozemské orgány odpověděly dne 25. listopadu 2005. Po schůzce s nizozemskými orgány Komise rozhodla, že je zapotřebí další vysvětlení. Za tímto účelem byla nizozemským orgánům dne 22. prosince 2005 zaslána žádost o informace, na niž nizozemské orgány odpověděly dne 3. února 2006 poté, co jim byla prodloužena lhůta. S ohledem na tuto odpověď došlo mezi nizozemskými orgány a Komisí k další výměně elektronické pošty v únoru a dubnu 2006.
(7)
Schůzka nizozemských orgánů a Komise se uskutečnila dne 24. září 2004. Schůzka s De Telegraaf se konala dne 27. října 2004. Schůzka s Broadcast Partners se uskutečnila dne 5. ledna 2005. Ke schůzce RTL a Komise došlo dne 27. července 2005 a ke schůzce VESTRA a Komise dne 23. září 2005. Dne 1. února a 14. února 2006 se Komise znovu sešla s nizozemskými orgány.
(8)
Kromě tohoto řízení v souvislosti s „novou podporou“ se financování provozovatelů veřejnoprávního vysílání (dále jen „PVV“) prostřednictvím ročních plateb ze strany státu a pobídkového fondu (Stifo, Stichting Stimuleringsfonds Nederlandse Culturele Omroepproducties) (8) posuzuje v samostatném řízení v souvislosti s „existující podporou“ (srov. státní podpora č. E-5/2005). V tomto rozhodnutí Komise odkazuje na opatření, která jsou předmětem „řízení týkajícího se existující podpory“ pouze tehdy, je-li to nutné k poskytnutí celkového obrazu o financování veřejnoprávního vysílání. Nebude se však zabývat otázkou slučitelnosti běžných ročních plateb a plateb z pobídkového fondu s pravidly státních podpor.
(9)
Toto rozhodnutí bude rovněž omezeno na posouzení financování hlavních činností PVV (tzv. hlavních úkolů), nebude se tedy vztahovat na vedlejší činnosti, např. nové mediální služby, poskytování SMS a službu i-mode. Stejně tak se toto rozhodnutí nebude zabývat investicemi NOS pro provozovatele sítě Nozema, jež se podle podnětů nemohly uskutečnit za tržních podmínek. Tyto záležitosti budou řešeny zvlášť.
(10)
Rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení zahrnovalo postup od roku 1992. Zdá se však, že první platby ad hoc se uskutečnily teprve v roce 1994. Nyní jsou k dispozici údaje do roku 2005 a je nutno k nim přihlédnout. Období, jehož se rozhodnutí týká, by proto mělo sahat od roku 1994 (kdy se uskutečnila první platba ad hoc) do roku 2005 (což je poslední rok, pro nějž jsou k dispozici konečné údaje). Je nutno poznamenat, že nizozemské orgány Komisi vyzvaly, aby vzala v úvahu i rok 2006. Údaje za rok 2006 jsou však pouze prozatímní, a proto je nelze vzít v úvahu.
2. PODROBNÝ POPIS SYSTÉMU VEŘEJNOPRÁVNÍHO VYSÍLÁNÍ
(11)
V této kapitole budou nejprve v oddíle 2.1 popsáni účastníci v odvětví (veřejnoprávního) rozhlasového a televizního vysílání a poté v oddíle 2.2 různé prvky systému financování nizozemského odvětví rozhlasového a televizního vysílání obecně. V této souvislosti budou popsány právní předpisy, kterými jsou provozovatelé vysílání pověřeni posláním veřejné služby, objasněny různé mechanismy financování (roční platby a platby ad hoc) a závěrem bude vysvětleno, jaké rezervy provozovatelé veřejnoprávního vysílání vytvořili a používají při plnění svého úkolu v oblasti veřejné služby. Následně budou projednány komerční činnosti prováděné nizozemskými provozovateli veřejnoprávního vysílání (oddíl 2.5). V oddíle 2.6 je vysvětleno nabytí fotbalových práv společností NOS a oddíl 2.7 se zabývá vztahem mezi provozovateli vysílání a provozovateli kabelové televize. Oddíl 2.8 pak uvádí, kterých opatření se toto řízení týká.
2.1 Účastníci v odvětví (veřejnoprávního) rozhlasového a televizního vysílání
(12)
Systém veřejnoprávního vysílání se skládá z různých organizací, včetně osmi soukromých sdružení (provozovatelé soukromého vysílání s členy pověřenými posláním veřejné služby) a deseti soukromých nadací (provozovatelé soukromého vysílání bez členů pověřených posláním veřejné služby) (9).
(13)
Kromě provozovatelů vysílání uvedených v odstavci 12 zahrnuje systém veřejnoprávního vysílání dalšího účastníka (společnost NOS), který vykonává dvojí roli. První úlohou je role provozovatele veřejnoprávního vysílání, odpovědného za televizní a rozhlasové programy (pod názvem „NOS RTV“). Druhou úlohou je role koordinátora celého systému veřejnoprávního vysílání, kterou vykonává správní rada společnosti NOS (tzv. „Publieke Omroep“, dále jen „PO“). PO, jíž byly funkce a úkoly svěřeny zákonem o sdělovacích prostředcích, podporuje spolupráci mezi provozovateli veřejnoprávního vysílání, koordinuje tři veřejnoprávní televizní kanály a dvakrát ročně úřadu pro sdělovací prostředky předkládá zprávu o činnosti provozovatelů veřejnoprávního vysílání.
(14)
Společnost NOS dostává finanční prostředky z rozpočtu na sdělovací prostředky, a to jak na úkoly, které plní jako PO, tak i na úkoly, které vykonává jako NOS RTV.
(15)
Veřejnoprávní televizní programy jsou vysílány provozovateli veřejnoprávního vysílání prostřednictvím tří veřejnoprávních kanálů (10).
(16)
Součástí systému veřejnoprávního vysílání je rovněž nizozemská organizace pro produkci vysílání (Nederlands Omroepbedrijf, dále jen „NOB“). Organizace NOB zajišťuje záznam, přípravu přenosu a skutečný přenos zvuku, obrazu a dat do všech možných distribučních kanálů. Organizace NOB poskytuje tyto služby provozovatelům komerčního i veřejnoprávního vysílání. Služby poskytované provozovatelům veřejnoprávního vysílání se považují za veřejné služby poskytované nizozemskou vládou a jsou financovány z veřejných prostředků (11).
(17)
Za prodej reklamního času a vysílání reklam na veřejnoprávních kanálech odpovídá výhradně zvláštní nadace (Stichting Ether Reclame, dále jen „STER“). STER odpovídá za přidělený vysílací čas. Příjmy STER plynou přímo státu.
(18)
Kromě celostátně působících provozovatelů veřejnoprávního vysílání existuje několik provozovatelů komerčního vysílání, kteří rovněž působí na celostátní úrovni. Těmito provozovateli komerčního vysílání jsou např. RTL (RTL 4, 5 a 7 (všechny ze skupiny CLT-UFA)) nebo SBS6, NET5 a Veronica (ze skupiny SBS Broadcasting) nebo Talpa (Talpa Media Holding). Jejich příjmy pocházejí především z televizní reklamy.
2.2 Rámec, který upravuje veřejnoprávní vysílání
(19)
Odvětví rozhlasového a televizního vysílání je v současnosti upraveno zákonem o sdělovacích prostředcích a výnosem o sdělovacích prostředcích. Provozovatelům veřejnoprávního vysílání je ze zákona umožněno vykonávat čtyři kategorie činností, které jsou v současném zákonu o sdělovacích prostředcích definovány jako „hlavní úkol“, „vedlejší úkoly“, „vedlejší činnosti“ a „činnosti sdružení“. Provozovatelům veřejnoprávního vysílání lze poskytnout státní financování s ohledem na „hlavní úkol“ a „vedlejší úkoly“.
2.2.1 Právní definice
(20)
Čl. 13c odst. 1 zákona o sdělovacích prostředcích popisuje „hlavní úkol“ veřejnoprávního vysílání jako:
a)
zajištění pluralitní a vysoce kvalitní nabídky programů pro všeobecné vysílání v oblasti informování, kultury, vzdělávání a zábavy na celostátní, regionální a místní úrovni a jejich přenos či zajištění jejich přenosu na otevřených kanálech;
b)
vykonávání všech činností souvisejících s nabídkou programů a přenosem, které jsou v tomto ohledu zapotřebí;
c)
vysílání programů určených pro země a oblasti mimo Nizozemsko a pro nizozemské občany pobývající v zahraničí.
(21)
Čl. 13c odst. 2 zákona o sdělovacích prostředcích stanoví obecné požadavky na programy, které mají být vysílány provozovateli veřejnoprávního vysílání. Programy musí „vyváženým způsobem poskytovat obraz o společnosti a o zájmech a názorech obyvatelstva na společnost, kulturu a filozofii; a
a)
programy musí být dostupné pro veškeré obyvatelstvo v příslušných oblastech;
b)
přispívají k pluralismu a kulturní rozmanitosti v Nizozemsku (…)“.
(22)
Celkový programový čas, který by měl být přidělen jednotlivým kategoriím, např. kultuře, vzdělávání a zábavě, je mimoto regulován prostřednictvím stanovených procentních podílů (12).
(23)
Článek 16 zákona o sdělovacích prostředcích stanoví, které úkoly vykonává společnost NOS RTV, a obsahuje podrobnosti o těchto úkolech. Zahrnuto je sportovní zpravodajství, včetně mimo jiné ligových a pohárových zápasů a mezinárodních událostí. Procentní podíl celkového vysílacího času, který by měl být vyhrazen na takovéto sportovní události, není zákonem předem stanoven. V praxi společnost NOS RTV usiluje o to, vyhradit na sportovní programy 9-11 % celkového vysílacího času (13).
(24)
Sdružení provozovatelů vysílání mají nárok na vysílací čas pro poskytování celostátních televizních programů a mají právo obdržet státní prostředky na plnění tohoto úkolu (čl. 31 odst. 4 zákona o sdělovacích prostředcích).
(25)
V souladu s čl. 13c odst. 3 zákona o sdělovacích prostředcích, který byl zaveden v roce 2000, systém veřejnoprávního vysílání „může rovněž plnit svůj úkol uvedený v prvním odstavci poskytováním prostředků pro obstarávání a distribuci programových materiálů jiných než uvedených v odst. 1 písm. a)“. Jinými slovy, provozovatelé veřejnoprávního vysílání mohou vysílat obsah veřejné služby uvedený v odstavci 20 v rámci hlavního úkolu na jiných mediálních platformách (např. internet).
(26)
Tyto tzv. „vedlejší úkoly“ musí splňovat řadu podmínek. Nesmí například sloužit k vytváření zisku třetích stran (článek 55 zákona o sdělovacích prostředcích). Příkladem těchto vedlejších úkolů je udržování internetové stránky nebo tématického kanálu.
(27)
Je nutno rovněž zmínit, že využití „hlavního“ úkolu a „vedlejších“ úkolů zajišťuje provozovatelům veřejnoprávního vysílání příjmy, které musejí být vynaloženy na účely veřejné služby (14).
(28)
Nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání mohou provádět rovněž činnosti, které jsou definovány jako vedlejší činnosti a činnosti sdružení. Vedlejší činnosti (15) musí splňovat řadu zákonných podmínek. K příkladům těchto vedlejších činností patří prodej programových průvodců, sponzorování, prodej programových práv a materiálů souvisejících s programy, pronájem kancelářských prostor a pořádání tzv. „drive-in show“.
(29)
Dalšími činnostmi jsou tzv. „činnosti sdružení“. Činnosti sdružení jsou činnosti, které vykonávají sdružení provozovatelů vysílání pro své členy. Zahrnují vydávání časopisů a organizování a prodej zájezdů.
2.2.2 Pověření a dohled
(30)
Nezávislý úřad pro sdělovací prostředky (Commissariaat voor de Media) je pověřen úkolem zajistit soulad s programovými a finančními požadavky zákona o sdělovacích prostředcích a prováděcích právních předpisů (článek 9 zákona o sdělovacích prostředcích).
(31)
Úřad pro sdělovací prostředky má právní úkol stanovený článkem 134 zákona o sdělovacích prostředcích, a to zajistit, aby provozovatelé veřejnoprávního vysílání plnili své povinnosti, včetně kvót stanovených pro různé druhy programů. Nejsou-li povinnosti dodržovány, Komise pro sdělovací prostředky může uložit pokuty. Úřad pro sdělovací prostředky dále kontroluje, zda provozovatelé vysílání dodržují zákonná omezení týkající se sponzorování a reklamy.
(32)
Úřad pro sdělovací prostředky každoročně kontroluje, zda účetní závěrky provozovatelů veřejnoprávního vysílání na základě předložených zpráv účetních splňují požadavky zákona o sdělovacích prostředcích, výnosu o sdělovacích prostředcích a finanční příručky. Je-li tomu tak, úřad formálně schválí (rozpočtové) částky na pravidelné poskytování programů (článek 100 a 101 zákona o sdělovacích prostředcích).
2.3 Zdroje financování provozovatelů veřejnoprávního vysílání
(33)
Hlavními finančními zdroji PVV jsou roční platby poskytované státem. Aby bylo možno zmírnit rozpočtové výkyvy, PVV mohou mít určité rezervy. PVV kromě toho od roku 1994 dostávali platby ad hoc.
(34)
Jelikož posouzení slučitelnosti financování ad hoc nelze provést, aniž by se přihlédlo k jiným zdrojům veřejného financování, níže uvedený popis zahrnuje jak roční platby, tak i platby ad hoc (ačkoli roční platby a platby z fondu Stifo nejsou předmětem tohoto rozhodnutí, ale budou posouzeny zvlášť v rámci dosud probíhajícího šetření „existující podpory“ č. E-5/2005).
2.3.1 Roční platby
(35)
Nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání dostávají každoročně finanční prostředky ze státního rozpočtu na sdělovací prostředky. V období 1994-2005 tyto platby činily dohromady přibližně 7,1 miliard EUR. Z této částky bylo přibližně 819,6 milionů EUR převedeno na PO za její řídící a koordinační roli, zbývajících 6,3 miliard EUR bylo vyplaceno jednotlivým provozovatelům vysílání. Rozpočet na sdělovací prostředky se plní z několika zdrojů: státního příspěvku na vysílání (vybíraného od daňových poplatníků), příjmů z reklam od STER a výnosů z úroků ze všeobecného vysílacího fondu (Algemene Omroepreserve, dále jen „AOR“) (16). Výše rozpočtu na sdělovací prostředky stanoví strop částky ročního financování, kterou je možno poskytnout provozovatelům veřejnoprávního vysílání (a jiným mediálním organizacím).
2.3.2 Fond Stifo
(36)
Kromě ročních plateb dostávají provozovatelé veřejnoprávního vysílání platby z fondu Stifo (pobídkový fond pro kulturní produkce). Finanční prostředky poskytnuté z fondu Stifo se považují za opatření státní podpory, opatření však bylo schváleno Komisí pod číslem NN 32/91. Opatření podpory z fondu Stifo je tedy nutno považovat za existující státní podporu. Platby z fondu Stifo pro jednotlivé provozovatele veřejnoprávního vysílání (PO nedostávala z fondu Stifo žádné platby) činily v daném období 155 milionů EUR.
2.3.3
Platby ad hoc
(37)
Kromě převodů uvedených v odstavcích 34 a 35, které se považují za běžné zdroje financování PVV, provozovatelé veřejnoprávního vysílání obdrželi několik plateb ad hoc. Tyto platby byly buď poskytnuty přímo provozovatelům vysílání, nebo směrovány prostřednictvím zvláštních fondů a rezerv.
2.3.3.1 Platby z vyrovnávacích fondů (tzv. „matching funds“)
(38)
Vyrovnávací fondy představují vyhrazenou část v rozpočtu na sdělovací prostředky. V období 1996-1998 byla z vyrovnávacích fondů na společnost NOS RTV převedena částka ve výši [...] (17) milionů EUR. Vyrovnávací fondy byly zavedeny v roce 1996 za účelem spolufinancování vyšších cen programových práv. Podmínky, za nichž lze peněžní prostředky poskytovat, byly přijaty vzájemnou dohodou státu a provozovatelů veřejnoprávního vysílání. Pokud provozovatelé veřejnoprávního vysílání nejsou schopni ze svých řádných rozpočtů zakoupit práva, jejichž cena se mimořádně zvýšila, pak stát nabytí těchto práv finančně vyrovnává, tj. spolufinancuje stejnou částkou.
2.3.3.2 Platby z fondu FOR
(39)
V roce 1998 dostal ministr kultury možnost (článek 106a zákona o sdělovacích prostředcích) převést ad hoc peněžní prostředky z AOR (všeobecné vysílací rezervy spravované úřadem pro sdělovací prostředky) do fondu určeného k financování zvláštních záměrů PO. Fond byl zřízen v roce 1999 s názvem „FOR“ a řídí jej PO.
(40)
Zásada je ta, že pokud rezerva AOR překročí částku 90,8 milionů EUR, je možné provést převod do fondu FOR. Nejedná se však o automatický proces. Každý rok ministr vzdělávání, kultury a vědy rozhoduje, zda je převod možný, a pokud ano, jakou částku lze převést. Je-li takovýto převod schválen, pravidla jsou stanovena v protokolu. Takovéto protokoly byly vyhotoveny v roce 1999 a 2001. Na základě zákona o sdělovacích prostředcích (čl. 99 odst. 2 písm. d)) rozpočet musí obsahovat rovněž popis toho, jak správní rada navrhuje finanční prostředky vynaložit. Na základě tohoto návrhu pak může ministr PO poskytnout peněžní prostředky z fondu FOR, které lze použít pro účely stanovené ministrem při uvolnění těchto prostředků (18). Ačkoli fond FOR je vyhrazen pro záměry PO, nejedná se o rezervu, která by byla součástí jmění PO.
(41)
Peněžní prostředky, které jsou k dispozici ve fondu FOR, PO umožňují poskytovat pobídky ke zvýšení kvality, zlepšovat programování a obecně investovat do provozovatelů veřejnoprávního vysílání. Cílem fondu FOR konkrétně je:
-
vyrovnávat nižší příjem STER z reklam;
-
posílit rozmanitost a kvalitu programování, pokud to zahrnuje mimořádné počáteční náklady, a
-
financovat investice, které podporují nizozemské veřejnoprávní vysílání jako celek.
(42)
Do roku 2005 obdržel systém veřejnoprávního vysílání z fondu FOR 191,2 milionů EUR, z toho bylo na jednotlivé provozovatele veřejnoprávního vysílání převedeno 157,4 milionů EUR a na PO 33,8 milionů EUR.
2.3.3.3 Platby z fondu CoBo
(43)
Fond pro koprodukci (Coproductiefonds Binnenlandse Omroep, dále jen „CoBo“) byl zřízen k financování koprodukcí mezi nizozemskými provozovateli veřejnoprávního vysílání a jinými producenty programů. Jeho příjmy plynou z výnosů z plateb za autorská práva hrazených belgickými a německými provozovateli kabelové televize za distribuci tří nizozemských kanálů v Belgii a Německu. Fond byl založen provozovateli veřejnoprávního vysílání a spravuje jej nadace. Správní rada fondu je složena z manažerů provozovatelů veřejnoprávního vysílání.
(44)
V roce 1994 nizozemské orgány rozhodly o platbách do dvou dílčích fondů spravovaných fondem CoBo, a to „Film Fund“, který financuje koprodukce filmů a dokumentárních pořadů, a „Telefilm“projekt, který usiluje o podporu produkce vysoce kvalitních televizních filmů.
(45)
Jednotliví provozovatelé veřejnoprávního vysílání v období od roku 1994 do roku 2005 obdrželi z fondu CoBo částku ve výši 31,7 milionů EUR (PO neobdržela z fondu CoBo žádné platby).
2.4 Rezervy jednotlivých provozovatelů vysílání
(46)
Každý provozovatel veřejnoprávního vysílání udržuje určité rezervy, kterými jsou typicky programová rezerva a rezerva sdružení nebo nadace, podle toho zda je provozovatel veřejnoprávního vysílání nadací nebo sdružením.
2.4.1 Programové rezervy
(47)
Jednotliví provozovatelé veřejnoprávního vysílání mohou své rezervy navýšit, jestliže jsou celkové příjmy vyšší než celkové výdaje. Tyto programové rezervy lze použít na úhradu nákladů souvisejících s programy v příštích letech.
(48)
Podle nizozemských orgánů se do programových rezerv započítává hodnota programů, které již byly vyprodukovány, dosud se však nevysílaly (19). Programové rezervy tedy vyjadřují rovněž hodnotu již vyrobených programů. V roce 2005 činily celkové programové rezervy jednotlivých provozovatelů veřejnoprávního vysílání 78,6 milionů EUR.
(49)
Rovněž v roce 2005 PO rozhodla, že by část programových rezerv měla být převedena na samotnou PO, ale provozovatelé vysílání si mohli ponechat rezervy až do výše 5-10 % svého ročního rozpočtu. Provozovatelé veřejnoprávního vysílání převedli na PO částku ve výši 42,457 milionů EUR.
2.4.2 Rezervy sdružení
(50)
Sdružení provozovatelů veřejnoprávního vysílání vznikly jako subjekty soukromého práva. V průběhu let vytvořily vlastní rezervy sdružení z příspěvků a odkazů svých členů. Rezervy sdružení tedy pocházejí ze soukromých zdrojů. V roce 1993 nizozemská vláda rozhodla o „zmražení“ rezerv sdružení. Od tohoto okamžiku bylo v zásadě (20) nutno použít zisky z činností sdružení a činností, které nejsou veřejnými službami, na činnosti veřejné služby a nebylo nadále možno je převádět do rezerv sdružení. Provozovatelé veřejnoprávního vysílání v Nizozemsku drželi v roce 2005 rezervy sdružení ve výši přibližně 131,1 milionů EUR.
2.4.3 Rezervy nadace NOS RTV a menších provozovatelů vysílání
(51)
Společnost NOS RTV, NPS a jiní menší provozovatelé vysílání, kteří nemají žádné členy (článek 39f zákona o sdělovacích prostředcích), drží „rezervy nadace“ (stichtingsreserve). Celková výše rezerv nadací činila v roce 2005 42,2 milionů EUR (21).
2.5 Reklamní činnost na veřejnoprávních kanálech
(52)
Jak již bylo uvedeno výše, za prodej reklam na veřejnoprávních kanálech odpovídá STER.
(53)
Jinými významnými společnostmi prodávajícími televizní reklamy, které působí na nizozemském trhu, jsou IP a SBS. Společnost IP prodává reklamy jménem provozovatelů komerčního vysílání RTL4, RTL5 a Yorin. Společnost SBS prodává reklamy pro své provozovatele komerčního vysílání SBS6, Net 5 a Veronica. Kromě společností IP a SBS existuje několik dalších provozovatelů komerčního vysílání, kteří rovněž prodávají reklamy (22). Sazby účtované STER se vypočítávají na základě odhadů reklamních agentur, sazeb konkurentů a podle vývoje cen v minulosti.
(54)
Tabulka 1 níže ukazuje vývoj podílu sledovanosti provozovatelů veřejnoprávního vysílání, pro něž STER řídí prodej reklam. Podíl sledovanosti (u diváků starších 13 let) se v posledních letech snížil z 38,8 % v roce 1997 na 35,4 % v roce 2005. U věkové kategorie 20-49 let je podíl sledovanosti ještě nižší, tj. 27,2 %.
Tabulka 1
Podíl diváků starších 13 let a ve věkové kategorii 20-49 let (18:00 h-24:00 h), 1997-2005
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
13+
38,8
39,9
37,8
39,8
38,8
37,9
36,8
38,9
35,4
20-49
34,6
35,8
31,6
33,3
33,0
32,5
30,1
31,8
27,2
Zdroj
:
dopis nizozemských orgánů ze dne 24.2.2006.
(55)
Od roku 1994 byly hrubé (na základě ceníkových cen) a čisté (s přihlédnutím k poskytnutým slevám) příjmy provozovatelů komerčního vysílání na reklamním trhu vyšší než příjmy provozovatelů veřejnoprávního vysílání.
Tabulka 2
Hrubé příjmy z televizních reklam v období 1994-2005 (částky v milionech EUR)
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
Ster
327
298
225
234
257
290
348
343
383
489
581
471
Provozovatelé komerčního vysílání
360
438
532
629
715
887
1 028
1 084
1 310
1 623
2 034
2 327
Celkem
687
736
757
863
972
1 177
1 376
1 426
1 693
2 112
2 615
2 798
Zdroj
:
dopis nizozemských orgánů ze dne 24.2.2006.
Tabulka 3
Čisté příjmy z televizních reklam v období 1994-2005 (částky v milionech EUR)
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
Ster
223
202
153
150
176
187
218
197
197
197
197
169
Provozovatelé komerčního vysílání
239
281
324
378
405
448
508
484
520
537
549
599
Celkem
462
483
477
528
581
635
726
683
717
733
746
768
Zdroj
:
dopis nizozemských orgánů ze dne 24.2.2006.
(56)
Jak lze odvodit z výše uvedených tabulek, existuje rozdíl mezi hrubými příjmy z televizních reklam a čistými příjmy očištěnými o slevy. Podle nizozemských orgánů nejenže jsou vyšší zveřejněné sazby provozovatelů veřejnoprávního vysílání, ale rovněž slevy, které poskytují, jsou v porovnání s provozovateli komerčního vysílání nižší (23).
2.6 Nabytí fotbalových práv společností NOS RTV
(57)
V období, kdy probíhalo šetření, společnost NOS RTV získala vysílací práva na několik významných fotbalových událostí (24). Provozovatel komerčního vysílání Canal+ (placený televizní kanál) získal práva na živé vysílání zápasů nizozemské první ligy. Společnost NOS RTV rovněž částečně postoupila společnosti Canal+ práva na Ligu mistrů. Provozovatel komerčního vysílání SBS získal vysílací práva na dva národní fotbalové poháry. Získal rovněž práva na nizozemské zápasy první divize a kvalifikační utkání nizozemského týmu pro Mistrovství Evropy v roce 2004. Vysílací práva na různé zahraniční fotbalové soutěže drží skupina CLT-UFA, největší evropská audiovizuální skupina (mateřská společnost např. RTL).
2.7 Vztah mezi provozovateli vysílání a provozovateli kabelové televize
(58)
Tradiční kabelový přenos se pro účely autorských práv podle nizozemských právních předpisů považuje za samostatné publikování. V zásadě se vyžaduje povolení od všech držitelů autorských práv a držitel autorského práva může požadovat od provozovatele kabelové televize platbu za publikování. Od roku 1985 existuje dohoda mezi sdružením VECAI (zastupujícím provozovatele kabelové televize) a společností NOS RTV (zastupující provozovatele veřejnoprávního vysílání), podle níž jsou provozovatelé kabelové televize osvobozeni od plateb za autorská práva pro provozovatele veřejnoprávního vysílání (držitele autorských práv), jsou-li jejich programy přenášeny prostřednictvím kabelové televize (25). Tato dohoda byla uzavřena na žádost nizozemské vlády na základě toho, že občané již platí příspěvek na veřejnoprávní vysílání. Usuzovalo se, že platba za autorská práva od provozovatelů kabelové televize, která by mohla mít za následek vyšší poplatky za kabelovou televizi, by byla nežádoucí. Provozovatele komerčního vysílání od provozovatelů kabelové televize platby rovněž nepožadují. To však nesouvisí s výše zmíněnou dohodou s provozovateli veřejnoprávního vysílání.
(59)
Je nutno poznamenat, že provozovatelé kabelové televize mají právní povinnost přenášet veškeré rozhlasové a televizní programy provozovatelů veřejnoprávního vysílání (povinnost „must carry“) a nemohou provozovatelům vysílání účtovat náklady na přenos.
2.8 Opatření, jichž se toto rozhodnutí týká
(60)
Jak bylo stanoveno v rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení (26), toto rozhodnutí se týká níže uvedených opatření:
(1)
Platby uvedené v článcích 106a a 170c zákona o sdělovacích prostředcích provozovatelům vysílání, které jsou Komisí považovány za platby ad hoc.
a)
Platby provozovatelům veřejnoprávního vysílání se provádějí buď z vyrovnávacích fondů nebo z rezervy AOR prostřednictvím fondu FOR. Tyto platby se uskutečnily v období 1994-2005 a činily celkem [...] milionů EUR. Jak bylo uvedeno výše, tuto částku lze rozdělit na platby z tzv. vyrovnávacích fondů ([...] milionů EUR) a platby z rezervy AOR pro fond FOR a poté z fondu FOR pro provozovatele veřejnoprávního vysílání (191,2 milionů EUR).
b)
Platby z fondu na koprodukci (CoBo). Fond CoBo sestává ze dvou zvláštních dílčích fondů Film Fund a Telefilm projekt. Prostřednictvím fondu CoBo stát poskytl provozovatelům veřejnoprávního vysílání v období 1994-2005 částku 31,7 milionů EUR.
(2)
Zajištěný přístup ke kabelové televizi nebo tzv. „must-carry“ (jak je uvedeno v článku 82i zákona o sdělovacích prostředcích).
(3)
Poskytování technického zařízení organizací NOB zdarma (jak je uvedeno v článcích 89 a 90 zákona o sdělovacích prostředcích).
II. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ A PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
3. SHRNUTÍ DŮVODŮ PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(61)
Po počátečním šetření Komise usoudila, že některá opatření s možnou výjimkou povinnosti „must carry“ představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES. Komise kromě toho vyjádřila obavy týkající se slučitelnosti této státní podpory podle čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES.
(62)
Pokud jde o přiměřenost financování, Komise pochybovala, zda se přiřazování výdajů a příjmů uskutečňovalo podle jasně definovaných zásad nákladového účetnictví. Komise pochybovala, zda při výpočtu nutnosti státního financování byly plně zohledněny příjmy plynoucí z činností, které nejsou veřejnými službami, čímž vzniklo riziko, že poskytnuté finanční prostředky převyšují čisté náklady veřejné služby.
(63)
Komise dále měla za to, že výše finančních prostředků ve fondu FOR a výše programových rezerv naznačuje nadměrnou strukturální kompenzaci. Komise zjistila, že z celkových plateb ad hoc nebyla využita částka ve výši 110 milionů EUR (podle údajů z roku 2001).
(64)
Komise mimoto vyjádřila svůj záměr dále prošetřit, zda nebyla nepatřičně narušena hospodářská soutěž na komerčních trzích. Komise zdůraznila, že takovéto narušení hospodářské soutěže by mohlo nastat na reklamním trhu, na trhu s právy k duševnímu vlastnictví u kabelového přenosu a s právy na přenos fotbalových utkání.
(65)
Organizace NOB nemůže provozovatelům veřejnoprávního vysílání účtovat poskytování služeb, ale dostává za tento úkol platby přímo od státu. Komise zjistila, že by poskytování technického zařízení zdarma mohlo představovat podporu pro provozovatele veřejnoprávního vysílání.
4. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(66)
Byly předloženy níže uvedené připomínky, které mají význam pro toto rozhodnutí.
(67)
Nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání uvedli, že by se dotyčná opatření měla považovat za existující podporu, jelikož představují součást obecného systému financování veřejnoprávního vysílání. Mimoto poznamenali, že Komise by měla financování veřejnoprávního vysílání posoudit pouze podle Amsterodamského protokolu a neměla by uplatňovat kritéria rozsudku v případu Altmark (27) nebo čl. 87 odst. 1 či čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES.
(68)
Skupina CLT-UFA uvedla, že až do roku 2002 nebylo možno účetní závěrky systému veřejnoprávního vysílání ověřovat a schvalovat nezávislým účetním.
(69)
Provozovatelé veřejnoprávního vysílání uvedli, že neexistuje nadměrná náhrada ve výši 110 milionů EUR, jak uvádí Komise. Za prvé, provozovatelé veřejnoprávního vysílání a vláda pracují s odlišnými účetními systémy. Vláda používá účetnictví založené na peněžních příjmech a provozovatelé veřejnoprávního vysílání účetnictví založené na výdajích a příjmech, které jsou účtovány v okamžiku operace. To způsobuje rozdíly. Kromě toho jsou příjmy fondu FOR podle provozovatelů veřejnoprávního vysílání vyhrazeny na zvláštní budoucí cíle. Mimoto uvedli, že nadměrné financování nemohlo vést k narušení hospodářské soutěže na jiných trzích, jelikož finanční prostředky lze použít pouze na činnosti veřejné služby.
(70)
Sdružení ACT uvedlo, že se STER chová protisoutěžně v důsledku cenového podbízení na reklamním trhu. Tvrdí, že jelikož je celkový roční reklamní čas provozovatelů veřejnoprávního vysílání omezenější než u provozovatelů komerčního vysílání, STER by měla účtovat vyšší ceny než provozovatelé komerčního vysílání.
(71)
Skupina SBS Broadcasting potvrdila, že ceny na nizozemském trhu televizní reklamy jsou stanoveny pro GRP (Gross Rating Point, ukazatel mediálního tlaku) věkové kategorie 20-49. Jelikož však provozovatelé veřejnoprávního vysílání přilákají více diváků mimo tuto skupinu diváků než provozovatelé komerčního vysílání, zadavatelé reklamy by byli ochotni zaplatit u GRP 20-49 příplatek. Proto porovnání GRP 20-49 neodráží u tohoto produktu hospodářskou skutečnost. Skupina SBS kromě toho poznamenala, že u GRP 13+ provozovatelé veřejnoprávního vysílání stanoví nižší ceny než provozovatelé komerčního vysílání. K doložení svých připomínek předložila skupina SBS přehledy průměrných cen brutto za GRP 13+ u různých kanálů během hlavního vysílacího času v období 1995-2004 a podle měsíců v roce 2003 a 2004. Tyto přehledy ukazují, že ceny provozovatelů veřejnoprávního vysílání byly nižší než ceny většiny provozovatelů komerčního vysílání.
(72)
Podle skupiny CLT-UFA zaplatila společnost NOS RTV za fotbalová práva nepřiměřeně vysoké ceny. Tyto ceny značně převyšovaly tržní ceny. Skupina CLT-UFA předložila výpočetní modely (28), aby ukázala, jak počítají ceny za fotbalová práva, na základě nichž CLT-UFA dospěla k závěru, že nabídka předložená NOS RTV s ohledem na práva na utkání Ligy mistrů v roce 2002 byla značně vyšší než nabídka předložená skupinou CLT-UFA. Sdružení ACT a skupina CLT-UFA se mimoto domnívaly, že Komise by neměla vyvodit závěr, že neexistují dostatečné důkazy o přeplacení fotbalových práv, a to na základě jednoho příkladu, kdy provozovatel komerčního vysílání mohl být přeplacen.
(73)
VECAI (sdružení provozovatelů kabelové televize) předložilo dvě záležitosti. Za prvé se domnívá, že provozovatelé kabelové televize, kteří podléhají povinnosti „must carry“, by měli mít možnost žádat platby od příslušných provozovatelů vysílání. Vzhledem k povinnosti „must carry“ provozovatelé veřejnoprávního vysílání nehradí poplatek za přenos signálu prostřednictvím kabelových sítí.
(74)
Sdružení VECAI za druhé uvedlo, že provozovatelé kabelových televizí ve skutečnosti hradí poplatek organizacím spravujícím práva jménem společnosti NOS RTV, ale společnost NOS RTV a nizozemská vláda se domnívají, že to je provize za správu. Podle sdružení VECAI to je skrytý poplatek za práva k duševnímu vlastnictví.
5. PŘIPOMÍNKY NIZOZEMSKÝCH ORGÁNŮ (29)
(75)
Nizozemské orgány uvedly, že předpoklad Komise, že příslušná opatření nejsou součástí běžného ročního financování provozovatelů veřejnoprávního vysílání jako součást státního financování, je mylný. Financování, jehož se šetření týká, pramení z běžného mechanismu financování a bylo nedílnou součástí rozpočtového plánování, které vedlo k platbám pro provozovatele veřejnoprávního vysílání. Podle nizozemských orgánů jsou fond FOR, vyrovnávací fondy, fond CoBo a platby organizaci NOB součástí mechanismu běžného ročního financování.
(76)
Nizozemské orgány upozornily Komisi na to, že posouzení by mělo vzít v úvahu zvláštní kontext, v němž provozovatelé veřejnoprávního vysílání působí. Nizozemské orgány požádaly Komisi, aby vzala v úvahu použití Amsterodamského protokolu. V případě nutnosti by se v rámci zásad stanovených v Amsterodamském protokolu předmět tohoto řízení měl považovat za slučitelnou podporu ve smyslu čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES.
(77)
Částka, kterou Komise předběžně uvedla jako možnou nadměrnou náhradu, je chybná. Byla odvozena ze zdrojů financování, které byly nesprávně považovány za rezervy. Jelikož využití těchto finančních prostředků je předem dané a podléhá kontrole, nemůže se jednat o nadměrnou náhradu. Nizozemské orgány mimoto tvrdí, že pokud by se dotčená opatření považovala za státní podporu, měla by se podpora považovat za existující státní podporu ve smyslu článku 88 Smlouvy o ES.
(78)
Nizozemské orgány poukazují na to, že účetní závěrky jednotlivých sdružení provozovatelů veřejnoprávního vysílání vždy podléhaly schválení nezávislým účetním.
(79)
Nizozemské orgány se domnívají, že vysílání sportovních přenosů oblíbených i méně oblíbených sportů patří do definice hlavního úkolu provozovatelů veřejnoprávního vysílání. Nizozemské orgány mají za to, že při určování nabídky za práva na přenos provozovatelé veřejnoprávního vysílání nezaplatili víc než to, co bylo nezbytné, aby bylo zajištěno nabytí důležitých práv v souvislosti s jejich úkolem v oblasti veřejné služby a celkovým programováním.
(80)
Orgány znovu zopakovaly, že poslání veřejné služby organizace NOB je nedílnou součásti systému veřejné služby. Skutečnost, že provozovatelům veřejnoprávního vysílání nejsou účtovány služby poskytované organizací NOB, neznamená, že jim je poskytována podpora.
(81)
Nizozemské orgány uvádějí, že vzhledem k tomu, že provozovatelé komerčního vysílání od provozovatelů kabelové televize rovněž nepožadují platby za autorská práva, lze říci, že společnost NOS RTV jedná jako běžný tržní subjekt v podmínkách tohoto konkrétního trhu.
III. POSOUZENÍ OPATŘENÍ PODLE PRAVIDEL STÁTNÍ PODPORY
6. EXISTENCE PODPORY VE SMYSLU ČL. 87 ODST. 1 SMLOUVY O ES
(82)
Čl. 87 odst. 1 Smlouvy stanoví pro existenci státní podpory tyto podmínky. Za prvé, musí existovat zásah státu nebo prostřednictvím státních prostředků. Za druhé, příjemci musí být poskytnuta výhoda. Za třetí, podpora musí narušovat nebo hrozit narušením hospodářské soutěže. Za čtvrté, zásah musí být schopen ovlivnit obchod mezi členskými státy.
6.1 Přítomnost státních prostředků
6.1.1
Platby ad hoc
(83)
Platby uvedené v článcích 106a a 170c zákona o sdělovacích prostředcích, které Komise považovala za platby ad hoc, lze rozdělit na platby z tzv. vyrovnávacích fondů, platby z fondu FOR a platby z fondu CoBo.
(84)
Pokud jde o vyrovnávací fondy, peněžní prostředky jsou nejprve odloženy do rezervy AOR (což je fond, jehož prostředky vlastní stát a který je spravován úřadem pro sdělovací prostředky) za účelem vyrovnání některých oproti předpokladům vyšších výdajů provozovatelů veřejnoprávního vysílání. Ve druhé fázi jsou státní prostředky představované vyrovnávacími fondy v rezervě AOR převedeny na společnost NOS RTV.
(85)
Platby z fondu FOR se považují za státní prostředky. Ačkoli fond FOR je fondem, který spravuje a řídí PO, jeho prostředky pocházejí z rezervy AOR, která je součástí rozpočtu na sdělovací prostředky.
(86)
Co je důležitější, jak je popsáno v odstavci 2.3.3.2, PO rozděluje peněžní prostředky na základě předem uzavřených dohod o použití prostředků z fondu FOR. Ačkoli je to PO, kdo navrhuje, jak by se měly prostředky využít, „návrh schvaluje“ ministerstvo vzdělávání, kultury a vědy a stanoví, k jakým účelům lze peněžní prostředky použít. PO může vydat rozhodnutí o vynaložení peněžních prostředků až poté, co ministr stanovil kritéria pro jejich rozdělení. PO musí vzít v úvahu pravidla stanovená ministrem. Proto lze mít za to, že při uskutečňování plateb z fondu FOR pro jednotlivé provozovatele vysílání dochází k převodu státních prostředků. Jedná se o převod státních prostředků, který lze navíc přičíst státu (30).
(87)
V období, v němž probíhalo šetření, obdrželi provozovatelé veřejnoprávního vysílání z fondu FOR částku ve výši 191,2 milionů EUR a z vyrovnávacích fondů částku ve výši [...] milionů EUR.
(88)
Platby uskutečněné z fondu CoBo jsou považovány za státní prostředky. Jak je popsáno v odstavcích 43-44, fond CoBo získává prostředky z přímých příspěvků z rozpočtu na sdělovací prostředky a z výnosů z plateb za autorská práva hrazených belgickými a německými provozovateli kabelové televize za distribuci tří nizozemských kanálů v Belgii a Německu. Komise zastává názor, že za státní prostředky lze považovat nejen přímé příspěvky z rozpočtu na sdělovací prostředky, ale rovněž platby za autorská práva. Ve skutečnosti by se platby za autorská práva měly použít k financování výdajů provozovatelů vysílání souvisejících s veřejnou službou. Tím, že se odkládají do fondu CoBo, se odpovídajícím způsobem zvýšila potřeba veřejného financování. Platby za autorská práva jsou proto rovnocenné prostředkům, jichž se stát zřekl.
(89)
Ačkoli fond Cobo vlastní a spravuje nadace (jejíž správní rada je řízena provozovateli veřejnoprávního vysílání), převody z fondu CoBo pro provozovatele veřejnoprávního vysílání lze provést pouze za podmínek, jež určuje stát.
(90)
Provozovatelé veřejnoprávního vysílání obdrželi v období, kdy probíhalo šetření, z fondu CoBo částku ve výši 31,7 milionů EUR. Tato částka představuje převod státních prostředků pro jednotlivé provozovatele vysílání.
6.1.2 Volný přístup ke kabelové televizi
(91)
Povinnost „must carry“, která je uložena provozovatelům kabelové televize, nezahrnuje převod státních prostředků, a za převod státních prostředků nelze považovat rovněž příjmy provozovatelů kabelových televizí, jichž se zřekli (31). Komise nenašla žádné důkazy, které by prokazovaly opak. V souladu s tím lze potvrdit předběžný názor, že opatření nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
6.1.3 Technické zařízení poskytované zdarma organizací NOB
(92)
Veřejná společnost NOB dostává od státu platby za služby, které je povinna poskytovat provozovatelům veřejnoprávního vysílání. Tyto platby zahrnují přímý převod státních prostředků. V konečném důsledku přinášejí prospěch provozovatelům veřejnoprávního vysílání, kteří dostávají služby zdarma (32). Samotné nizozemské orgány uvedly, že organizace NOB působí pouze jako „prostředek“ státního financování provozovatelů veřejnoprávního vysílání, jimž organizace NOB poskytuje služby.
6.2 Hospodářská výhoda
(93)
Financování ad hoc (platby do fondu FOR a prostřednictvím vyrovnávacích fondů), převody do fondu Cobo a poskytování technického zařízení zdarma poskytují nizozemským provozovatelům veřejnoprávního vysílání hospodářskou výhodu v tom smyslu, že je tato opatření zprošťují provozních nákladů, jež by jinak museli hradit.
6.2.1 Použitelnost rozsudku v případu Altmark
(94)
Nizozemská vláda a provozovatelé veřejnoprávního vysílání uvedli, že opatření, jichž se šetření týká, hradí nizozemským provozovatelům veřejnoprávního vysílání čisté náklady spojené s vykonáváním úlohy v oblasti veřejné služby, kterou byli pověřeni. To by znamenalo, že v souladu s rozsudkem v případu Altmark (33) opatření neposkytla provozovatelům veřejnoprávního vysílání výhodu a nepředstavují podporu.
(95)
Státní opatření, jež hradí čisté zvýšené náklady při poskytování služeb obecného hospodářského zájmu, nelze považovat za státní podporu podle čl. 87 odst. 1, jestliže je náhrada stanovena takovým způsobem, který nemůže podniku přinést žádný faktický prospěch. V rozsudku týkajícím se případu Altmark Soudní dvůr uvedl podmínky, které musí být splněny, aby bylo možno uniknout takovéto klasifikaci. Zmíněné podmínky jsou tyto:
-
za prvé, podnik, který je příjemcem podpory, musí být skutečně pověřen závazky veřejné služby a tyto závazky musí být jasně vymezeny;
-
za druhé, parametry pro výpočet náhrady musí být stanoveny předem objektivním a transparentním způsobem;
-
za třetí, výše náhrady je omezena rozsahem nezbytným k pokrytí veškerých nákladů vynaložených při plnění závazků veřejné služby nebo jejich části, přičemž je třeba zohlednit příslušné příjmy a přiměřený zisk dosažený při plnění takových závazků;
-
za čtvrté, pokud nebyl podnik pověřený plněním závazků veřejné služby vybrán v rámci řízení pro přidělování veřejných zakázek, je třeba, aby výše nutné náhrady byla stanovena na základě analýzy nákladů, které by při plnění takových závazků měl běžný, řádně řízený podnik, jenž je dostatečně vybaven výrobními prostředky umožňujícími plnit zadané požadavky na poskytování služeb ve veřejném zájmu, přičemž je třeba vzít v úvahu příslušné příjmy a přiměřený zisk dosažený při plnění takových závazků.
(96)
Komise zastává názor, že v daném případě nebyly splněny poslední tři výše uvedené podmínky. Za prvé, převody finančních prostředků z fondu FOR, vyrovnávacích fondů a finančního příspěvku z fondu Cobo pro PVV nebyly založeny na objektivních a transparentních parametrech, které byly stanoveny předem.
(97)
Opatření týkající se financování ad hoc, jakož i platby z fondu CoBo neberou v úvahu všechny příslušné příjmy PVV a neobsahují nezbytné záruky, aby byla vyloučena nadměrná náhrada. Ve skutečnosti (jak bude podrobně posouzeno níže) vedlo financování ad hoc ke značné nadměrné kompenzaci.
(98)
Nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání nebyli vybráni jako poskytovatelé služeb obecného hospodářského zájmu na základě nabídkového řízení, ani nebyla provedena analýza nákladů, které by při plnění takových závazků měl běžný, řádně řízený podnik, jenž je dostatečně vybaven výrobními prostředky umožňujícími plnit zadané požadavky na poskytování služeb ve veřejném zájmu. Totéž platí pro financování technického zařízení, které PVV poskytovala organizace NOB.
(99)
Komise se proto domnívá, že v tomto případě nebyly splněny všechny podmínky stanovené v rozsudku týkajícím se případu Altmark.
6.3 Narušení hospodářské soutěže
(100)
Výhodu, kterou poskytlo financování ad hoc, převody do fondu CoBo a poskytování technického zařízení nizozemským provozovatelům veřejnoprávního vysílání zdarma, nemá k dispozici žádný jiný podnik ve srovnatelné situaci. Vzhledem k tomu, že k narušení hospodářské soutěže dojde vždy, když státní podpora posílí postavení podniku, který je příjemcem podpory, vůči jeho konkurentům, může tato výhoda narušit hospodářskou soutěž mezi PVV a ostatními podniky (34).
6.4 Ovlivnění obchodu mezi členskými státy
(101)
Pokud státní podpora posílí postavení jednoho podniku vůči ostatním podnikům, které s ním soutěží při obchodování v rámci Společenství, je nutno považovat tyto podniky za podniky postižené takovou podporou (35), i když se samotný podnik, který je příjemcem podpory, na vývozu nepodílí (36). Obdobně, pokud členský stát poskytne podporu podnikům působícím v odvětví služeb a distribuce, podniky, kterým je podpora poskytnuta, nemusí samy obchodovat mimo členský stát, aby měla podpora vliv na obchod ve Společenství (37).
(102)
V souladu s judikaturou uvedla Komise ve sdělení o použití pravidel státní podpory na veřejnoprávní vysílání (dále jen „sdělení o veřejnoprávním vysílání“) (38), že:
„Státní financování veřejnoprávní rozhlasové a televizní činnosti obvykle ovlivní obchodní vztahy mezi členskými státy. Uvádí se případ, kdy se jedná o získání a prodej programových práv, což se často uskutečňuje na mezinárodní úrovni. Pro organizace poskytující služby ve veřejném zájmu, které mají právo prodávat reklamní čas, mají i reklamy mezinárodní účinek, a to zejména v homogenních jazykových oblastech, které překračují hranice jednotlivých států. A také struktura vlastnických vztahů rozhlasových a televizních společností může sahat za hranice určitého členského státu (39)“.
(103)
V daném případě nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání působí na mezinárodním trhu: prostřednictvím European Broadcasting Union si vyměňují televizní programy a jsou účastníky systému Eurovize. Jejich programy se mimoto vysílají v Belgii a Německu. Nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání kromě toho přímo soutěží s provozovateli komerčního vysílání, kteří působí na mezinárodním televizním trhu a kteří mají mezinárodní strukturu vlastnických vztahů.
(104)
Komise proto vyvozuje závěr, že financování ad hoc, finanční prostředky poskytnuté fondu CoBo a poskytování technického zařízení zdarma může ovlivnit obchod mezi členskými státy ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES.
6.5 Závěr
(105)
Jelikož jsou splněny všechny podmínky stanovené v čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES a vzhledem k tomu, že nebyly splněny všechny podmínky stanovené Soudním dvorem v rozsudku týkajícím se případu Altmark, Komise vyvozuje závěr, že financování ad hoc (financování z fondu FOR a vyrovnávacích fondů), finanční prostředky poskytované prostřednictvím fondu CoBo a poskytování technických služeb a technického zařízení nizozemským provozovatelům veřejnoprávního vysílání zdarma se považuje za státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES. Na druhou stranu, výhoda odvozená z volného přístupu ke kabelové síti nezahrnuje převod státních prostředků a nepředstavuje státní podporu.
7. VYMEZENÍ OPATŘENÍ JAKO „NOVÉ“ PODPORY
(106)
Podle čl. 1 písm. b) nařízení Rady č. 659/99, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (40), se „existující podporou“ rozumí mimo jiné:
„i)
…, všechny podpory existující v příslušných členských státech před vstupem Smlouvy v platnost, to znamená režimy podpor a jednotlivé podpory, které byly zavedeny před vstupem Smlouvy v platnost a zůstávají použitelné i po něm“.
(107)
Jak bylo uvedeno výše, je možno rozlišit roční platby, jež nejsou předmětem tohoto rozhodnutí, a platby ad hoc.
7.1 Roční platby
(108)
Roční platby se uskutečňují na základě článku 110 zákona o sdělovacích prostředcích, v němž se uvádí, že „subjekty, jimž byl přidělen vysílací čas, mají nárok (…) na finanční prostředky ze souhrnného rozpočtu“. Výše finančních prostředků a jejich dostupnost je rovněž stanovena v zákoně o sdělovacích prostředcích. Tento systém financování existoval před vstupem Smlouvy v platnost a považuje se za existující podporu, jak Komise potvrdila v řízení v případu č. E-5/2005 (41).
7.2 Platby ad hoc
(109)
Tzv. platby ad hoc mají řadu rysů, které je odlišují od běžných ročních plateb a hovoří proti jejich vymezení jako existující podpory:
-
Právní základ těchto plateb byl zaveden po vstupu Smlouvy v platnost. Teprve v roce 1996 stát prostřednictvím vyrovnávacích fondů zavedl možnost vyrovnávat výdaje provozovatelů veřejnoprávního vysílání v případě nadměrného zvýšení cen za programová práva. Do roku 1996 neexistovala možnost vyrovnávat platby provozovatelů veřejnoprávního vysílání. Stejně tak novela zákona o sdělovacích prostředcích, která umožňuje provádět platby ad hoc z fondu FOR pro jednotlivé provozovatele vysílání, byla zavedena teprve v roce 1998. Co se týká státního příspěvku pro fond CoBo, stát se rozhodl přispívat do tohoto fondu až v roce 1994.
-
Vlastní platby se uskutečňovaly teprve od roku 1994. Konkrétněji, platby z fondu CoBo se prováděly od roku 1994, platby z vyrovnávacích fondů od roku 1996 a z fondu FOR od roku 1999.
-
Na rozdíl od běžného ročního financování nelze platby ad hoc považovat za platby, na něž mají provozovatelé veřejnoprávního vysílání nárok. Vyplacení finančních prostředků ad hoc není automatickým procesem (42). Tyto platby se uskutečňují na žádost jednotlivých poskytovatelů veřejnoprávních služeb a jsou prováděny po přijetí konkrétního individuálního rozhodnutí ministra kultury podle článku 106a zákona o sdělovacích prostředcích. V případě fondu FOR např. ministr rozhoduje, zda by měly být z rezervy AOR převedeny peněžní prostředky do fondu FOR, přičemž bere v úvahu výši prostředků ve fondu FOR. PO pak peněžní prostředky rozděluje dále podle pravidel stanovených v protokolech.
-
Podmínky, za nichž lze převod uskutečnit, byly stanoveny v tzv. „protokolech o převodu“ vyhotovených v roce 1999 a v roce 2002. Co se týká fondu CoBo, stát stanoví určité podmínky pro platby do a z fondu, které sahají pouze do roku 1994.
-
Finanční prostředky jsou poskytovány na konkrétní účely, jak je uvedeno v odstavci 2.3.3. Slouží např. k poskytnutí pobídky pro provozovatele vysílání, aby produkovali lepší programy, k tlumení výkyvů v příjmech z reklamy, k vyrovnání nárůstu cen práv na vysílání sportovních událostí a k podpoře koprodukcí s belgickými a německými provozovateli vysílání.
7.3 Technické zařízení poskytované zdarma
(110)
Provozovatelé veřejnoprávního vysílání dostávají od organizace NBO technické zařízení zdarma od vstupu „zákona o sdělovacích prostředcích z roku 1987“ v platnost. Od tohoto roku začala provozovatelům veřejnoprávního vysílání poskytovat zařízení organizace NOB, zatímco původně toto zařízení poskytovala společnost NOS. Organizace NOB byla pověřena službou obecného hospodářského zájmu a poskytuje zařízení jednotlivým provozovatelům veřejnoprávního vysílání zdarma a dostává platby přímo od státu. Toto opatření tudíž lze považovat za novou podporu.
7.4 Závěr k vymezení „nové“ podpory
(111)
Financování ad hoc (platby z fondu FOR pro jednotlivé provozovatele veřejnoprávního vysílání a platby z vyrovnávacích fondů), převody z fondu CoBo a poskytování technického zařízení zdarma by se měly považovat spíše za novou než za existující podporu.
8. SLUČITELNOST PODPORY PODLE ČL. 86 ODST. 2 SMLOUVY O ES
(112)
Na základě vlastností opatření je jediným možným důvodem pro slučitelnost čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, v němž se uvádí, že: „podniky, jimž je svěřeno poskytování služeb obecného hospodářského zájmu (…), podléhají ustanovením této smlouvy a zejména pravidlům soutěže, pokud uplatnění těchto ustanovení neznemožňuje právně nebo fakticky plnění zvláštních úkolů, které jim byly přiděleny. Rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Společenství“.
(113)
Podle ustálené judikatury Soudního dvora může čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES opravňovat k poskytnutí výjimky ze zákazu státní podpory tam, kde se jedná o podniky, jež byly pověřeny poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu. Rozsudek Soudního dvora týkající se případu Altmark nepřímo potvrdil, že státní podporu, která kompenzuje náklady, které podniku vznikly v souvislosti s poskytováním služby obecného hospodářského zájmu, lze považovat za slučitelnou se společným trhem, pokud splňuje podmínky čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES (43).
(114)
V souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora (44) čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES představuje výjimku, kterou je třeba vykládat restriktivně. Soudní dvůr upřesnil, že pokud by nějaké opatření mělo spadat pod tuto výjimku, musejí být splněny všechny následující podmínky:
-
příslušná poskytovaná služba má být službou obecného hospodářského zájmu a jako taková musí být členským státem jasně vymezena;
-
příslušný podnik musí být členským státem výslovně pověřen vykonáváním takové služby;
-
použití pravidel o hospodářské soutěži uvedených ve Smlouvě musí bránit plnění speciálních úkolů, jimiž byl podnik pověřen, a zproštění povinnosti respektovat tato pravidla nesmí ovlivnit rozvoj obchodních vztahů v míře, která by byla v rozporu se zájmy Společenství.
(115)
Sdělení o veřejnoprávním vysílání stanoví zásady a postupy, které Komise hodlá uplatňovat, aby zajistila dodržování výše uvedených podmínek. Musí proto přezkoumat, zda v daném případě:
-
činnosti nizozemských provozovatelů veřejnoprávního vysílání jsou jednoznačně a přesně vymezeny nizozemskými orgány jako služba obecného hospodářského zájmu (definice);
-
nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání jsou oficiálně pověřeni nizozemskými orgány poskytováním takovéto služby (pověření);
-
státní financování nepřekračuje čisté náklady na tuto veřejnou službu s přihlédnutím k ostatním přímým či nepřímým příjmům plynoucím z poskytování veřejné služby (přiměřenost).
8.1 Definice
(116)
V této souvislosti je nutno zmínit, že financování ad hoc a poskytování technického zařízení zdarma bylo určeno na podporu činností, které jsou součásti poslání veřejné služby v obecném zájmu. Je tedy nezbytné posoudit celkovou výši financování provozovatelů veřejnoprávního vysílání, toto rozhodnutí se však nebude zabývat posouzením mechanismu a podmínek, za nichž je státní financování poskytováno, mimo zvláštní výše uvedená opatření. Toto rozhodnutí se rovněž netýká organizace systému veřejnoprávního vysílání jako celku.
(117)
Jak je uvedeno v bodu 33 sdělení o veřejnoprávním vysílání, je na členských státech, aby definovaly poslání veřejné služby provozovatele veřejnoprávního vysílání. Vzhledem k zvláštní povaze odvětví rozhlasového a televizního vysílání Komise považuje „‚širokou‘ definici, podle níž jde o pověření dané vysílací organizace úkolem poskytovat vyvážený a rozmanitý program v souladu s pověřením, a přitom zajistit určitou úroveň sledovanosti, z hlediska výkladových ustanovení protokolu za legitimní podle čl. 86 odst. 2. Taková definice by měla být v souladu s cílem uspokojovat demokratické, sociální a kulturní potřeby společnosti a zaručovat pluralismus, včetně kulturní a jazykové rozmanitosti“.
(118)
I když definice může být široká, měla by být dostatečně jasná a přesná, aby neponechávala pochybnost o tom, zda určitou činnost vykonávanou pověřeným provozovatelem zamýšlí členský stát zahrnout do poslání veřejné služby, či nikoli. Jak se uvádí v bodu 36 sdělení o veřejnoprávním vysílání, úloha Komise je omezena na ověření, zda definice veřejné služby neobsahuje zřejmé omyly.
(119)
Hlavním úkolem nizozemských provozovatelů veřejnoprávního vysílání je poskytovat vysoce kvalitní a rozmanité programy pro všeobecné vysílání na veřejnoprávních kanálech, a to v obecném zájmu, jak stanoví článek 13c zákona o sdělovacích prostředcích. V právních předpisech jsou rovněž obsaženy zvláštní požadavky na programování týkající se kategorií obsahu, jež mají být pokryty, a délky vysílacího času, jenž má být každé kategorii vyhrazen.
(120)
Skupina CLT-UFA uvedla, že nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání vysílají obecně příliš mnoho sportovních pořadů, a zejména fotbalových utkání. Žadatelé upřesnili, že společnost NOS RTV vysílá většinu všech sportovních událostí v Nizozemsku. Jak je uvedeno výše, financování ad hoc bylo určeno na financování činností, jež jsou součástí poslání veřejné služby v obecném zájmu, a byly tedy myšleny rovněž na nabytí práv na vysílání sportovních přenosů.
(121)
Komise zastává názor, že vysílání sportovních programů, v rámci omezení na přibližně 10 % celkového vysílacího času, nepředstavuje zřejmý omyl. Sport může být součástí poslání provozovatelů veřejnoprávního vysílání a podíl 10 % vysílacího času vyhrazeného sportovním událostem není v rozporu s úkolem nabízet v rámci veřejné služby vyvážený a rozmanitý programový mix.
(122)
Komise zastává názor, že hlavní úkol stanovený v čl. 13c odst. 1 je definován dosti široce, lze však mít za to, že v souladu s Amsterodamským protokolem splňuje „demokratické, společenské a kulturní potřeby“ nizozemské společnosti. Definice hlavního úkolu v právních předpisech je tudíž dostatečně jasná a přesná a neobsahuje zřejmé omyly.
8.2 Pověření
(123)
Bod 40 sdělení o veřejnoprávním vysílání uvádí, že aby bylo možné využít výjimky podle čl. 86 odst. 2, mělo by být poslání veřejné služby svěřeno nizozemským provozovatelům veřejnoprávního vysílání správním aktem. Komise zjistila, že zákon o sdělovacích prostředcích formálně pověřuje společnost NOS úkolem poskytovat veřejnou službu definovaným v článku 13c a prováděcích právních předpisech. Provozovatelé veřejnoprávní služby mají podle článku 31 zákona o sdělovacích prostředcích právo vysílat programy na veřejnoprávních kanálech a Komise je názoru, že provozovatelé veřejnoprávního vysílání jsou dostatečně pověřeni hlavním úkolem, tj. vysíláním programů.
8.3 Přiměřenost
(124)
V kapitole 6.3 sdělení o veřejnoprávním vysílání je vysvětleno, že posouzení přiměřenosti, které Komise provádí, je dvojí (45).
(125)
Komise musí na straně jedné vypočítat čisté náklady poslání veřejné služby svěřeného nizozemským provozovatelům veřejnoprávního vysílání a ověřit, zda tyto náklady byly nahrazeny nepřiměřeně, či nikoli. Při kompenzaci podniku nesmí státní podpora překročit čisté náklady poslání veřejné služby. Pro výpočet čistých nákladů je nutno vzít v úvahu rovněž ostatní přímé a nepřímé příjmy vyplývající z poslání veřejné služby. Z toho důvodu se při posuzování přiměřenosti podpory bere v úvahu čistý zisk z využití činnosti veřejné služby.
(126)
Na straně druhé Komise musí prověřit veškeré informace, která má k dispozici a které naznačují, že provozovatelé veřejnoprávního vysílání narušili hospodářskou soutěž na komerčních trzích více, než je nutné pro naplnění poslání veřejné služby. Například provozovatel veřejnoprávního vysílání by do té míry, v níž jsou nižší příjmy pokryty státní podporou, mohl být sváděn k tomu, aby stlačoval ceny za reklamu nebo jiné činnosti, které nejsou veřejnými službami na trhu, aby snížil příjem konkurentů. Takový postup by vyžadoval dodatečné státní financování k náhradě ušlých příjmů z komerčních činností a znamenal by proto nadměrnou kompenzaci za povinnosti vyplývající z veřejné služby.
8.3.1 Průhlednost a rozvržení nákladů
(127)
Komise musí nejprve určit náklady na službu obecného hospodářského zájmu. Jelikož nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání provádějí rovněž činnosti, které nejsou veřejnou službou, vyžaduje od nich směrnice Komise 80/723/EHS o zprůhlednění finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky (46), ve znění směrnice Komise 2000/52/ES (47), aby pro různé druhy prováděných činností vedli oddělené účty. Náklady a příjmy musí být správně přiřazeny na základě jasně definovaných, objektivních zásad nákladového účetnictví. Pouze náklady, které lze v plné výši připsat činnostem veřejné služby, ačkoli prospívají také obchodním činnostem, se nemusejí rozdělovat mezi tyto dva druhy činností a mohou být zcela přiřazeny k veřejné službě (48).
(128)
Směrnice o průhlednosti byla v Nizozemsku provedena novelou zákona o hospodářské soutěži („Mededingingswet“) (49). Zvláštní výnos (50) mimoto provozovatele veřejnoprávního vysílání zavazuje, aby vedli oddělené účty pro veškeré vedlejší činnosti a činnosti sdružení. Na základě toho nizozemské orgány poskytly informace o nákladech a příjmech provozovatelů veřejnoprávního vysílání v období 1994-2005.
(129)
Podle požadavků směrnice o průhlednosti by členské státy měly zajistit nejen to, aby byly vedeny oddělené účty pro činnost veřejné služby a činnosti, které veřejnou službou nejsou, ale rovněž to, že veškeré náklady a výnosy jsou správně rozděleny na základě důsledně uplatňovaných a objektivně zdůvodnitelných zásad analytického účetnictví a že byly jasně stanoveny zásady analytického účetnictví, podle kterých se jednotlivé účty vedou.
(130)
V daném případě však Komise zjistila, že výnos nestanoví, jak mají provozovatelé veřejnoprávního vysílání rozdělovat náklady, které jsou společné pro činnosti veřejné služby a činnosti, které veřejnou službou nejsou. Informace poskytnuté nizozemskými orgány mimoto potvrzují, že provozovatelé veřejnoprávního vysílání používají k rozdělení nákladů různé postupy. Nizozemské orgány uvedly, že na úrovni jednotlivých provozovatelů je rozdělení správné, ale že vzhledem k možnému výběru, který provozovatelé vysílání mají s ohledem na rozdělování nákladů, se může toto rozdělení mezi jednotlivými provozovateli vysílání lišit. Komise však zjistila, že skutečnost, že u jednotlivých provozovatelů vysílání neexistuje jednotnost, naznačuje, že výnos nestanoví dostatečně, jak by se mělo rozdělování nákladů provádět.
(131)
Podle informací předložených nizozemskými orgány proto nelze učinit závěr, že náklady jsou správně rozdělovány na základě uznaných metod pro rozdělování nákladů. Komise se proto domnívá, že při posuzování toho, zda bylo státní financování přiměřené nákladům veřejné služby, by se měly vzít v úvahu všechny čisté příjmy z komerčních činností provozovatelů veřejnoprávního vysílání. To je rovněž v souladu s nizozemským právním rámcem, který se vztahuje na systém veřejnoprávního vysílání a který provozovatele vysílání zavazuje, aby pro účely veřejné služby použili veškerý svůj zisk, včetně zisku z komerčních činností (51).
8.3.2 Přiměřenost veřejného financování
(132)
Podle bodu 57 sdělení o veřejnoprávním vysílání je nutné, aby státní podpora nepřekročila čisté náklady poslání veřejné služby, které provozovateli vysílání vznikly. Po stanovení čistých nákladů veřejné služby je proto nutné zjistit, zda celková částka státního financování nepřekračuje stanovenou částku.
(133)
Jak bylo uvedeno výše, pokud nedošlo k úplnému nebo smysluplnému rozdělení nákladů, je nutno při výpočtu čistých nákladů veřejné služby vzít v úvahu čisté příjmy ze všech činností, které měly přímo či nepřímo prospěch z veřejného financování (52). Při stanovování čistých nákladů poslání veřejné služby není nutno brát v úvahu pouze výnosy ze „samostatných“ komerčních činností. To jsou činnosti, které neměly přímo či nepřímo (např. v podobě levnějších vstupů) prospěch ze státního financování nebo které uhradily plnou hodnotu vstupů, které mají společné s činností veřejné služby nebo které z této činnosti vyplývají.
(134)
Jak již bylo poznamenáno, v nizozemském systému veřejnoprávního vysílání neexistuje pojem „samostatných“ činností, ani smysluplné a úplné rozdělení prostředků mezi různé činnosti provozovatelů vysílání. Zákon o sdělovacích prostředcích kromě toho stanoví, že veškeré čisté výnosy z hlavního úkolu a vedlejších úkolů (53), vedlejších činností a činnosti sdružení (54) musejí být použity na plnění poslání veřejné služby (55).
(135)
Čisté náklady činnosti veřejné služby jsou proto určeny s přihlédnutím k příjmům ze všech činností provozovatelů veřejnoprávního vysílání. V souladu s tím:
-
za prvé, čisté náklady veřejné služby jsou určeny tak, že se od celkových nákladů na poskytování veřejné služby odečtou čisté výnosy odvozené z využití veřejné služby (hlavní a vedlejší úkoly) (56);
-
za druhé, vezmou se v úvahu všechny ostatní čisté příjmy z komerčních činností (vedlejší činnosti a činnosti sdružení);
-
za třetí, připočítají se všechny formy veřejného financování. Za prvé, roční státní financování a platby z fondu Stifo, které se považují za opatření „existující podpory“. Za druhé, financování ad hoc (platby z fondu FOR a z vyrovnávacích fondů) a platby z fondu CoBo, které se považují za „novou podporu“.
(136)
Součet všech výše uvedených položek určuje, zda celkové státní financování překračuje celkové čisté náklady veřejné služby či nikoli nebo (jinými slovy) zda existuje či neexistuje nadměrná kompenzace za úkoly v oblasti veřejné služby.
(137)
Pokud jde o poskytování technických služeb a zařízení organizací NOB zdarma, opatření by se v zásadě mělo vzít v úvahu při posuzování nadměrné náhrady. Není však nutné toto opatření výslovně zahrnout do výpočtů, jelikož přínosy z poskytování technických služeb zdarma lze považovat za náhradu nákladů, které by jinak musely být financovány. Tedy nutnost hradit dotyčné náklady by o stejnou částku zvýšila náklady veřejné služby, kterou byli nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání pověřeni. Zahrnutí těchto nákladů by proto nezměnilo konečný čistý výsledek (57).
8.4 Rozhodnutí o zahájení řízení a období, kdy probíhalo šetření
(138)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise stanovila prozatímně nadměrnou náhradu ve výši 110 milionů EUR. Výpočet byl založen na neúplných údajích o skutečné výši převodů do rezerv a o výši rezerv systému veřejnoprávního vysílání jako celku v průběhu let 1992-2002. Nizozemské orgány v té době neposkytly úplné údaje o jednotlivých provozovatelích vysílání.
(139)
Po zahájení řízení Komise obdržela údaje o výdajích a příjmech jednotlivých provozovatelů vysílání, které jsou podrobnější než celkové údaje poskytnuté v době zahájení řízení. Nové informace kromě toho obsahují aktuální údaje až do roku 2005 a rovněž odhad na rok 2006.
(140)
Toto rozhodnutí se týká plateb ad hoc, které byly placeny od roku 1994 a zahrnují období až do roku 2005. Pokud jde o konečné datum, nizozemské orgány vyzvaly Komisi, aby vzala v úvahu rovněž údaje z roku 2006. Komise to však nepovažuje za vhodné, jelikož údaje z roku 2006 představují pouze odhady pro probíhající rozpočtový rok.
8.4.1 Posouzení kompenzace jednotlivých provozovatelů veřejnoprávního vysílání
(141)
Zdá se, že v období 1994-2005 obdrželo nadměrnou náhradu nákladů 14 z 19 provozovatelů veřejnoprávního vysílání. Nadměrná kompenzace vytvořila zisk ve výši 32 milionů EUR, který byl většinou převeden do jejich programových rezerv.
(142)
Část nadměrné náhrady však v některých případech byla použita k vyrovnání nedostatečné kompenzace v období před rokem 1994. Někteří provozovatelé vysílání měli na počátku roku 1994 zápornou programovou rezervu (58). Provozovatelé vysílání mohli evidovat záporné programové rezervy pouze tehdy, pokud náklady veřejné služby překročily různé zdroje financování veřejné služby. Jinými slovy, záporné programové rezervy mohly být pouze důsledkem nedostatečné náhrady nákladů veřejné služby.
(143)
Na druhou stranu, případné ztráty z komerčních činností musely být financovány z rezerv sdružení a nemohly se projevit v programových rezervách. Podle nizozemských orgánů byly rezervy sdružení vytvořeny ze soukromých zdrojů.
(144)
Existují rovněž případy, kdy nedostatečná náhrada nákladů veřejné služby byla dočasně financována rezervami sdružení. V roce 1993 byly rezervy sdružení nizozemskými orgány „zmraženy“; od tohoto okamžiku nebylo možné přidávat do rezerv sdružení příjmy z veřejné služby a komerčních činností. Výjimka však byla učiněna v případě úhrad plateb uskutečněných z rezerv sdružení před rokem 1994 ke krytí nefinancovaných nákladů veřejné služby. Podle nizozemských orgánů to je jediný případ, kdy byly po roce 1994 do těchto rezerv přidány finanční prostředky (59).
(145)
Komise se domnívá, že záporné částky zaznamenané v programových rezervách a kladné přírůstky rezerv sdružení po roce 1994 vznikly pouze v důsledku předchozí „nedostatečné náhrady“ nákladů veřejné služby. Následné vyrovnání těchto částek se proto považuje za způsobilé náklady na úkol v oblasti veřejné služby. Odpovídající částky proto nelze vzít v úvahu při určování nadměrné náhrady.
(146)
Jak bylo uvedeno výše, nadměrná náhrada většinou plynula do programových rezerv. V roce 2005 PO poprvé na základě článku 109a a čl. 19a odst. 1 písm. h) zákona o sdělovacích prostředcích rozhodla, že by rezervy jednotlivých provozovatelů vysílání, které převyšují 5 až 10 % jejich ročního rozpočtu, měly být převedeny na PO (60). Tento převod se rovněž považuje za součást opatření ad hoc a přihlíží se k němu při určování přiměřenosti náhrady. Tento převod v důsledku snížil celkovou náhradu pro jednotlivé provozovatele veřejnoprávního vysílání a zároveň zvýšil nadměrnou kompenzaci PO.
(147)
Odečtením (za každý rok od roku 1994 do roku 2005) čistých nákladů veřejné služby od celkových finančních prostředků získaných od státu způsobem popsaným v odstavci 135 Komise dospěla k závěru, že žádný z jednotlivých provozovatelů vysílání neobdržel veřejné finanční prostředky převyšující 10 % jeho ročního rozpočtu. Jelikož náklady na veřejnoprávní vysílání se v jednotlivých letech mohou lišit, stát může z rozpočtových důvodů chtít udržet výkyvy ve státním financování na nejnižší možné míře a povolit převedení určitého procentního podílu roční nadměrné náhrady do příštího roku. Komise tuto zásadu uznala v případu dánského veřejnoprávního vysílání (61).
(148)
Komise v tomto případu uvedla, že taková rezerva má být zřízena za určitým účelem, a kromě toho je třeba ji uvést do souladu s pravidly a blíže určit termín, kdy se má zjištěné nadbytečné kompenzování vrátit, tj. odečíst od náhrady pro příští rok, pokud bylo zjištěno nadměrné kompenzování. Pokud tedy nadměrná náhrada nepřekročí 10 % částky roční kompenzace, tato nadměrná náhrada je v souladu se Smlouvou o ES a lze ji převést do příštího roku a odečíst z částky kompenzace splatné s ohledem na toto období.
(149)
Jak již bylo uvedeno, nizozemské orgány rozhodly, že jednotliví provozovatelé veřejnoprávního vysílání mohou udržovat vyhrazenou rezervu představující nejvýše 5 až 10 % jejich ročního rozpočtu (62). S ohledem na toto omezení PO v roce 2005 nařídila převod částky ve výši 42,457 milionů EUR z rezerv jednotlivých provozovatelů vysílání na PO. Orgány se rovněž zavázaly, že od roku 2006 budou rezervy pravidelně sledovat a nařizovat navrácení nadměrných částek nad 10 % roční kompenzace (63). Usuzuje se proto, že jsou splněny podmínky, aby částka nadměrné náhrady, která nepřekračuje 10 % ročního rozpočtu provozovatelů veřejnoprávního vysílání, byla uznána za slučitelnou (64).
(150)
Jelikož nadměrná náhrada nepřekračuje 10 % hranici ročního rozpočtu, lze ji považovat za oprávněnou s ohledem na poskytování veřejné služby, a podpora se tudíž považuje za slučitelnou s čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES.
8.4.2 Nadměrná náhrada pro PO
(151)
PO rovněž obdržela kompenzaci za svou řídící a koordinační roli v systému veřejnoprávního vysílání. Tuto úlohu vykonává samostatná organizace, tzv. PO, která vede oddělené účty. Nizozemské orgány uvedly, že ačkoli jsou NOS RTV a PO součástí jednoho právního subjektu a předkládají rovněž konsolidovanou účetní závěrku, nemají v žádném případě přístup k prostředkům druhé strany.
(152)
Na základě oddělených účtů PO a podle postupu popsaného v odstavci 135 Komise dospěla k závěru, že PO obdržela celkovou nadměrnou kompenzaci ve výši 55,908 milionů EUR, a to bez rezerv, které byly v roce 2005 převedeny od jednotlivých provozovatelů vysílání. Převod rezerv činil 42,457 milionů EUR. Pokud se vezme v úvahu tento převod, celková částka nadměrné náhrady pro PO činí 98,365 (55,908+42,457) milionů EUR.
Tabulka 4
Přehled ročního financování PO (1994-2005) částky v milionech EUR (65)
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
Celkem
Náklady na činnost veřejné služby
53,1
60,5
61,8
64,6
69,3
77,3
89,0
94,7
100,4
91,2
91,9
95,2
948,9
Výnosy z činnosti veřejné služby
0
0
0
0,7
3,3
3,5
2,5
2,6
3,4
0,2
0
0
16,2
Čisté náklady veřejné služby
53,1
60,5
61,8
63,9
66,0
73,8
86,4
92,0
97,0
90,9
91,9
95,2
932,7
Čistý výsledek komerčních činností
5,7
5,9
6,5
7,3
10,7
16,0
13,7
12,0
10,8
13,1
22,3
9,7
133,7
Potřeba veřejného financování
47,5
54,6
55,3
56,5
55,4
57,8
72,7
80,0
86,2
77,8
69,6
85,5
799,0
Roční platby
49,4
55,6
58,3
58,9
62,3
70,7
68,7
74,6
78,6
85,4
78,0
79,3
819,6
Roční platby z fondu Stifo
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
Celková roční náhrada
49,4
55,6
58,3
58,9
62,3
70,7
68,7
74,6
78,6
85,4
78,0
79,3
819,6
Výsledek před platbami ad hoc
1,9
1,0
3,0
2,3
6,9
12,8
-4,0
-5,4
-7,6
7,6
8,4
-6,2
20,7
Platby z fondu FOR
0
0
0
0
0
0
7,1
6,1
5,2
7,0
5,6
2,8
33,9
Platby z vyrovnávacích fondů
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
Platby z fondu CoBo
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
Převod nadměrných rezerv
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
42,5
42,5
Platby ad hoc celkem
0
0
0
0
0
0
7,1
6,1
5,2
7,0
5,6
45,3
76,3
Mimořádné položky
0
0
0
0
0
0,9
0
0,2
0,2
0
0
0
1,4
Celková nadměrná/nedostatečná náhrada
1,9
1,0
3,0
2,3
6,9
13,7
3,1
0,9
-2,1
14,5
14,0
39,1
98,4
(153)
Usuzuje se, že nadměrná náhrada ve výši 98,365 milionů EUR není pro poskytování veřejné služby nezbytná, a nemůže proto využít odchylky v čl. 86 odst. 2 o zákazu státní podpory. Nadměrná náhrada se proto nepovažuje za slučitelnou podporu a měla by být PO v zásadě navrácena.
(154)
Zdá se však, že nadměrná náhrada překračuje celkové platby ad hoc, které připadly PO. PO obdržela částku ve výši 33,870 milionů EUR jako platby ad hoc ze státního rozpočtu na sdělovací prostředky a převod ad hoc částky ve výši 42,457 milionů EUR od ostatních provozovatelů vysílání. To dohromady znamená celkovou částku ve výši 76,327 milionů EUR plateb obdržených z opatření ad hoc. Platby ad hoc přinesly rovněž úroky, které by se měly vzít v úvahu při určování výše finančních prostředků, které nebyly obdrženy v rámci „existující podpory“. Částka, kterou je nutno navrátit, by tedy činila 76,327 milionů EUR včetně úroků, jelikož „zbývající“ nadměrná náhrada byla poskytnuta prostřednictvím existující podpory a nemusí být navrácena.
8.5 Protisoutěžní chování na komerčních trzích
(155)
Jak bylo vysvětleno ve sdělení o veřejnoprávním vysílání, Komise zastává názor, že protisoutěžní chování provozovatelů veřejnoprávního vysílání nelze považovat za nezbytné pro naplnění poslání veřejné služby. V rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení Komise zmínila níže uvedena možná narušení na trzích.
8.5.1 Kabelový přenos
(156)
Ve vzorové smlouvě uzavřené v roce 1985 mezi provozovateli vysílání a provozovateli kabelové televize se na žádost nizozemské vlády stanoví, že provozovatelé kabelové televize neplatí za práva k duševnímu vlastnictví za přenos nizozemských veřejnoprávních televizních programů. S ohledem na zřeknutí se platby za práva k duševnímu vlastnictví od provozovatelů kabelové televize je možno se ptát, zda PO jednala jako běžný tržní subjekt, jelikož se vzdala komerčního příjmu.
(157)
Nizozemské orgány však tvrdí, že skutečnost, že PO nepožadovala poplatek za práva k duševnímu vlastnictví, není nutně v rozporu s tržním chováním. Provozovatelé komerčního vysílání ostatně od provozovatelů kabelové televize rovněž nepožadují poplatek za přenos svých programů (66).
(158)
Komerční dohody mezi provozovateli vysílání a provozovateli kabelové televize mají ve skutečnosti různou podobu, zejména s ohledem na skutečnost, že transakce zahrnuje výměnu přenosových služeb proti dostupnosti obsahu, což je cenné pro obě strany. Komise v souladu s tím zjistila, že neexistují žádné jednoznačné náznaky, že PO jednala v rozporu s tržním chováním a že tím, že se vzdala komerčních výnosů, vzrostla potřeba státního financování.
8.5.2 Reklamní trh
8.5.2.1 Údajné cenové podbízení u GRP 20-49
(159)
Při zahájení formálního vyšetřovacího řízení Komise neměla dostatek důkazů o cenovém podbízení ze strany STER. Je však nutno posoudit informace, které po zahájení řízení poskytli žadatelé a nizozemské orgány.
(160)
Bod 58 sdělení uvádí, že veřejnoprávní vysílací organizace by mohla být sváděna k tomu, aby stlačovala ceny za reklamu, aby snížila příjem konkurentů. Je však třeba mít na paměti, že provozovatelé veřejnoprávního vysílání v Nizozemsku neprovádějí přímo reklamní činnost, ale tato činnost je vykonávána zvláštní organizací s názvem STER. Posláním STER je využít dobu, která je k dispozici pro reklamy, tak, aby zajistila optimální příspěvek k centrálnímu financování provozovatelů veřejnoprávního vysílání. Funguje jako zprostředkovatel, jehož posláním je maximalizovat zisky z prodeje reklamního času provozovatelů veřejnoprávního vysílání. Jak již bylo zmíněno v odstavci 17, STER převádí příjmy z reklamy přímo do rozpočtu na sdělovací prostředky.
(161)
Možné cenové podbízení na straně STER by se mělo projevit v některých či ve všech těchto okolnostech: nižší ceny STER oproti jejím konkurentům, nárůst podílu na trhu a ztráta výnosů STER.
(162)
Za prvé, jak Komise uvedla rovněž v rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, za smysluplnou náhradu kritérií uvedených v bodě 58 sdělení o veřejnoprávním vysílání by se mohlo považovat porovnání cen veřejných a soukromých společností prodávajících reklamy.
(163)
Za účelem porovnání cen je nejdůležitější cílová skupina diváků ve věku 20-49 let. Jak lze vyvodit z Tabulka 5, existují různé podskupiny, přičemž mnoho z nich se zaměřuje na diváky ve věkové kategorii 20-49 let:
Tabulka 5
Procentní podíl cílových GRP získaných STER (důvěrné údaje, rok 2004)
Cíl. skup.
13+
20-34
35-49
50-64
20-49
Kupující 20-49
Kupující 20-49 + dítě
Muži 20-34
Ženy 20-34
Získáno
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Zdroj
:
dopis nizozemských orgánů ze dne 27.1.2005.
(164)
Tabulka 5 naznačuje, že STER prodává reklamu převážně pro kategorii diváků ve věku 20-49 let. Od roku 1999 se podíl STER na reklamním trhu a sledovanost dosažená provozovateli veřejnoprávního vysílání u cílové skupiny 20-49 snížily. V této cílové skupině 20-49 let byly ceny brutto účtované zadavatelům reklamy tyto:
Tabulka 6
Ceny brutto pro GRP 20-49 let (18:00 h-24:00 h), 1995-2005 v EUR
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
STER
1 470
1 496
1 499
1 315
1 485
1 541
1 562
1 624
1 816
1 932
1 890
Provozovatelé komerčního vysílání
1 337
1 314
1 366
1 399
1 438
1 637
1 667
1 675
1 753
2 055
2 087
Zdroj
:
dopis nizozemských orgánů ze dne 23.2.2006.
(165)
Podle výše uvedených údajů byly ceníkové ceny STER u GRP 20-49 pouze mírně nižší než ceníkové ceny provozovatelů veřejnoprávního vysílání. Podle nizozemských orgánů mohou provozovatelé vysílání a STER poskytovat značné slevy. Zdá se, že provozovatelé komerčního vysílání poskytovali mnohem vyšší slevy, zejména od roku 1998. Tyto slevy jsou uvedeny níže:
Tabulka 7
Skutečné slevy poskytnuté v období 1994-2005 v %
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
STER
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Provozovatelé komerčního vysílání
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Zdroj
:
dopis nizozemských orgánů ze dne 24.2.2006.
(166)
Ačkoli STER má méně atraktivní diváctvo než provozovatelé komerčního vysílání (má nízkou selektivnost, proto je méně schopna nabídnout velmi specifickou cílovou skupinu) a nižší sledovanost a podíl na reklamním trhu (viz tabulka 9), její ceny netto jsou vyšší než ceny účtované provozovateli komerčního vysílání.
Tabulka 8
Ceny netto pro GRP 20-49 let (18:00 h-24:00 h), 1995-2005 v EUR
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
STER
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Provozovatelé komerčního vysílání
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
(167)
Z Tabulka 9 lze kromě toho odvodit, že u veřejnoprávního vysílání existuje jednoznačný vzájemný vztah mezi poklesem sledovanosti a podílem reklamy. Neexistuje žádný důkaz, že kvůli možnému cenovému dumpingu STER zvyšuje svůj podíl na trhu či si jej přinejmenším udržuje, a to i přes pokles sledovanosti provozovatelů vysílání, kteří jsou jejími klienty. Naopak, STER ztrácí podíl na reklamním trhu obdobným tempem, jakým provozovatelé veřejnoprávního vysílání přicházejí o diváky.
Tabulka 9
Sledovanost a podíly na reklamním trhu
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Sledovanost provozovatelů komerčního vysílání
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Reklama provozovatelů komerčního vysílání
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Sledovanost PVV
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Reklama PVV
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Zdroj
:
dopis nizozemských orgánů ze dne 3.2.2006.
(168)
Neexistují žádné důkazy, že STER přichází o výnosy z reklamy, aby zvýšila svůj podíl na trhu.
Obr. 1
Vývoj hrubých a čistých příjmů
(169)
Z Tabulka 7 a Obr. 1 lze odvodit, že STER nabízela značné slevy. Nicméně z grafu 1 lze vyvodit rovněž to, že navzdory těmto slevám byly čisté příjmy z reklam poměrné stálé. Využití slev nevedlo k významné změně příjmů.
(170)
Zdá se, že na nizozemském reklamním trhu nenastala ani jedna z okolností, které cenové podbízení obvykle doprovázejí, tj. nižší ceny, nárůst podílu na trhu a dočasná ztráta příjmů. Opět je nutno zdůraznit, že STER je společností, která je nezávislá na provozovatelích veřejnoprávního vysílání a jejíž příjmy plynou přímo do rozpočtu na sdělovací prostředky. V souladu s tím Komise učinila závěr, že neexistují žádné náznaky, že STER prodávala za nižší ceny v míře, která by vedla k nepatřičné ztrátě příjmů, což by zvýšilo potřebu dalšího státního financování systému veřejnoprávního vysílání.
8.5.2.2 Kritérium pro ceny za reklamu
(171)
Skupina SBS Broadcasting BV uvedla, že „pouhé porovnání cen za GRP 20-49 placených STER nebo IP a/nebo SBS nemůže být výlučným kritériem pro určení, zda se STER dopouští cenového podbízení, či nikoli“.
(172)
Skupina SBS dále uvádí, že zadavatelé reklam jsou ochotni zaplatit dodatečný příplatek za GRP 20-49, jež STER nabízí, a to s ohledem na skutečnost, že oslovuje diváky mimo cílovou skupinu. Mimoto ceny STER pro GRP 13+ (kategorie mladistvých) za skutečnou dodávku jsou ve skutečnosti mnohem nižší než ceny komerčních konkurentů u GRP 13+. Tyto záležitosti Komise předložila nizozemským orgánům (67).
(173)
Co se týká první otázky, hned na počátku je nutno objasnit, že marketingové společnosti při propagaci svých výrobků hodlají oslovit určitou cílovou skupinu. Diváci mimo tuto cílovou skupinu nejsou důležití. Jedním z kritérií pro získání reklamního času je selektivnost cílových diváků. Není-li reklamní spot selektivní, tj. pokud existuje značné množství tzv. „odpadu“ (reklama oslovující diváky mimo cílovou skupinu), pak je reklamní spot méně zajímavý. Vzhledem ke skutečnosti, že reklama prodávaná STER má nízkou selektivnost (přitahuje široké spektrum diváků), je podle nizozemských orgánů pro STER v současnosti obtížné udržet své sazby za reklamu. Za druhé, GRP 13+ má menší význam než GRP 20-49. Informace v Tabulka 5 ukazují poměrně malý význam GRP 13+ (důvěrné informace) a jasně naznačují, že GRP 13+ není pro porovnání cen rozhodující. Jak nizozemské orgány uvedly, mnohem důležitější je GRP 20-49. Skutečnost, že cena GRP 13+ je u STER nižší, jako taková neprokazuje, že ze strany provozovatelů veřejnoprávního vysílání obecně dochází k cenovému podbízení.
8.5.2.3 Závěr k reklamě
(174)
I přesto, že STER nabízela značné slevy, celkové příjmy pocházející z reklamy se nesnížily, ale byly stálé. Po posouzení ostatních tvrzení a odpovědí nizozemských orgánů Komise vyvozuje závěr, že v současnosti neexistují důkazy, že se STER nepokoušela maximalizovat své příjmy z reklamy a že její chování vedlo k potřebě většího státního financování.
8.5.3 Fotbalová práva
(175)
V době zahájení řízení Komise uvedla, že neexistují žádné zřejmé důkazy, jež by umožnily vyvodit závěr, že provozovatelé vysílání zaplatili za práva na přenos fotbalových utkání cenu, která by strukturálně převyšovala tržní hodnotu. Jedním z důvodů bylo to, že provozovatelé veřejnoprávního vysílání nabídli během jednání vyšší částky, než byli ochotni nabídnout provozovatelé komerčního vysílání. Skupina CLT-UFA si stěžovala, že nizozemští provozovatelé veřejnoprávního vysílání platí za fotbalová práva nepřiměřeně vysoké ceny. Komise uvedla, že tuto situaci dále posoudí.
(176)
Následné šetření neprokázalo, že provozovatelé veřejnoprávního vysílání přeplatili provozovatele komerčního vysílání, ani že provozovatelé veřejnoprávního vysílání nabyli práva na přenos fotbalových událostí v míře, která může vyloučit z trhu konkurenty. Byly zjištěny příklady, kdy v období, v němž probíhalo šetření, měli důležitá fotbalová práva provozovatelé komerčního vysílání (viz odstavec 55).
(177)
Ačkoli v tomto řízení nebylo možno zjistit konkrétní protisoutěžní postupy, otázka, zda systém jako takový nabízí dostatečné záruky s ohledem na možnost protisoutěžního jednání, bude předmětem řízení v případu č. E-5/2005 o existující podpoře.
9. ZÁVĚR
(178)
Z výše uvedených důvodů Komise dospěla k závěru, že došlo k nadměrné náhradě ve výši 98,365 milionů EUR poskytnuté prostřednictvím opatření státní podpory, kterou nelze považovat za slučitelnou se společným trhem podle čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES, a proto by ji měla společnost NOS vrátit s ohledem na funkce, které vykonává jako PO.
(179)
Nicméně vzhledem k tomu, že nadměrná náhrada překračuje celkové platby ad hoc, které připadly PO a činí celkem 76,3 milionů EUR, navrácení by se mělo omezit na částku 76,327 milionů EUR včetně úroků, jelikož „zbývající“ nadměrná náhrada byla poskytnuta prostřednictvím existující podpory a nemusí být navrácena,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
1. Státní podpora ad hoc, kterou Nizozemsko poskytlo společnosti NOS za její působení jako PO, je neslučitelná se společným trhem.
2. Neslučitelná státní podpora ad hoc musí být od společnosti NOS získána zpět. Částka, která má být navrácena, činí 76,327 milionů EUR včetně úroků.
3. Státní podpora ad hoc udělená jednotlivým provozovatelům veřejnoprávního vysílání je slučitelná se společným trhem pod podmínkou, že pokud tato podpora vedla k nadměrné náhradě nákladů na úkoly v oblasti veřejné služby, přebytek je uložen ve zvláštní účelové rezervě, jejíž výše nepřekračuje 10 % ročního rozpočtu provozovatele vysílání, a za předpokladu, že Nizozemsko pravidelně sleduje dodržování tohoto omezení.
Článek 2
1. Nizozemsko učiní veškerá nezbytná opatření, aby podporu uvedenou v odstavci 1 protiprávně vyplacenou příjemci vyžádalo od PO zpět.
2. Požadavek na navrácení musí být proveden bezodkladně a podle postupů vnitrostátního práva, pokud dovolují bezodkladné a účinné provedení tohoto rozhodnutí. Podpora požadovaná k navrácení zahrnuje úroky od data jejího poskytnutí příjemci do okamžiku jejího navrácení.
3. Úroky, které je třeba podle odstavce 2 požadovat, se vypočítávají podle postupů stanovených v článcích 9 a 11 nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (68).
4. Ve lhůtě dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí Nizozemsko uloží příjemci uvedenému v článku 1, aby navrátil protiprávní a neslučitelnou podporu včetně splatných úroků.
Článek 3
Nizozemsko do dvou měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí Komisi sdělí opatření, která jsou stanovena nebo která byla přijata k dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Tyto informace budou sděleny prostřednictvím dotazníku uvedeného v příloze 1 tohoto rozhodnutí. Nizozemsko ve stejné lhůtě předloží všechny doklady potvrzující, že vůči příjemci protiprávní a neslučitelné podpory bylo zahájeno řízení o navrácení podpory.
Článek 4
Toto rozhodnutí je určeno Nizozemskému království.
V Bruselu dne 22. června 2006
COMMISSION DECISION
of 22 June 2006
on the ad hoc financing of Dutch public service broadcasters C 2/2004 (ex NN 170/2003)
(notified under document number C (2006)2084)
(Only the Dutch text is authentic)
(Text with EEA relevance)
(2008/136/EC)
THE COMMISSION OF THE EUROPEAN COMMUNITIES,
Having regard to the Treaty establishing the European Community, and in particular the first subparagraph of Article 88(2) thereof,
Having regard to the Agreement on the European Economic Area, and in particular Article 62(1)(a) thereof,
Having called on interested parties to submit their comments pursuant to the provisions cited above (1),
Having regard to their comments,
Whereas:
I. PROCEDURE AND BACKGROUND
1 PROCEDURE
(1)
In the course of 2002 (2) and 2003 (3) the Commission received several complaints alleging that the public funding system in place for Dutch public broadcasters constitutes unlawful and incompatible state aid within the meaning of Article 87(1) of the EC Treaty.
(2)
In the course of the preliminary investigation of the complaints, the Commission received additional information from the complainants (4), as well as the Dutch authorities (5).
(3)
Following the preliminary assessment of the alleged aid measures, the Commission informed the Netherlands, by letter dated 3 February 2004, that it had decided to initiate the procedure laid down in Article 88(2) of the EC Treaty with respect to certain measures which could be qualified as new aid.
(4)
The Commission decision to initiate the procedure was published in the Official Journal of the European Union (6). The Commission invited interested parties to submit their comments on the aid.
(5)
The Netherlands responded to the decision to open proceedings by letter dated 30 April 2004. Moreover, the Commission received comments from 11 interested parties (7). By letter of 29 April 2004 the Commission forwarded the comments to the Netherlands. The reaction by the Dutch authorities was received by letter dated 13 August 2004.
(6)
The Commission asked additional questions to the Dutch authorities by letters of 4 January 2005 and 25 May 2005, to which the Dutch authorities responded by letters of 27 January 2005 and 25 July 2005. Further information was received from one of the complainants (De Telegraaf) on 25 July 2005 and from the Dutch authorities on 2 September. The Commission asked the Dutch authorities for further clarification by e-mails on 22 November 2005, to which the authorities responded on 25 November 2005. The Commission decided after a meeting with the authorities that further clarification was necessary. To this end a request for information was sent to the Dutch authorities on 22 December 2005, to which the Dutch authorities, having been granted a delay, responded on 3 February 2006. Regarding this reply further e-mails were exchanged between the Dutch authorities and the Commission in February 2006 and April 2006.
(7)
A meeting between the Dutch authorities and the Commission took place on 24 September 2004. A meeting with De Telegraaf took place on 27 October 2004. A meeting with Broadcast Partners took place on 5 January 2005. A meeting between RTL and the Commission took place on 27 July 2005 and between VESTRA and the Commission on 23 September 2005. The Commission had another meeting with the Dutch authorities on 1 February and 14 February 2006.
(8)
In addition to this procedure on ‘new aid’, the financing of the public service broadcasters through annual state payments and the Stimulation Fund (Stifo, Stichting Stimuleringsfonds Nederlandse Culturele Omroepproducties) (8) is being assessed in a separate ‘existing aid’ procedure (cf. state aid No. E-5/2005). In this Decision the Commission refers to the measures which are the object of the ‘existing aid procedure’ only insofar as necessary to provide an overall picture of the financing of public broadcasting. This Decision does not, however, concern the issue of compatibility with state aid rules of the regular annual payments and of the payments from the Stimulation Fund.
(9)
This Decision will also be limited to assessing the financing of the public service broadcasters' core activities (the so-called main tasks). Side activities, like the new media services, the provision of SMS and i-mode, are not, therefore, examined. Similarly, this Decision will not deal with the investment by NOS in the network operator Nozema, which according to complaints might not have been done on market terms. These issues will be dealt with separately.
(10)
Finally, the decision to open the formal investigation procedure covered the procedure as from 1992. Nevertheless, it appears that the first ad hoc payments were made only in 1994. Furthermore, figures up to 2005 are now available and should be taken into account. The period covered by the decision would therefore range from 1994 - when the first ad hoc payment was made - to 2005, the last year for which final figures are available. It should be noted that the Dutch authorities invited the Commission also to take into account 2006. However, the figures for 2006 are only provisional and cannot, therefore, be taken into account.
2 DETAILED DESCRIPTION OF THE PUBLIC BROADCASTING SYSTEM
(11)
Section 2.1 of this Chapter presents the actors in the (public) broadcasting sector. This is followed in section 2.2 by a description of the different elements of the financing system for the Dutch broadcasting sector in general. In connection with this, the legal provisions entrusting the broadcasters with a public service mission are described, the different financing mechanisms (annual payments and ad hoc payments) are spelled out and, finally, the reserves the public broadcasters have built up and use for the fulfilment of their public service mission are explained. The commercial activities of the Dutch public broadcasters are then discussed in section 2.5. Section 2.6 explains the acquisition of football rights by the NOS and section 2.7 deals with the relation between broadcasters and cable operators. Finally, section 2.8 sets out which measures are the subject of this procedure.
2.1 Actors in the (public) broadcasting sector
(12)
The public service broadcasting system consists of different organisations, including eight private associations (private broadcasters with members entrusted with a public service mission) and ten private foundations (private broadcasters without members entrusted with a public service mission) (9).
(13)
Besides the broadcasters mentioned in paragraph 12, the public service broadcasting system includes another actor - the NOS - which performs a dual role. The first role is that of a public service broadcaster, responsible for TV and radio programmes (under the name of ‘NOS RTV’). The second role is that of coordinator of the entire public service broadcasting system and is carried out by the management board of the NOS (the so-called ‘Publieke Omroep’ hereinafter ‘PO’). The PO, whose functions and tasks are enshrined in the Media Act, stimulates cooperation between public broadcasters, coordinates the three public TV channels and reports twice a year on the public broadcasters' activities to the Media Authority.
(14)
The NOS receives funding from the media budget for both the tasks performed as PO and those performed as NOS RTV.
(15)
The public service TV-programmes are broadcast by the public service broadcasters over three public channels (10).
(16)
The Dutch Broadcast Production Organisation (Nederlands Omroepbedrijf, hereinafter ‘NOB’) is also part of the public broadcasting system. The NOB carries out the recording, transmission preparation and actual transmission of sound, moving pictures and data to all possible distribution channels. The NOB provides these services to commercial broadcasters and public service broadcasters. The services provided to the public service broadcasters are considered as public services by the Dutch government and are publicly funded (11).
(17)
A separate foundation (Stichting Ether Reclame, hereinafter ‘STER’) is exclusively responsible for the sale of advertising space and the broadcasting of advertising on the public channels. The STER is responsible for the broadcasting time which it has been allocated. The revenues generated by the STER are transferred directly to the State.
(18)
In addition to the national public service broadcasters, there are several commercial broadcasters operating on a national level. Examples of these commercial broadcasters are RTL (RTL 4, 5 and 7, all from the CLT-UFA group), SBS6, NET5 and Veronica (from the SBS Broadcasting group) and Talpa (Talpa Media Holding). They generate their revenues mainly through TV advertising.
2.2 Statutory regulation of public service broadcasting
(19)
The broadcasting sector is currently regulated by the Media Act of 21 April 1987 (Stb. 1987, 249) and the Media Decree. Public broadcasters are allowed by law to perform four categories of activities, which are defined in the current Media Act as ‘main task’, ‘side tasks’, ‘side activities’ and ‘association activities’. The public broadcasters are eligible for state funding for the ‘main task’ and ‘side tasks’.
2.2.1 Legal definitions
(20)
Article 13(c)(1) of the Media Act describes the ‘main task’ of the public service broadcasting as being:
a)
to ensure a pluralistic and high quality offering of programmes for general broadcast in the areas of information, culture, education and entertainment on national, regional and local level and transmitting those or having them transmitted on open channels;
b)
to perform all activities relating to the offering of programmes and the transmission necessary in that respect;
c)
to broadcast programmes destined for countries and areas outside the Netherlands and for Dutch citizens staying abroad.”
(21)
Article 13c(2) of the Media Act lays down the general requirements for the programmes to be broadcast by the public broadcasters. The programmes must ‘give an image of society in a balanced way and of interests and viewpoints on society, culture and philosophy within the population; and
a.
the programmes have to be accessible to the whole population in the relevant areas;
b.
they contribute to pluralism and cultural diversity within the Netherlands (…)’.
(22)
In addition, the total programming time which should be allocated to different categories, such as culture, education, and entertainment, is regulated by means of prescribed percentages (12).
(23)
Article 16 of the Media Act provides that certain tasks shall be performed by the NOS RTV and lays down the details of these tasks. The provision of sports coverage, including, but not limited to, competition and cup matches and international events is covered. The percentage of total broadcasting time which should be devoted to such sports events is not pre-determined by statute. In practice the NOS RTV aims to devote 9-11 % of total broadcasting time to sports programmes (13).
(24)
Broadcasting associations are entitled to broadcasting time for the provision of national TV-programmes and have the right, under Article 31(4) of the Media Act, to receive state funding for providing the programme.
(25)
In accordance with Article 13c(3) of the Media Act, which was introduced in 2000, the public broadcasting system ‘can also fulfil its task, as mentioned in the first paragraph, by providing means of supply and distribution of programme materials, other than those included within paragraph (1)(a)’. In other words, the public service broadcasters can broadcast the public service content, mentioned in paragraph 20 as a main task, on other media platforms, such as the Internet.
(26)
These so-called ‘side tasks’ must comply with a number of conditions. According to Article 55 of the Media Act, for example, they must not serve to make profits for third parties. Maintaining a website or a theme channel are examples of these side tasks.
(27)
It should also be mentioned that the exploitation of both the ‘main’ and the ‘side’ tasks generate revenues for the public service broadcasters to be used for public service purposes (14).
(28)
The Dutch public service broadcasters can also perform activities which are defined as side activities and association activities. Side activities (15) must comply with a number of statutory conditions. Examples of such side activities include the sale of programme guides, sponsoring, sale of programme rights and programme-related material, leasing office space and organising drive-in shows.
(29)
Other activities are the ‘association activities’, which are activities performed by the broadcasting associations for their members. They include publishing magazines, and organising and selling travel arrangements.
2.2.2 Entrustment and supervision
(30)
An independent Media Authority (Commissariaat voor de Media) is responsible for ensuring compliance with the programming and financial requirements of the Media Act and the implementing legislation (Article 9 of the Media Act).
(31)
The Media Authority has a legal duty, laid down in Article 134 of the Media Act, to ensure that the public broadcasters fulfil their obligations, including the quota laid down for different types of programmes. The Media Authority can impose fines if the obligations are not respected. It also checks whether the broadcasters are complying with the legal restrictions on sponsoring and advertising.
(32)
On the basis of the accountants' reports submitted, the Authority checks every year whether the annual accounts of the public broadcasters comply with the requirements of the Media Act, the Media Decree and the Financial Reporting Manual. If they do, the Authority approves the budgeted amounts for regular programme provision (Articles 100 and 101 of the Media Act).
2.3 Sources of funding of public service broadcasters
(33)
The public service broadcasters' main sources of funding are the annual payments received by the State. In order to absorb budgetary fluctuations, public service broadcasters are allowed to keep certain reserves. In addition, the public service broadcasters have, since 1994, received ad hoc payments.
(34)
Since the assessment of the compatibility of the ad hoc funding cannot be carried out without taking into account the other sources of public funding, the following description covers both the annual payments and the ad hoc payments, even though the annual payments and the payments from the Stifo are not subject to this Decision (see paragraph 8).
2.3.1 Annual payments
(35)
The Dutch public broadcasters receive annual financial contributions from the State's media budget. Over the period 1994-2005, these payments totalled approximately €7,1 billion. From this amount, approximately €819,6 million was transferred to the PO for its management and coordinating role; the remaining €6,3 billion was paid to the individual broadcasters. The media budget is funded from several sources: the State Broadcasting Contribution (collected from taxpayers), advertising revenues from STER and interest revenues from the General Broadcasting Fund (Algemene Omroepreserve, hereinafter ‘AOR’) (16). The level of the media budget sets a ceiling on the amount of annual funding that could be made available to the public broadcasters and the other media organisations.
2.3.2 Stifo
(36)
In addition to the annual payments, the public broadcasters have received payments from Stifo (Stimulation Fund for Cultural Productions). The funds granted from Stifo qualify as a state aid measure, but the measure was approved by the Commission (NN 32/91). The Stifo aid measure is thus to be considered as existing state aid. The Stifo payments to the individual public service broadcasters (the PO did not receive any payments from Stifo) amounted to €155 million in the period under review.
2.3.3 Ad hoc payments
(37)
In addition to the transfers mentioned in paragraphs 34 and 35 - which are considered to be the public service broadcasters' regular sources of funding, the public broadcasters were granted several payments on an ad hoc basis. These were either made directly to the broadcasters or channelled through special funds and reserves.
2.3.3.1 Matching funds payments
(38)
The matching funds are an earmarked part of the media budget. In the period 1996-1998, an amount of € [...] (17) million was transferred from the matching funds to NOS RTV. The matching funds were introduced in 1996 to co-finance increased programme right prices. The conditions under which the funds can be distributed were adopted by mutual agreement between the State and the public broadcasters. If the public broadcasters are unable to fund the purchase of rights which have increased excessively in price from their regular budget, the State will make a contribution, i.e. co-finance the acquisition of these rights by providing a matching amount.
2.3.3.2 Broadcasting Reserve Fund (FOR) payments
(39)
In 1998 the Minister of Education, Culture and Science was given the possibility, under Article 106a of the Media Act, of transferring money on an ad hoc basis from the AOR, which is managed by the Media Authority, to a fund intended to finance specific initiatives of the PO and the public service broadcasters. The fund, referred to as the FOR, was established in 1999 and is controlled by the PO.
(40)
The principle is that, if the AOR exceeds €90,8 million, there is scope for a transfer to the FOR. This, however, is not an automatic process. Each year the Minister of Education, Culture and Science decides whether a transfer is possible and if so, how much can be transferred. Where such a transfer is approved, the rules are laid down in a protocol. Such protocols were established in 1999 and 2001. On the basis of Article 99 2(d) of the Media Act, the budget must also contain a description of how the Board of Management proposes to spend the money. Based on this proposal, the Minister can then make available to the PO funds from the FOR, which can be used for purposes established by the Minister when making the money available (18). Although the FOR is a fund dedicated to PO initiatives, it is not a reserve that is part of the assets of the PO.
(41)
The funds available in the FOR make it possible for the PO to give a qualitative impetus, improve programming and invest in the public broadcasters in general. More specifically, the goal of the FOR is to:
-
offset reduced STER advertising income;
-
strengthen the variety and quality of programming where this involves extra initial costs; and
-
fund investments which support Dutch public service broadcasting as a whole.
(42)
By 2005 the public broadcasting system had received €191,2 million from the FOR, of which €157,4 million was transferred to the individual public service broadcasters and €33,8 million to the PO.
2.3.3.3 Co-Production Fund (CoBo) payments
(43)
The Co-Production Fund (Coproductiefonds Binnenlandse Omroep: hereinafter ‘CoBo Fund’) was created to finance co-productions between Dutch public broadcasters and other programme producers. Its income comes from revenues generated by the copyright payments paid by Belgian and German cable operators for the distribution of the three Dutch channels in Belgium and Germany. The Fund was established by the public broadcasters and is managed through a foundation. The board of the Fund consists of managers from the public broadcasters.
(44)
In 1994 the Dutch authorities decided to make payments to two sub-funds managed by the CoBo Fund, the ‘Film Fund’, which finances co-productions of films and documentaries, and the ‘Telefilm’ project, which aims to stimulate the production of high-quality television films.
(45)
The individual public service broadcasters received €31,7 million of public money from the CoBo Fund in the period 1994-2005. The PO did not receive any payments from the CoBo Fund.
2.4 The reserves held by the individual broadcasters
(46)
Each public service broadcaster maintains certain reserves, which are, typically, a programme reserve and either an association or a foundation reserve, depending on whether the public service broadcaster is a foundation or an association.
2.4.1 Programme reserves
(47)
Individual public service broadcasters are allowed to increase their reserves when total revenues exceed total costs. These programme reserves can be used to cover programme costs in future years.
(48)
According to the Dutch authorities, the value of programmes which have been produced but not yet broadcast is added to the programme reserves (19). The programme reserves thus also reflect the value of programmes already produced. In 2005 the total programme reserves held by the individual public broadcasters amounted to €78,6 million.
(49)
In 2005 the PO also decided that part of the programme reserves should be transferred to the PO itself, but the broadcasters were allowed to maintain reserves of up to 5-10 % of their annual budget. The public broadcasters transferred to the PO an amount of €42,457 million.
2.4.2 Association reserves
(50)
The public service broadcasting associations originated as private law entities. Over the years they have built up their own association reserves from contributions and legacies received from their members. The association reserves thus originated from private resources. In 1993 the Dutch government decided to ‘freeze’ the association reserves. As of that moment, in principle (20), the profits generated by association activities and other non-public activities had to be used for public service activities and could no longer be transferred to the association reserves. In 2005 the public service broadcasters in the Netherlands had a total association reserve of approximately €131,1 million.
2.4.3 Foundation reserve NOS RTV and smaller broadcasters
(51)
The NOS RTV, NPS and other smaller broadcasters without members (Article 39f of the Media Act) hold a ‘foundation’ reserve’ (‘stichtingsreserve’). The overall level of the foundation reserves was €42,2 million in 2005 (21).
2.5 Advertising on public service channels
(52)
As explained in paragraph 17, the STER is responsible for selling advertising time on public service channels.
(53)
The other main companies selling TV advertising time which are active on the Dutch market are IP and SBS. IP sells advertising time on behalf of the commercial broadcasters RTL4, RTL5 and Yorin. SBS sells advertising time for its commercial broadcasters SBS6, Net 5 and Veronica. In addition to IP and SBS there are a few other commercial broadcasters who also sell advertising time (22). The rates charged by the STER are calculated on the basis of forecasts from advertising agencies, competitors' rates and price history.
(54)
Table 1 below shows the evolution of the audience share of the public service broadcasters for which STER manages the sale of advertising. The audience share of viewers aged 13+ has declined in recent years from 38,8 in 1997 to 35,4 % in 2005. For the 20-49 category, the audience share is even lower, at 27,2 %.
Table 1:
Audience share 13+ and 20-49 years old (18.00h - 24.00h), 1997 - 2005
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
13+
38,8
39,9
37,8
39,8
38,8
37,9
36,8
38,9
35,4
20-49
34,6
35,8
31,6
33,3
33,0
32,5
30,1
31,8
27,2
Source
:
Letter of 24.2.2006 from Dutch authorities.
(55)
Since 1994, the gross revenue (based on list prices) and net revenue (taking into account discounts granted) generated by the commercial broadcasters on the advertising market have exceeded the revenue generated by the public broadcasters.
Table 2:
Gross revenues from TV advertising 1994 - 2005 (amounts x €1 million)
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
STER
327
298
225
234
257
290
348
343
383
489
581
471
Commercial broadcasters
360
438
532
629
715
887
1 028
1 084
1 310
1 623
2 034
2 327
Total
687
736
757
863
972
1 177
1 376
1 426
1 693
2 112
2 615
2 798
Source
:
Letter of 24.2.2006 from Dutch authorities.
Table 3:
Net revenues from TV advertising, 1994 - 2005 (amounts x €1 million)
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
STER
223
202
153
150
176
187
218
197
197
197
197
169
Commercial broadcasters
239
281
324
378
405
448
508
484
520
537
549
599
Total
462
483
477
528
581
635
726
683
717
733
746
768
Source
:
Letter of 24.2.2006 from Dutch authorities.
(56)
As can be inferred from Tables 1, 2 and 3, there is a difference between gross revenues from TV advertising and revenues net of discounts. According to the Dutch authorities, not only are the published tariffs of the public service broadcasters higher, but also the discounts that they grant are lower in comparison with commercial broadcasters (23).
2.6 Acquisition of football rights by the NOS RTV
(57)
During the period under investigation the NOS RTV obtained broadcasting rights for several important football events (24). The commercial broadcaster Canal+ (pay-TV) obtained the rights for the live matches of the Dutch premier league. The rights for the Champions League were also partly sublicensed to Canal+ by the NOS RTV. The commercial broadcaster SBS obtained the broadcasting rights of two national football cups. It also obtained the rights to the Dutch first division matches and the qualification matches of the Dutch team for the European Championship 2004. The broadcasting rights for various foreign football competitions are held by CLT-UFA, Europe's largest broadcasting group (the parent company of e.g. RTL).
2.7 Relation between broadcasters and cable operators
(58)
Traditional cable transmission is seen as a separate publication for the purpose of copyright under Dutch law. In principle, the permission of all copyright holders is required, and the copyright holder may claim a payment from the cable operator for the publication. Since 1985 there has been an agreement between the VECAI (representing the cable operators) and the NOS RTV (representing the public broadcasters) under which the cable operators are exempted from making copyright payments to the public broadcasters (the copyright holders) when their programmes are transmitted via cable (25). This agreement was made at the request of the Dutch Government, on the grounds that citizens already paid a contribution for public broadcasting. It was considered that a copyright payment from cable operators, which could result in higher cable subscription fees, would be undesirable. Commercial broadcasters have not asked for copyright payments from the cable operators either. However, this is not related to the aforementioned agreement with the public service broadcasters.
(59)
It should be noted that cable operators are legally obliged to transmit all the public broadcasters' radio and TV programmes (‘must carry’ obligation) and cannot charge broadcasters for the transmission costs.
2.8 The measures subject to this Decision
(60)
As set out in the decision to open the formal investigation procedure (26), the following measures are the subject of this Decision:
(1)
The payments to the broadcasters, referred to in Article 106a and 170c of the Media Act, which are categorized by the Commission as ad hoc payments. These are:
(a)
payments to the public service broadcasters made either from the matching funds or from the AOR, via the FOR. In the period 1994-2005 these payments totalled €[...] million. This amount can be divided into payments made from the matching funds (€[...] million) and payments made from the AOR to the FOR and subsequently from the FOR to the public broadcasters (€191,2 million).
(b)
payments from the Co-production Fund (CoBo). The CoBo Fund consists of two specific sub-funds, the Film Fund and the Telefilm project. In the period 1994-2005 the State granted €31,7 million to the public broadcasters via the CoBo Fund.
(2)
Ensured access to the cable, known as the ‘must carry’ obligation, laid down in Article 82i of the Media Act.
(3)
Provision of technical facilities by NOB free of charge, provided for in Articles 89 and 90 of the Media Act.
II. GROUNDS FOR INITIATING THE PROCEDURE AND ARGUMENTS OF THE PARTIES
3 SUMMARY OF THE GROUNDS FOR INITIATING THE PROCEDURE
(61)
After its initial investigation, the Commission concluded that certain measures, with the possible exception of the ‘must carry’ obligation, constituted state aid within the meaning of Article 87(1) of the EC Treaty. The Commission also expressed doubts about the compatibility of such state aid under Article 86(2) of the EC Treaty.
(62)
Regarding the proportionality of the funding, the Commission doubted whether costs and revenues were allocated according to clearly established cost accounting principles. The Commission doubted whether non-public service revenues were fully taken into account when calculating the need for state funding, leading to a risk of funding going beyond the net costs of the public service.
(63)
Furthermore, the Commission considered that the level of funds in the FOR and the programme reserves was an indication of structural over-compensation. The Commission noted that, of the total ad hoc payments, an amount of €110 million (based on figures of 2001) had not been used.
(64)
Moreover, the Commission expressed its intention to investigate whether competition in commercial markets had been unlawfully distorted. The Commission stressed that such distortion of competition could occur in the markets for advertising, intellectual property rights for cable transmission and football transmission rights.
(65)
Finally, the NOB is not allowed to charge the public broadcasters for the services it provides, but receives payments for this task directly from the State. The Commission noted that the provision of technical facilities free of charge could constitute aid to the public broadcasters.
4. COMMENTS FROM INTERESTED PART IES
(66)
The following comments relevant for this Decision were provided.
(67)
The Dutch public broadcasters argued that the measures in question should be considered existing aid because they constitute part of the general financing system for public broadcasting. Moreover, they remarked that the Commission should assess the financing of public broadcasting only in the light of the Protocol on the system of public broadcasting in the Member States, annexed to the EC Treaty (hereinafter ‘Amsterdam Protocol’), and should not apply the criteria of the Altmark judgment (27) or Article 87(1) or 86(2) of the EC Treaty.
(68)
CLT-UFA noted that it was not until 2002 that the accounts of the public service broadcasting system could be verified and approved by an independent accountant.
(69)
The public broadcasters commented that there is no over-compensation of €110 million as stated by the Commission. First of all, the public broadcasters and the government work with different accounting systems. The government works on a cash receipts basis of accounting and the public broadcasters work on the basis of costs and revenues which are entered in the accounts at the moment of the transaction. This causes discrepancies. In addition, the revenues of the FOR are, according to the public broadcasters, earmarked for specific future goals. Moreover, they commented that the excess financing cannot lead to distortions in other markets, as this financing can only be used for the public service activities.
(70)
ACT stated that STER behaves in an anti-competitive manner by undercutting prices in the advertising market. It argues that since the total annual advertising time of public broadcasters is more limited than that of commercial broadcasters, the STER should charge higher prices than commercial operators.
(71)
SBS Broadcasting confirmed that prices in the Dutch television advertising market are set for GRP (Gross Rating Point) category 20-49. However, as the public broadcasters attract more viewers than commercial broadcasters outside this viewer group, advertisers would be willing to pay a premium on the GRP 20-49. Therefore, a comparison of the GRP 20-49 would not convey the economic reality of the product. Moreover, SBS remarked that for GRP 13+ public broadcasters set lower prices than commercial broadcasters. To support its comments SBS submitted overviews of the average gross GRP 13+ prices for the different channels during prime time in 1995-2004 and per month in 2003 and 2004, which show that those of public broadcasters are lower than those of most commercial operators.
(72)
According to CLT-UFA the NOS RTV has paid excessive prices for football rights. The prices were far above market prices. CLT-UFA submitted calculation models (28) to show how they calculate the prices for football rights and concluded on this basis that the bid made by the NOS RTV for the rights for the Champions League matches of 2002 was significantly higher than that made by CLT-UFA. ACT and CLT-UFA considered, moreover, that the Commission should not reach the conclusion that there is insufficient evidence of overpayment of football rights on the basis of one example where a commercial operator may have overbid.
(73)
The association of cable operators, VECAI, raises two issues. First of all, it considers that the cable operators who are subject to the ‘must carry’ obligation should be able to ask for a payment from the relevant broadcasters. Due to the ‘must carry’ obligation, the public broadcasters have not paid a fee for the transmission of the signal over the cable networks.
(74)
Secondly, VECAI argued that the cable operators actually do pay a fee to the organisations which manage rights on behalf of the NOS RTV, but the NOS RTV and the Dutch Government regard this as a management fee. According to the VECAI it is a fee for intellectual property rights in disguise.
5. COMMENTS FROM THE DUTCH AUTHORITIES (29)
(75)
The Dutch authorities state that the Commission's assumption that the relevant measures are not part of the regular, annual financing of the public broadcasters as part of the state funding is erroneous. The financing which is the subject of the investigation stems from the regular financing mechanism and was an integral part of the budget planning which led to the payments to the public broadcasters. According to the authorities, the FOR, the matching funds, the CoBo Fund and the payments to the NOB are part of the regular, annual financing mechanism.
(76)
The Dutch authorities finally remind the Commission that the assessment should take into account the specific context in which the public service broadcasters operate. The authorities request the Commission to take into account the Amsterdam Protocol. If necessary, the subject of the present procedure should be qualified as compatible aid within the meaning of Article 86(2) of the EC Treaty, within the context of the principles laid down in the Amsterdam Protocol.
(77)
The amount provisionally indicated by the Commission as possible over-compensation is erroneous. This was inferred from the resources of funds which were wrongly qualified as reserves. Since the use of these funds is pre-determined and is subject to control there cannot be over-compensation. Moreover, the authorities argue that if the measures concerned are deemed to be state aid, the aid should be considered to be existing state aid within the meaning of Article 88(1) of the EC Treaty.
(78)
The Dutch authorities point out that the accounts of the individual public broadcasting associations have always been subject to approval by an independent accountant.
(79)
The Dutch authorities consider that broadcasts of popular and less popular sports fall within the definition of the main task of the public broadcasters. The Dutch authorities consider that, when determining their bid for transmission rights, public broadcasters did not pay more than was necessary to secure the acquisition of important rights in relation to their public service mission and overall programming.
(80)
The authorities reiterate that the public service mission of the NOB is part of the public broadcasting system. The fact that NOB does not charge the public broadcasters for the service it provides does not imply that aid is granted to the public service broadcasters.
(81)
The Dutch authorities state that, given that the commercial operators do not demand copyright payments from cable operators either, the NOS RTV could be said to be acting as a normal market operator in the circumstances of this particular market.
III. ASSESSMENT OF THE MEASURES UNDER STATE AID RULES
6. EXISTENCE OF AID WITHIN THE MEANING OF ARTICLE 87(1) OF THE EC TREATY
(82)
Article 87(1) of the Treaty lays down the following conditions for the presence of state aid. First, there must be an intervention by the State or through state resources. Second, it must confer an advantage on the recipient. Third, it must distort or threaten to distort competition. Fourth, the intervention must be liable to affect trade between Member States.
6.1 Presence of state resources
6.1.1 Ad hoc payments
(83)
The payments referred to in Articles 106a and 170c of the Media Act, which are categorized by the Commission as ad hoc payments, can be divided into matching fund payments, FOR payments and CoBo Fund payments.
(84)
In the case of the matching funds, money is first set aside within the AOR - which is a fund whose resources are owned by the State and managed by the Media Authority - for the purpose of matching certain types of higher than foreseen expenditure of public service broadcasters. In a second step, the state resources represented by the matching funds of the AOR are transferred to the NOS RTV.
(85)
The payments made by the FOR fund are considered state resources. Although the FOR is a fund administered and managed by the PO, the money comes from the AOR, which is part of the media budget.
(86)
More importantly, as described in section 2.3.3.2, the PO distributes the money on the basis of agreements that are made in advance on the use of FOR money. Although it is the PO which proposes how the money should be used, it is the Minister of Education, Science and Culture who ‘adopts the proposal’ and establishes for which purposes the money can be used. The PO can only take the decision to spend the money once the Minister has established the criteria for the distribution of the money. The PO has to take into account the rules laid down by the Minster. It can therefore be considered that the transfer of state resources takes place when the payments are made from the FOR to the individual broadcasters. This is a transfer of state resources, which is moreover imputable to the State (30).
(87)
In the period under investigation the public broadcasters received an amount of €191,2 million from the FOR and an amount of €[...] million from the matching funds.
(88)
The payments by the CoBo Fund are considered state resources. As described in paragraph 43, the money in the CoBo Fund comes from direct contributions from the media budget and the revenues generated by the copyright payments paid by Belgian and German cable operators for the distribution of the three Dutch channels in Belgium and Germany. The Commission takes the view that not only the direct contributions from the media budget, but also the copyright payments can be considered state resources. Indeed, the copyright payments should have been used to finance the public service costs of the broadcasters. Setting them aside in the CoBo Fund had the effect of increasing the need for public funding proportionally. The copyright payments are therefore equivalent to resources forgone by the State.
(89)
Moreover, although the CoBo Fund is owned and managed by a foundation (the board of which is governed by the public service broadcasters), the transfers from the CoBo Fund are only made available to the public service broadcasters under conditions which are determined by the State.
(90)
The public service broadcasters received an amount of €31,7 million from the CoBo Fund in the period under investigation. This is a transfer of state resources to the individual broadcasters.
6.1.2 Free access to cable
(91)
The ‘must carry’ obligation imposed on cable operators does not involve any transfer of state resources, nor can the forgone revenues of cable operators be regarded as constituting a transfer of state resources (31). The Commission has no information to suggest otherwise. Accordingly, the preliminary view that the measure does not constitute a state aid within the meaning of Article 87(1) of the EC Treaty can be confirmed.
6.1.3 Free technical facilities from the NOB
(92)
The public company NOB receives payments from the State for the services it is obliged to deliver to the public broadcasters. These payments involve the direct transfer of state resources. They ultimately benefit the public broadcasters who get the services free of charge (32). Indeed the Dutch authorities themselves have stated that the NOB simply acts as a ‘vehicle’ for transferring state funding to the public service broadcasters who receive the services of the NOB.
6.2 Economic advantage
(93)
The ad hoc financing (payments to FOR and via the matching funds), the transfers to the CoBo Fund and the provision of free technical facilities provide an economic advantage to the Dutch public service broadcasters, in the sense that these measures relieve them from operating costs that they would otherwise have to bear.
6.2.1 Applicability of the Altmark judgment
(94)
The Dutch Government and the public broadcasters have argued that the measures under investigation compensate the public broadcasters for the net costs of discharging their public service mission. This would imply that the measures would therefore not provide an advantage to public service broadcasters and not constitute aid, in line with the Altmark judgment (33).
(95)
State measures compensating for the net additional costs of a SGEI do not qualify as state aid within the meaning of Article 87(1) of the EC Treaty if the compensation is determined in such a way that a real advantage cannot be conferred on the undertaking. In the Altmark judgment the Court of Justice laid down the conditions that have to be satisfied for compensation not to be classified as state aid. These conditions are as follows:
-
first, the recipient undertaking must actually have public service obligations to discharge and the obligations must be clearly defined;
-
second, the parameters on the basis of which the compensation is calculated must be established in advance in an objective and transparent manner;
-
third, the compensation cannot exceed what is necessary to cover all or part of the costs incurred in the discharge of the public service obligations, taking into account the relevant receipts and a reasonable profit for discharging those obligations;
-
fourth, where the undertaking which is to discharge public service obligations, in a specific case, is not chosen in a public procurement procedure, the level of compensation needed must be determined on the basis of an analysis of the costs which a typical undertaking, well run and adequately provided with means of production so as to be able to meet the necessary public service requirements, would have incurred in discharging those obligations, taking into account the relevant receipts and a reasonable profit for discharging the obligations.
(96)
The Commission considers that in the present case the last three conditions set out in paragraph 95 are not fulfilled. First, the transfer of funds from the FOR, the matching funds and the financial contribution from the CoBo Fund to the public service broadcasters is not based on objective and transparent parameters established in advance.
(97)
Moreover, neither the ad hoc financing measures nor the payments from the CoBo Fund take into account all the relevant receipts of the public service broadcasters. Nor do they include the necessary safeguards to exclude over-compensation. Indeed, as will be assessed in more detail below, the ad hoc funding actually resulted in considerable over-compensation.
(98)
Finally, the Dutch public broadcasters were not chosen as providers of a SGEI on the basis of a tender, nor was any analysis carried out to ensure that the level of compensation was determined on the basis of an analysis of the costs which a typical undertaking, well run and adequately provided with the means of production so as to be able to meet the necessary public service requirements, would have incurred in discharging those obligations. The same is true of the financing of the technical facilities made available to the public service broadcasters by the NOB.
(99)
Consequently, the Commission considers that not all conditions set out in the Altmark judgment are fulfilled in this case.
6.3 Distortion of competition
(100)
The advantage provided by the ad hoc financing, the transfers to the CoBo Fund and the provision of free technical facilities to the Dutch public service broadcasters are not available to any other undertaking in a comparable situation. Given that competition is distorted whenever state aid reinforces the competitive position of the beneficiary undertaking vis-à-vis its competitors, the advantage is capable of distorting competition between the public service broadcasters and other undertakings (34).
6.4 Affecting trade between Member States
(101)
When state aid strengthens the position of an undertaking compared with other undertakings competing in intra-Community trade, the latter must be regarded as affected by that aid (35) even if the beneficiary undertaking is itself not involved in exporting (36). Similarly, where a Member State grants aid to undertakings operating in the service and distributive industries, the recipient undertakings need not themselves carry on their business outside the Member State for the aid to have an effect on Community trade (37).
(102)
In line with this case law the 2001 Communication from the Commission on the application of state aid rules to public service broadcasting (hereinafter: ‘the Broadcasting Communication’) (38) explains that:
‘Thus, state financing of public service broadcasters can generally be considered to affect trade between Member States. This is clearly the position as regards the acquisition and sale of programme rights, which often take place at an international level. Advertising, too, in the case of public broadcasters who are allowed to sell advertising space, has a cross-border effect, especially for homogeneous linguistic areas across national boundaries. Moreover, the ownership structure of commercial broadcasters may extend to more than one Member State (39).’
(103)
In the present case, the Dutch public broadcasters are themselves active on the international market. Through their membership of the European Broadcasting Union they can exchange television programmes and participate in the Eurovision system. Moreover, their programmes are broadcast in Belgium and Germany. Furthermore, the Dutch public broadcasters are in direct competition with commercial broadcasters that are active on the international broadcasting market and that have an international ownership structure.
(104)
The Commission concludes on these grounds that the ad hoc financing, the funds provided to the CoBo Fund and the provision of free technical facilities are such as to affect trade between Member States within the meaning of Article 87(1) of the EC Treaty.
6.5 Conclusion
(105)
Since all conditions laid down in Article 87(1) of the EC Treaty are fulfilled and the conditions set out by the Court of Justice in the Altmark judgment have not been met in their entirety, the Commission concludes that the ad hoc financing (financing from FOR and the matching funds), the funds granted through the CoBo Fund and the provision of free technical services and facilities to the Dutch public broadcasters must be deemed to be state aid within the meaning of Article 87(1) of the EC Treaty. On the other hand, the advantage deriving from free access to the cable network does not involve a transfer of state resources and does not constitute state aid.
7. CLASSIFICATION MEASURES AS ‘NEW’ AID
(106)
Pursuant to Article 1(b) of the Council Regulation (EC) No 659/99 of 22 March 1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (40), ‘existing aid’ means, inter alia:
‘(i)
…, all aid which existed prior to the entry into force of the Treaty in the respective Member States, that is to say, aid schemes and individual aid which were put into effect before, and are still applicable after, the entry into force of the Treaty’.
(107)
As stated before, a distinction may be made between the annual payments, which are not the subject of this Decision, and the ad hoc payments.
7.1 Annual payments
(108)
The annual payment are made on the basis of Article 110 of the Media Act, which states that ‘entities which have been awarded time to broadcast are entitled to funding from the general budget’. The level of funding and the availability are laid down in the same Media Act. This system of funding existed prior to the entry into force of the Treaty and is regarded as existing aid, as acknowledged by the Commission in procedure E-5/2005 (41).
7.2 Ad hoc payments
(109)
The ad hoc payments possess a number of characteristics which distinguish them from the regular annual payments and argue against their classification as existing aid:
-
The legal base for the payments was established after the entry into force of the Treaty. It was only in 1996 that the State introduced the possibility, through the matching funds, of matching expenditures made by the public broadcasters in the event of an excessive price increase for programme rights. Before 1996, the possibility of matching the payments made by the public broadcasters did not exist. Similarly, the amendment to the Media Act that makes it possible to make ad hoc payments from the FOR to the individual broadcasters was introduced in 1998. As for the state contribution to the CoBo, it was only in 1994 that the State decided to contribute to this Fund.
-
The actual payments were only made as of 1994. More specifically, payments from the CoBo Fund were made as of 1994, from the matching fund as of 1996, and from the FOR as of 1999.
-
Contrary to the regular annual funding, the ad hoc payments cannot be deemed to be payments to which the public service broadcasters are entitled. The payment of the ad hoc funding is thus not an automatic process (42). These payments take place upon request from the individual public service broadcasters and are granted after a specific and individual decision made by the Minister of Culture based on Article 106a of the Media Act. In the case of FOR, for example, the Minister decides, while taking into account the level of the FOR, whether funds should be transferred from the AOR to the FOR. It is then the PO which distributes the money further on the basis of rules laid down in Protocols.
-
The conditions under which the transfers can take place are laid down in ‘Transfer Protocols’ established in 1999 and 2002. As in the case of the CoBo Fund, the State lays down certain conditions for payments to and from the Fund which only date back to 1994.
-
Finally, the funding is granted for specific purposes, as indicated in section 2.3.3. These include giving an impetus to broadcasters to produce better programmes, absorbing fluctuations in advertising revenues, matching increased prices of sports rights and stimulating co-productions with Belgian and German broadcasters.
7.3 Free technical facilities
(110)
The public service broadcasters have received free technical facilities from the NOB since the entry into force of the Media Act 1987. In that year the NOB started providing facilities to the public service broadcasters, whereas originally these facilities had been provided by the NOS. The NOB has been entrusted with a service of general economic interest. It provides the facilities to the individual public service broadcasters free of charge and receives payments from the State directly. This measure can thus also be considered to be a new aid measure.
7.4 Conclusion on the classification as ‘new aid’
(111)
The ad hoc financing (payments from the FOR to the individual public broadcasters and from the matching funds), the transfers from the CoBo Fund and the provision of free technical facilities should all be deemed to be new aid rather than existing aid.
8. COMPATIBILITY OF THE AID UNDER ARTICLE 86(2) OF THE EC TREATY
(112)
On the basis of the characteristics of the measures the only possible grounds for compatibility is Article 86(2) of the EC Treaty which states that: ‘undertakings entrusted with the operation of services of general economic interest (…) shall be subject to the rules contained in this Treaty, in particular to the rules on competition, insofar as the application of such rules does not obstruct the performance, in law or in fact, of the particular tasks assigned to them. The development of trade must not be affected to such an extent as would be contrary to the interests of the Community’.
(113)
The Court of Justice has consistently held that Article 86(2) of the EC Treaty may provide for a derogation from the ban on state aid for undertakings entrusted with a SGEI. The Court's Altmark judgment implicitly confirmed that state aid that compensates for the costs incurred by an undertaking for the provision of a SGEI can be found to be compatible with the common market if it meets the conditions of Article 86(2) of the EC Treaty (43).
(114)
In line with settled case-law of the Court of Justice (44), Article 86(2) of the EC Treaty constitutes a derogation that should be interpreted restrictively. The Court has made clear that, in order for a measure to qualify for such a derogation, all of the following conditions must be fulfilled:
-
the service in question must be a service of general economic interest and clearly defined as such by the Member State;
-
the undertaking in question must be explicitly entrusted by the Member State with the provision of that service;
-
the application of competition rules of the Treaty must obstruct the performance of the particular tasks assigned to the undertaking and the exemption from such rules must not affect the development of trade to an extent that would be contrary to the interests of the Community.
(115)
The Broadcasting Communication sets out the principles and methods which the Commission intends to apply in order to ensure that the conditions referred to above are complied with. It must therefore examine whether in the present case:
-
the broadcasting activities of Dutch public broadcasters are clearly and precisely defined by the Dutch authorities as a service of general economic interest (definition);
-
the Dutch public broadcasters are officially entrusted by the Dutch authorities with the provision of that service (entrustment);
-
the state funding does not exceed the net cost of that public service, taking also into account other direct or indirect revenues derived from the public service (proportionality).
8.1 Definition
(116)
In this context, it should be mentioned that the ad hoc financing and the free provision of technical facilities were designed to support activities which are part of the general public service remit. An assessment of the overall level of funding of the public service broadcasters is thus necessary, but, with the exception of the specific measures referred to above, this Decision does not intend to assess the mechanism and conditions under which state funding is provided. Nor does this Decision concern the organisation of the public service broadcasting system as a whole.
(117)
As stated in paragraph 33 of the Broadcasting Communication, it is for the Member States to define the public service remit of a public broadcaster. Given the specific nature of the broadcasting sector, however, the Commission considers ‘a “wide” definition entrusting a given broadcaster with the task of providing balanced and varied programming in accordance with its remit, to be legitimate under Article 86(2) EC, in view of the interpretative provisions of the Protocol. Such a definition would be consistent with the objective of fulfilling the democratic, social and cultural needs of a particular society and guaranteeing pluralism, including cultural and linguistic diversity’.
(118)
Although the definition may be broad, it should be sufficiently clear and precise to leave no doubt as to whether a given activity performed by the entrusted operator is intended by the Member State to be included in the public service remit or not. As stated in paragraph 36 of the Broadcasting Communication, the role of the Commission is limited to checking whether the public service definition in the broadcasting sector contains any manifest error.
(119)
The main task of the Dutch public broadcasters is to provide high quality and varied programmes for general broadcast on the public channels, in the general interest, as laid down in Article 13c of the Media Act. Specific programming requirements relating to the categories of content to be covered and the amount of broadcasting time to be devoted to each category are also contained in the legislation.
(120)
CLT-UFA stated that the Dutch public broadcasters broadcast too much sport in general and too much football in particular. The complainants claimed that the NOS RTV broadcasts the majority of all sports events in the Netherlands. As stated above, the ad hoc financing was intended to finance activities which are part of the general public service remit and were thus also meant for the acquisition of sports rights.
(121)
The Commission is of the opinion, however, that broadcasting sports programmes, within a limit of around 10 % of total broadcasting time, does not constitute a manifest error. Sports can be part of the broadcasters' public service mission, and devoting 10 % of broadcasting time to sports is not inconsistent with the remit of offering a balanced and varied public service programming mix.
(122)
The Commission is of the opinion that the main task, as defined in Article 13c(1) of the Media Act, is rather broadly defined, but can be considered to meet - in accordance with the wording of the Amsterdam protocol - the ‘democratic, social and cultural needs’ of Dutch society. Thus, the definition in the legislation is sufficiently clear and precise in relation to the main task, and does not contain any manifest errors.
8.2 Entrustment
(123)
Paragraph 40 of the Broadcasting Communication states that in order to benefit from the exemption under Article 86(2) of the EC Treaty, the public service remit should be entrusted to the Dutch public broadcasters by means of an official act. The Commission notes that the Media Act formally entrusts the NOS with the task of performing the public service task defined in Article 13c and the supporting legislation. The public broadcasters are given the right to broadcast programmes on the public channels by Article 31 of the Media Act, and the Commission considers that the main task of broadcasting programmes is clearly entrusted to the public broadcasters.
8.3 Proportionality
(124)
In Chapter 6.3 of the Broadcasting Communication, it is explained that the proportionality test that the Commission must carry out is twofold (45).
(125)
On the one hand, the Commission has to calculate the net cost of the public service task entrusted to the Dutch public broadcasters and verify whether or not this cost has been over-compensated. When compensating an undertaking, the state aid must not exceed the net costs of the public service mission. To arrive at the net cost, account should also be taken of other direct or indirect revenues derived from the public service mission. Therefore, the net benefit of the exploitation of the public service activities will be taken into account in assessing the proportionality of the aid.
(126)
On the other hand, the Commission has to investigate any information at its disposal suggesting that public broadcasters have distorted competition in commercial markets more than is necessary for the fulfilment of the public service mission. For example, a public service broadcaster, in so far as lower revenues would be covered by the state aid, might be tempted to depress prices of advertising or of other non-public service activities on the market, so as to reduce the revenue of competitors. Such a practice would require additional state funding to compensate for the revenues forgone from commercial activities and would therefore indicate the presence of over-compensation of public service obligations.
8.3.1 Transparency and cost-allocation
(127)
The Commission first needs to determine the cost of the SGEI. As the Dutch public broadcasters also carry out non-public service activities, they are required by Commission Directive 80/723/EEC of 25 June 1980 on the transparency of financial relations between Member States and public undertakings (46), as amended by Commission Directive 2000/52/EC (47), to keep separate accounts for the different activities carried out. Costs and revenues must be correctly assigned on the basis of clearly established, objective cost accounting principles. Costs that are entirely attributable to public service activities, while benefiting also commercial activities, need not be apportioned between the two and can be entirely allocated to public service (48).
(128)
The Transparency Directive has been implemented in the Netherlands through an amendment of the Competition Act (‘Mededingingswet’) (49). Moreover, a special Decree (50) obliges public broadcasters to keep separate accounts for all side activities and association activities. On the basis of this, the Dutch authorities have provided information on the costs and revenues of public broadcasters in the period 1994-2005.
(129)
Under the Transparency Directive, Member States are required to ensure not only that separate accounts are kept for public service and non-public service activities, but also that all costs and revenues are correctly allocated on the basis of consistently applied and objectively justifiable cost accounting principles and that the cost-allocation principles according to which the separate accounts are maintained are clearly established.
(130)
However, the Commission notes that the Decree does not determine how the public broadcasters have to allocate costs that are shared by the public service and the non-public service activities. Information from the Dutch authorities confirms, moreover, that the public broadcasters use different methods to allocate costs. The authorities argue that on an individual level the allocation is correct, but that due to the choices individual broadcasters make regarding the allocation, the allocation may differ from one broadcaster to the other. The Commission finds, however, that the fact that there is no consistency between the different broadcasters is an indication that the Decree does not sufficiently prescribe how the cost allocation should take place.
(131)
Therefore, on the basis of the information submitted by the Dutch authorities, it cannot be concluded that the costs are correctly allocated on the basis of accepted cost-allocation methods. Consequently, the Commission considers that all the net revenues of the commercial activities of the public service broadcasters should be taken into account in determining whether state funding has been proportional to the public service costs. This is also consistent with the Dutch legislative framework that applies to the public service broadcasting system and which obliges broadcasters to use for public service purposes all of their profits, including those from commercial activities (51).
8.3.2 Proportionality of public funding
(132)
According to paragraph 57 of the Broadcasting Communication, state aid must not exceed the net costs of the public service incurred by the broadcaster. Thus, after having determined the net costs of the public service it has to be established whether the total amount of state funding does not exceed this figure.
(133)
If a complete or meaningful cost allocation has not taken place, the net revenues of all the activities that have benefited directly or indirectly from public funding have to be taken into account for the calculation of the net public service costs (52). Only the revenues of the commercial ‘stand-alone’ activities do not have to be taken into account in establishing the net costs of the public service mission. These are activities which have not benefited directly or indirectly - for example by way of cheaper production inputs - from state funding or which have paid the full value of inputs which they share with or result from the public service activity.
(134)
In the Dutch public service broadcasting system, there is neither the concept of ‘stand-alone’ activities nor a meaningful and complete allocation of resources between different activities of broadcasters. Moreover, the Media Act stipulates that all the net revenues of main and side tasks (53), side activities and association activities (54) have to be used for the fulfilment of the public service mission (55).
(135)
Consequently, the net costs of the public service activities are determined by taking into account the revenues from all activities of the public service broadcasters. The calculation is therefore as follows:
-
first, the net costs of the public service are determined by deducting from the total costs of providing the public services, the net revenues derived from the exploitation of the public service (main and side tasks) (56);
-
second, all other net commercial revenues are taken into account (side and association activities);
-
third, all the forms of public funding are added up. First, the annual state financing and the Stifo payments which are considered to be ‘existing aid’ measures. Then the ad hoc financing (payments from the FOR and the matching funds) and payments from the CoBo Fund, which are considered as ‘new aid’ measures.
(136)
The sum of all the above items determines whether or not the total state funding exceeds the total net public service costs or, in other words, whether or not there has been over-compensation of the public service tasks.
(137)
As regards the free provision of technical services and facilities by the NOB, the measure should, in principle, be taken into account in the assessment of the over-compensation. However, it is not necessary to explicitly include the measure in the calculations, since the benefits from the free technical service can be considered to be compensating costs that would otherwise have had to be financed. Thus, having to pay the costs in question would have increased by the same amount the costs of the public service entrusted to the Dutch public broadcasters. The inclusion of these costs would therefore not alter the final net result (57).
8.4 Decision to initiate the procedure and period under investigation
(138)
In the decision to initiate the procedure, the Commission quantified over-compensation, on a preliminary basis, as €110 million. The calculation was based on incomplete figures on the actual amount of transfers to the reserves and of the level of reserves held by the public service broadcasting system as a whole during the years 1992-2002. The authorities had not at the time provided complete data on individual broadcasters.
(139)
After initiating the procedure the Commission received the cost and revenue figures of the individual broadcasters, which are more detailed than the overall figures provided at the time of the opening of the procedure. Moreover, the new information provides actual data up to 2005 and also includes an estimate for 2006.
(140)
This Decision concerns the ad hoc payments which were paid as of 1994 and covers the period up to 2005. As regards the end date, the Dutch authorities invited the Commission to take into account the figures from 2006 too. However, the Commission does not consider this to be appropriate, since figures from 2006 are only estimates for the ongoing budget year.
8.4.1 Assessment of the compensation of the individual public service broadcasters
(141)
It appears that 14 out of the 19 public service broadcasters were over-compensated in the period 1994-2005. The over-compensation generated €32 million profits, which were generally transferred to their programme reserves.
(142)
However, in some cases part of the over-compensation was used to balance under-compensation in the period before 1994. At the beginning of 1994 some broadcasters had a negative programme reserve (58). Broadcasters were only allowed to register negative programme reserves when the public service costs exceeded the various sources of public service funding. In other words, negative programme reserves could only result from under-compensation of public service costs.
(143)
On the other hand, any possible loss from commercial activities had to be financed through the association reserves and could not be reflected in the programme reserves. According to the Dutch authorities, the association reserves were built up with private funds.
(144)
There are also cases in which the under-compensation of public service costs was temporarily financed with association reserves. In 1993, the association reserves were ‘frozen’ by the Dutch authorities; as of that moment, revenues from public service and commercial activities could no longer be added to these association reserves. However, an exception was made for the reimbursement of payments made out of association reserves before 1994 to cover for unfunded public service costs. According to the Dutch authorities, this is the only circumstance in which funds were still added to these reserves after 1994 (59).
(145)
The Commission considers that the negative amounts recorded in the programme reserves and the positive variations of association reserves after 1994 only occurred as a result of previous ‘under-compensation’ of public service costs. The consequent balancing of these sums is therefore considered to constitute eligible costs of the public service task. The corresponding amounts therefore do not have to be taken into account for the establishment of the over-compensation.
(146)
As stated in paragraph 141, the over-compensation generally flowed into the programme reserves. In 2005 the PO decided for the first time, on the basis of Article 19a(1)h and Article 109a of the Media Act, that reserves held by the individual broadcasters in excess of 5-10 % of their annual budget should be transferred to the PO (60). This transfer is also considered part of the ad hoc measures and is taken into account in determining the proportionality of the compensation. As a result, this transfer has reduced the overall compensation of the individual public service broadcasters, while increasing the over-compensation of the PO.
(147)
By subtracting - for each year from 1994 to 2005 - the net cost of the public service from the overall funding received from the State, in the way described in section 8.3.2, the Commission comes to the conclusion that none of the individual broadcasters has received public funding in excess of 10 % of its annual budget. Since the costs of public broadcasting may vary every year, the State may indeed wish for budgetary reasons to keep the fluctuations in state financing to a minimum and permit a certain percentage of the annual over-compensation to be carried forward to the next year. The Commission recognised this principle in the Danish public broadcasting case (61).
(148)
In the Danish state aid case the Commission stated that these reserves must be established for a specific purpose and that they must be regularised on a fixed date, i.e. being deducted from the next year's compensation if over-compensation has been found. Thus, if the over-compensation does not exceed 10 % of the amount of the annual compensation, such over-compensation is compatible with the EC Treaty and may be carried forward to the next annual period and deducted from the amount of compensation payable in respect of that period.
(149)
The Dutch authorities have decided that each individual public service broadcaster can only maintain a dedicated reserve of a maximum of 5-10 % of its annual budget (62). In view of this constraint, the PO ordered the transfer of €42,457 million of reserves from the individual broadcasters to the PO in 2005. The authorities have also committed themselves to carrying out regular monitoring of the reserves and ordering the reimbursement of the excess amounts above 10 % of the annual compensation as of 2006 (63). The Commission therefore considers that the conditions are fulfilled for accepting as compatible an amount of over-compensation provided that this does not exceed 10 % of the annual budget of the public service broadcasters (64).
(150)
Since the over-compensation does not exceed the 10 % margin of the annual budget, it can therefore be considered justified for the fulfilment of the public service mission and the aid is thus considered compatible with Article 86(2) of the EC Treaty.
8.4.2 Over-compensation of the PO
(151)
The PO has also received compensation for its role in managing and coordinating the broadcasting system. The PO performs this role as a separate organisation, which, internally, keeps separate accounts. The Dutch authorities have stated that although the NOS RTV and the PO are parts of a single legal entity and also present consolidated accounts, under no circumstances could they have access to each other's funds.
(152)
On the basis of the separate accounts for the PO and according to the accounting method described above, the Commission concludes that the PO has received a total over-compensation of €55,908 million, not including the reserves which were transferred in 2005 from individual broadcasters. The transfer of the reserves amounted to €42,457 million. When this transfer is taken into account, the total over-compensation of the PO amounts to €98,365 (€55,908 + €42,457) million.
Table 4:
Overview of annual funding of PO (1994-2005) amounts x €1 million (65)
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
Total
Public activity costs
53,1
60,5
61,8
64,6
69,3
77,3
89,0
94,7
100,4
91,2
91,9
95,2
948,9
Public activity revenues
0
0
0
0,7
3,3
3,5
2,5
2,6
3,4
0,2
0
0
16,2
Net public activity costs
53,1
60,5
61,8
63,9
66,0
73,8
86,4
92,0
97,0
90,9
91,9
95,2
932,7
Net result of commercial activities
5,7
5,9
6,5
7,3
10,7
16,0
13,7
12,0
10,8
13,1
22,3
9,7
133,7
Need for public funding
47,5
54,6
55,3
56,5
55,4
57,8
72,7
80,0
86,2
77,8
69,6
85,5
799,0
Annual payments
49,4
55,6
58,3
58,9
62,3
70,7
68,7
74,6
78,6
85,4
78,0
79,3
819,6
Annual payments from Stifo
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
Total annual compensation
49,4
55,6
58,3
58,9
62,3
70,7
68,7
74,6
78,6
85,4
78,0
79,3
819,6
Result before ad hoc payments
1,9
1,0
3,0
2,3
6,9
12,8
-4,0
-5,4
-7,6
7,6
8,4
-6,2
20,7
Payments from FOR
0
0
0
0
0
0
7,1
6,1
5,2
7,0
5,6
2,8
33,9
Payments from matching funds
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
Payments from CoBo Fund
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
Transfer of excess reserves
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
0
42,5
42,5
Total ad hoc payments
0
0
0
0
0
0
7,1
6,1
5,2
7,0
5,6
45,3
76,3
Extraordinary items
0
0
0
0
0
0,9
0
0,2
0,2
0
0
0
1,4
Total over/under-compensation
1,9
1,0
3,0
2,3
6,9
13,7
3,1
0,9
-2,1
14,5
14,0
39,1
98,4
(153)
In the Commission's view, the over-compensation of €98,365 million is not necessary for the functioning of the public service and it cannot, therefore, benefit from the Article 86(2) derogation from the prohibition on state aid. The over-compensation is consequently not considered compatible aid and should in principle be recovered from the PO.
(154)
Nevertheless, it appears that the over-compensation exceeds the total ad hoc payments accrued to the PO. The PO has received €33,870 million as ad hoc payments from the State's media budget, plus the ad hoc transfer of €42,457 million from the other broadcasters. This gives a total of €76,327 million of payments received from ad hoc measures. In addition, the ad hoc payments have also generated interest, which should be taken into account in determining the amount of funds which were not received in the context of the ‘existing aid measures’. The recovery would, therefore, have to be capped at €76,327 million plus interest, because the ‘remaining’ over-compensation was granted through existing aid and cannot be recovered.
8.5 Anti-competitive behaviour on commercial markets
(155)
As explained in the Broadcasting Communication, the Commission is of the opinion that anti-competitive conduct by public service broadcasters cannot be considered necessary for the fulfilment of the public service mission. In the decision to initiate the formal investigation procedure the Commission mentioned the following possible market distortions:
8.5.1 Cable transmission
(156)
The model contract concluded between broadcasters and cable operators in 1985 stipulates, at the request of the Dutch government, that cable operators do not pay any intellectual property rights for transmission of Dutch public television programmes. It is legitimate to question whether, by forgoing intellectual property rights payments from cable operators, the PO acted as a normal market operator, since it waived commercial income.
(157)
The Dutch authorities argue, however, that the fact that the PO does not claim a fee for intellectual property rights is not necessarily contrary to market behaviour. After all, commercial broadcasters do not require a fee from the cable operators for the transmission of their programmes either (66).
(158)
Indeed, the commercial agreements between the broadcasters and the cable operators can take various forms, particularly in view of the fact that the transaction involves an exchange of transmission services for availability of content, which is valuable to both parties. The Commission finds accordingly that there are no clear indications that the PO acted contrary to market behaviour and that by renouncing commercial revenues it increased the need for state funding.
8.5.2 Advertising market
8.5.2.1 Alleged undercutting of prices for GRP 20-49
(159)
At the opening of the formal investigation procedure, the Commission did not have sufficient evidence that the STER had actually undercut prices. Nevertheless, the information which was submitted after the opening of the investigation by the complainants and the Dutch authorities has to be assessed.
(160)
Paragraph 58 of the Broadcasting Communication indicates that public service broadcasters might be tempted to depress the prices of advertising so as to reduce the revenue of competitors. However, one should keep in mind that the public broadcasters in the Netherlands do not directly carry out advertising activities, but the advertising activities are carried out by a separate organisation, the STER. According to its mission statement, the STER must exploit the time available for advertising in such a way as to deliver an optimal contribution to the central financing of the public service broadcasters. It functions as an intermediary, with the job of maximising profits from the sale of the advertising space of the public broadcasters. As already mentioned in paragraph 17, the STER transfers the advertising revenues directly to the media budget.
(161)
Any undercutting behaviour by the STER might be inferred from some or all of the following circumstances: STER's prices being lower than its competitors', an increase in market share and loss of revenues for the STER.
(162)
First, as the Commission also indicated in the decision to open the formal investigation procedure, a comparison between the prices of the public and private advertising sales companies could be regarded as a meaningful measure of the criteria set out in paragraph 58 of the Broadcasting Communication.
(163)
In order to compare prices, the target group of 20-49 year-olds is the most relevant one. As can be inferred from Table 5, there are different sub-groups, many of which target viewers in the 20-49 age range:
Table 5:
Percentage of target GRP's (gross rating points) acquired by the STER in 2004
Target
13+
20-34
35-49
50-64
20-49
Shoppers 20-49
Shoppers 20-49 + child
Men 20-34
Women 20-34
Acquired
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Source
:
Letter of 27.1.2005 from Dutch authorities.
(164)
Table 5 indicates that the STER predominantly sells advertising for viewers. Since 1999, the STER's market share in advertising and the audience reached by the public service broadcasters for the target group aged 20-49 has decreased. The gross prices charged to the advertisers for the 20-49 target group were as follows:
Table 6:
Gross prices per GRP for the target group of 20-49 year-olds (18.00h - 24.00h), 1995 - 2005 in €
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
STER
1 470
1 496
1 499
1 315
1 485
1 541
1 562
1 624
1 816
1 932
1 890
Commercial broadcasters
1 337
1 314
1 366
1 399
1 438
1 637
1 667
1 675
1 753
2 055
2 087
Source
:
Letter of 3.2.2006 from Dutch authorities.
(165)
On the basis of the data provided above, the STER's list prices for GRP for the 20-49 target group have been only slightly lower than the commercial broadcaster's list prices. According to the Dutch authorities the broadcasters and the STER grant quite substantial discounts. The commercial broadcasters seem to have granted much higher discounts, especially since 1998. These discounts are listed below:
Table 7:
Actual discounts granted in 1994-2005 in %
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
STER
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Commercial broadcasters
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Source
:
Letter of 24.2.2006 from Dutch authorities.
(166)
Even though the STER has a less attractive audience than the commercial broadcasters - it has a low selectivity and is thus less able to offer a very specific target group - and has a lower audience and advertising market share (see Table 9 below), its net prices are higher than those charged by the commercial broadcasters.
Table 8:
Net prices per GRP for the target group of 20-49 year-olds (18.00h - 24.00h), 1995 - 2005 in €
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
STER
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Commercial broadcasters
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
(167)
From Table 9 it can, moreover, be inferred that there is a clear correlation between the decrease in audience share and advertising share for the public broadcasting service. There is no evidence that the STER is increasing its market share by possible price dumping, or even maintaining its market share despite the decrease in the audience share of its client broadcasters. On the contrary, the STER is losing advertising market share at a similar pace as the public service broadcasters are losing audience.
Table 9:
Audience and advertising market shares
1998
1999
2000
2001
2002
2003
Commercial broadcasters' audience
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Commercial broadcasters' advertising
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Public service broadcasters' audience
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Public service broadcasters' advertising
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
[...]
Source
:
Letter of 3.2.2006 from Dutch authorities.
(168)
Finally, there is no evidence of the STER losing advertising revenues in order to increase its market share.
Figure 1:
Development of gross and net revenues
(169)
From Table 7 and Figure 1 it can be concluded that the STER has offered considerable discounts. Nevertheless, from Figure 1 it can also be concluded that, despite these discounts, the net revenues from the sale of advertising space remained relatively constant. The use of discounts has not led to a major change in revenues.
(170)
Consequently, none of the circumstances which typically accompany price undercutting behaviour - that is: lower prices, increase in market share and temporary loss of revenues - seems to have taken place in the Dutch advertising market. Again it should be emphasised that the STER is a company independent of the public service broadcasters and its revenues go directly into the media budget. Accordingly, the Commission must conclude that there are no indications that the STER has undercut prices to an extent which has led to an undue loss of revenues which increased the need for additional state funding of the public service broadcasting system.
8.5.2.2 Benchmark for advertising prices
(171)
SBS Broadcasting BV argued that ‘just the price comparison between the prices of GRP 20-49 paid to the STER or to the IP and/or SBS cannot be an exclusive criterion for establishing whether or not the STER undercuts the price’.
(172)
SBS also states that, first of all, advertisers are willing to pay an additional premium for the GRP 20-49 offered by the STER because it also reaches people outside the target group. In addition, the prices of the STER for GRP 13+ (the category of teenagers) for real delivery are actually much lower than the prices of the commercial competitors for GRP 13+. These issues were submitted by the Commission to the Dutch authorities (67).
(173)
Regarding the first issue, it should be made clear from the outset that marketing companies intend to reach a target group when advertising their products. Audiences outside the target group are irrelevant. One of the criteria for acquiring advertising time is selectivity of the target audience. If the advertising slot is not selective, i.e. there is a lot of so-called ‘waste’ (advertising reaching people outside the target group), then the advertising slot becomes less interesting. Due to the fact that the advertising space sold by STER has a low selectivity - it attracts a broad range of viewers - it is, according to the Dutch authorities, actually difficult for the STER to maintain its advertising tariffs. Secondly, the GRP 13+ is of less importance than GRP 20-49. The information in Table 5 shows the relatively low importance of GRP 13+ and clearly indicates that the GRP 13+ is not decisive when establishing a comparison of prices. As the Dutch authorities stated, the GRP 20-49 is much more relevant. The fact that the price of GRP 13+ is lower at the STER does not in itself prove that there is a general undercutting of prices by public service broadcasters.
8.5.2.3 Conclusion on advertising
(174)
Consequently, despite the fact that the STER has offered considerable discounts, the total revenue stemming from advertising space has not decreased but has remained stable. Having assessed the other arguments and the answers of the Dutch authorities, the Commission concludes that there is currently no evidence that the STER did not attempt to maximise its advertising revenues and that its behaviour would have led to an increased need for state funding.
8.5.3 Football rights
(175)
When it initiated the procedure, the Commission stated that there were no clear indications to conclude that broadcasters paid a price for football transmission rights which was structurally above the market value. One of the reasons was that public service broadcasters offered higher amounts during the negotiations than the commercial broadcasters were willing to offer. CLT-UFA complained that the Dutch public broadcasters paid high prices for football rights. The Commission indicated that it would assess this situation further.
(176)
The subsequent investigation did not provide evidence that the public broadcasters have outbid the commercial broadcasters, nor that public service broadcasters have acquired rights to a football event to an extent liable to close the market off to the competitors. Indeed, examples were found of important football rights held by commercial broadcasters during the period under investigation (see paragraph 55).
(177)
However, as no specific anti-competitive practices could be identified in the present procedure, the issue of whether the system as such offers sufficient safeguards against the possibility of anticompetitive behaviour will be examined in procedure E-5/2005 on existing aid.
9. CONCLUSION
(178)
For the reasons set out above, the Commission concludes that there has been over-compensation of the NOS for the functions it performs as PO amounting to €98,365 million and that this sum was granted through state aid measures that cannot be considered compatible with the common market on the basis of Article 86(2) of the EC Treaty and should therefore be recovered from the NOS.
(179)
Nevertheless, because the over-compensation exceeds the total ad hoc payments to the NOS for the functions it performs as PO, which amounted to a total of €76,327 million, the recovery would have to be capped at €76,327 million plus interest, because the ‘remaining’ over-compensation was granted through existing aid and cannot be recovered,
HAS ADOPTED THIS DECISION:
Article 1
1. The ad hoc state aid which the Netherlands has granted to the NOS for the functions it performs as PO is incompatible with the common market.
2. The incompatible ad hoc state aid shall be recovered from the NOS. The amount to be recovered is €76,327 million, plus interest.
3. The ad hoc state aid granted by the Netherlands to the individual public service broadcasters is compatible with the common market provided that, insofar as such aid results in over-compensation of the public service mission, the surplus is held in a special purpose reserve, the amount of which does not exceed 10 % of the broadcaster's annual budget and provided that compliance with this limitation is regularly monitored by the Netherlands.
Article 2
1) The Netherlands shall take all necessary measures to recover from the PO the aid referred to in Article 1 and unlawfully made available to the beneficiary.
2) Recovery shall take effect without delay and in accordance with the procedures of national law, provided that they allow the immediate and effective execution of the decision. The aid to be recovered shall include interest from the date on which it was made available to the beneficiaries until the date of its recovery.
3) The interest to be recovered under paragraph 2 shall be calculated in accordance with the procedures laid down in Articles 9 and 11 of Commission Regulation (EC) No 794/2004 (68).
4) Within two months of the notification of this Decision, the Netherlands shall enjoin the beneficiary referred to in Article 1 to reimburse the unlawful and incompatible aid and the interest due.
Article 3
The Netherlands shall inform the Commission, within two months of notification of this Decision, of the measures it has already taken and plans to take in order to comply with it. It will provide this information using the questionnaire attached in Annex 1 of this Decision. The Netherlands shall, within the same period of time, submit all documents giving evidence that the recovery proceedings have been initiated against the beneficiary of the unlawfully granted and incompatible aid.
Article 4
This Decision is addressed to the Kingdom of the Netherlands.
Done at Brussels, 22 June 2006.