ДИРЕКТИВА 2014/48/ЕС НА СЪВЕТА
от 24 март 2014 година
за изменение на Директива 2003/48/ЕО относно данъчното облагане на доходи от спестявания под формата на лихвени плащания
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 115 от него,
като взе предвид предложението на Европейската комисия,
като взе предвид становището на Европейския парламент (1),
като взе предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (2),
като има предвид, че:
(1)
Директива 2003/48/ЕО на Съвета (3) се прилага в държавите членки от 1 юли 2005 г. и през първите три години от прилагането ѝ показа ефективността си в определените от обхвата ѝ граници. От първия доклад на Комисията от 15 септември 2008 г. за прилагането ѝ обаче става ясно, че тя не отговаря изцяло на амбициите, изразени в заключенията, приети единодушно от Съвета на заседанието му от 26-27 ноември 2000 г. По-конкретно, от приложното поле на директивата са изключени някои финансови инструменти, които са равностойни на лихвоносни ценни книжа, както и някои непреки форми на притежаване на лихвоносни ценни книжа.
(2)
За да се постигне по-добре целта на Директива 2003/48/ЕО, е необходимо първо да се повиши качеството на информацията, използвана за установяване на самоличността и местожителството на бенефициерите. Във връзка с това агентът по плащанията следва да използва както датата и мястото на раждане, така и данъчния идентификационен или еквивалентен на него номер, определен от държавите членки, ако има такъв. Директива 2003/48/ЕО не налага задължение на държавите членки да въвеждат данъчни идентификационни номера. Във връзка с това информацията за общи сметки и други случаи на съсобственост при бенефициерите също следва да се подобри.
(3)
Директива 2003/48/ЕО се прилага само спрямо лихвените плащания, извършени в пряка полза на физически лица с местожителство в Съюза. Тези физически лица могат да заобикалят Директива 2003/48/ЕО, като използват като посредник правен субект или правна договореност, и по-специално такива, които са установени в юрисдикция, където данъчното облагане на изплатения на този правен субект или договореност доход не е гарантирано. С оглед и на мерките против изпирането на пари, определени в Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (4), е целесъобразно от агентите по плащанията да се изисква да прилагат „подход на прозрачност“ спрямо плащанията, извършвани към някои субекти или правни договорености, които са установени или имат място на действително управление в някои държави или територии, в които Директива 2003/48/ЕО или мерки, със същия или равностоен ефект, не се прилагат. Тези агенти по плащанията следва да използват информацията, с която разполагат, относно действителния(те) бенефициер(и) на такива субекти или правни договорености, за да се гарантира прилагането на разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО, когато така определеният бенефициер е физическо лице с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията. За да се намали административната тежест върху агентите по плащанията, следва да се изготви примерен списък на правните субекти и правните договорености в трети страни и юрисдикции, засегнати от тази мярка.
(4)
Следва също да се избегне заобикалянето на Директива 2003/48/ЕО чрез изкуствено насочване на лихвеното плащане посредством икономически оператор, установен извън Съюза. Затова е необходимо да се уточнят отговорностите на икономическите оператори, когато им е известно, че лихвено плащане към оператор, установен извън териториалния обхват на Директива 2003/48/ЕО, е извършено в полза на физическо лице, за което те знаят, че има местожителство в друга държава членка, и което може да се счита, че е техен клиент. При тези обстоятелства следва да се счита, че посочените икономически оператори действат като агенти по плащанията. Това би спомогнало също за предотвратяване на евентуалната злоупотреба с международната мрежа от финансови институции, а именно клонове, дъщерни дружества, асоциирани или холдингови дружества с цел заобикаляне на разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО.
(5)
Опитът показа, че е необходима по-голяма яснота относно задължението да се действа като агент по плащанията при получаване на лихвено плащане. По-специално следва да бъдат ясно определени посредническите структури, които имат такова задължение. Правните субекти и правните договорености, които не подлежат на ефективно данъчно облагане, следва да прилагат разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО при получаване на каквото и да било лихвено плащане от който и да било предходен икономически оператор. Примерен списък на тези субекти и правни договорености във всяка държава членка ще улесни прилагането на новите разпоредби.
(6)
От първия доклад за прилагането на Директива 2003/48/ЕО става ясно, че тя може да бъде заобикаляна чрез използването на финансови инструменти, които, предвид нивото на риска, гъвкавостта и договорената възвращаемост, са равностойни на вземания по дългове. По тази причина е необходимо да се гарантира, че тя обхваща не само лихвите, но и друг равностоен по своята същност доход.
(7)
По същия начин животозастрахователните договори, които съдържат гаранция за възвръщаемост на доходите или чиято доходност е над 40 % свързана с доходи от вземания по дългове или равностойни доходи, обхванати от Директива 2003/48/ЕО, следва да бъдат включени в обхвата на посочената директива.
(8)
Относно установените в Съюза инвестиционни фондове Директива 2003/48/ЕО понастоящем обхваща само дохода, получен чрез предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК), получили разрешение в съответствие с Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (5), която inter alia, отмени и замени Директива 85/611/ЕИО на Съвета (6). Равностойният доход от предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, попада в обхвата на Директива 2003/48/ЕО само когато предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, са субекти без юридическа правосубектност и поради това действат като агенти по плащанията при получаване на лихвени плащания. За да се гарантира прилагането на едни и същи правила за всички инвестиционни фондове или схеми, независимо от правната им форма, позоваването в Директива 2003/48/ЕО на Директива 85/611/ЕИО следва да се замени с позоваване на тяхната регистрация в съответствие с правото на държава членка или на съответния им правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от правото на някоя от държавите членки. Освен това следва да се осигури равно третиране, като се вземе предвид Договорът за Европейското икономическо пространство.
(9)
Относно инвестиционните фондове, които не са установени в държава членка на Европейския съюз или на Европейското икономическо пространство, е необходимо да се изясни, че директивата обхваща дохода от лихвите и равностоен доход от всички такива фондове, независимо от правната им форма и от начина им на предлагане на инвеститорите.
(10)
Следва да се изясни определението за лихвено плащане, за да се гарантира, че не само преките инвестиции във вземания по дългове, но и непреките инвестиции се вземат предвид при изчисляването на процента на инвестираните в такъв инструмент активи. Освен това, за да се улесни прилагането на Директива 2003/48/ЕО от агентите по плащанията по отношение на доход, възникващ от предприятия за колективно инвестиране, установени в други страни, следва да се изясни, че изчислението на състава на активите за третирането на някои доходи от такива предприятия се регулира от правилата, определени от държавата - членка на Европейския съюз, или на Европейското икономическо пространство, в която те са установени.
(11)
Имат основания както процедурата за представяне на удостоверение, която позволява на бенефициерите, чието местожителство за данъчни цели е в една държава членка, да избегнат налагането на данък при източника върху лихвените плащания, получени в държава членка, включена в списъка от член 10, параграф 1 от Директива 2003/48/ЕО, така и алтернативната процедура на доброволно деклариране пред държавата по местожителство на бенефициера. Въпреки това процедурата на доброволно деклариране носи по-малка тежест за бенефициера и по тази причина е целесъобразно бенефициерите да могат да избират процедурата.
(12)
Държавите членки следва да предоставят относима статистическа информация за прилагането на Директива 2003/48/ЕО, така че да се подобри качеството на информацията, с която разполага Комисията, за да подготви представяния на Съвета на всеки три години доклад за прилагането на посочената директива.
(13)
В съответствие с точка 34 от Междуинституционалното споразумение за по-добро законотворчество (7) държавите членки се насърчават да съставят за себе си и в интерес на Европейския съюз свои собствени таблици, които илюстрират, доколкото е възможно, съответствието между настоящата директива и мерките за транспониране, и да предоставят публичен достъп до тях
(14)
За да се гарантират еднакви условия за изпълнение на Директива 2003/48/ЕО, на Комисията следва да бъдат предоставени изпълнителни правомощия. Тези правомощия следва да бъдат упражнявани в съответствие с Регламент (ЕС) № 182/2011 на Европейския парламент и на Съвета (8).
(15)
Доколкото целите на настоящата директива, а именно осигуряване на ефективно данъчно облагане на доходи от спестявания във формата на трансгранични лихвени плащания, които обикновено са включени във всички държави членки в облагаемия доход на местните физически лица, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки, а поради мащаба на действието могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
(16)
Директива 2003/48/ЕО следва да бъде изменена,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Директива 2003/48/ЕО се изменя, както следва:
1)
В член 1 параграф 2 се заменя със следното:
„2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че задачите, необходими за прилагане на настоящата директива, се изпълняват от агентите по плащанията и другите икономически оператори, установени на тяхна територия или, където е уместно, които имат място на действително управление на тяхна територия, независимо от мястото на установяване на длъжника по вземането, от което произтича лихвеното плащане.“
2)
Вмъква се следният член:
„Член 1а
Определения на някои термини
За целите на настоящата директива:
а)
„икономически оператор“ означава кредитна или финансова институция или всяко друго юридическо или физическо лице, което редовно или в определени случаи извършва или гарантира лихвено плащане по смисъла на настоящата директива, докато действа при упражняване на професионалната си дейност;
б)
„място на действително управление“ на правен субект, притежаващ или непритежаващ качеството на юридическо лице, означава адресът, на който се вземат основните управленски решения, необходими за осъществяване на дейността на правния субект като цяло. Когато тези решения се вземат в повече от една държава или юрисдикция, за място на действително управление се счита адресът, на който се вземат повечето от основните управленски решения във връзка с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива;
в)
„място на действително управление“ на тръст или друга правна договореност означава:
i)
постоянният адрес на физическото лице, което носи основната отговорност за основните управленски решения, свързани с активите на правната договореност, като при тръст това е постоянният адрес на попечителя. Когато повече от едно физическо лице носи основната отговорност, за място на действително управление се счита постоянният адрес на лицето, което носи основната отговорност за повечето от основните управленски решения, свързани с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива; или
ii)
адресът, на който юридическото лице, което има основната отговорност да управлява активите на правната договореност, взема повечето от основните управленски решения, свързани с тези активи, като при тръст това е попечителят. Когато основните управленски решения се вземат в повече от една държава или юрисдикция, за място на действително управление се счита адресът, на който се вземат повечето от основните управленски решения във връзка с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива;
г)
„подлежат на ефективно данъчно облагане“ означава, че правният субект или правната договореност подлежат на данъчно облагане на целия си доход или на тази част от дохода си, която възниква за участници с местожителство в други държави, включително на каквито и да било лихвени плащания.“
3)
Член 2 се заменя със следното:
„Член 2
Определение за „бенефициер“
1. За целите на настоящата директива и без да се засягат параграфи 2 - 4, „бенефициер“ означава всяко физическо лице, което получава лихвено плащане, или всяко физическо лице, на което е гарантирано лихвено плащане, освен ако не представи доказателства, че то не е било извършено или гарантирано в негова полза, с други думи:
а)
то действа като агент по плащанията по смисъла на член 4, параграф 1;
б)
то действа от името на правен субект, притежаващ или непритежаващ юридическа правосубектност, и разкрива - пред икономическия оператор, извършващ или гарантиращ лихвеното плащане - името, правната форма, адреса на мястото на установяване на правния субект и, ако същият се намира в различна държава или юрисдикция, адреса на мястото на действително управление на правния субект;
в)
то действа от името на правна договореност, и разкрива - пред икономическия оператор, извършващ или гарантиращ лихвеното плащане - името, ако има такова, правната форма, адреса на мястото на действително управление на правната договореност, както и името на юридическото или физическото лице, посочено в член 1а, буква в); или
г)
то действа от името на друго физическо лице, което е бенефициерът, и разкрива пред агента по плащанията самоличността на този бенефициер съгласно член 3, параграф 2.
2. Когато агент по плащанията има информация, която предполага, че физическото лице, което получава лихвено плащане или в полза на което има гарантирано лихвено плащане, може да не е бенефициерът, и когато към това физическо лице не се прилага параграф 1, букви а), б) или в), той предприема разумни мерки за установяване самоличността на бенефициера съгласно член 3, параграф 2. Ако агентът по плащанията не може да идентифицира бенефициера, той разглежда въпросното лице като бенефициер.
3. Когато икономически оператор, попадащ също така в обхвата на член 2 от Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (*1), извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане на правен субект или правна договореност, които не подлежат на ефективно данъчно облагане и които са установени или чието място на действително управление е в държава или юрисдикция извън посочената в член 7 от настоящата директива територия и извън териториалния обхват на споразуменията и разпоредбите, предвиждащи същите или равносилни на посочените в настоящата директива мерки, се прилагат втора до пета алинея от настоящия параграф.
Плащането се счита за извършено или гарантирано, в пряка полза на което и да било физическо лице, което има местожителство в държава членка, различна от тази на икономическия оператор, и което е определено в член 3, параграф 6 от Директива 2005/60/ЕО като действителен бенефициер на правния субект или правната договореност. Самоличността на това физическо лице се установява в съответствие с мерките за комплексна проверка на клиента, предвидени в член 7 и член 8, параграф 1, буква б) от посочената директива. За целите на настоящата директива физическото лице се счита също за бенефициер.
За целите на първата алинея се счита, че категориите правни субекти и правни договорености, посочени в примерния списък в приложение I, не подлежат на ефективно данъчно облагане.
Икономическият оператор, посочен в първа алинея, установява правната форма и мястото на установяване или, където е уместно, мястото на действително управление на правния субект или правната договореност, като си служи с информацията, разкрита от всяко физическо лице, действащо от името на правния субект или правната договореност, по-специално в съответствие с параграф 1, букви б) и в), освен ако не разполага с по-достоверна информация, която да сочи, че получените данни са неточни или непълни за целите на прилагането на настоящия параграф.
Когато правен субект или правна договореност не попадат в категориите, посочени в приложение I, или когато попадат в тези категории, но твърдят, че подлежат на ефективно данъчно облагане, икономическият оператор, посочен в първата алинея, установява дали те подлежат на ефективно данъчно облагане на базата на общопризнати факти или официални документи, представени от правния субект или правната договореност или налични посредством мерките за комплексна проверка на клиента, взети в съответствие с Директива 2005/60/ЕО.
4. Когато правен субект или правна договореност се разглежда като агент по плащанията при получаване на лихвено плащане или при гарантиране на такова плащане в съответствие с член 4, параграф 2, лихвеното плащане се счита за дължимо на следните физически лица, които се считат за бенефициери за целите на настоящата директива:
а)
всяко физическо лице, което има право да получи дохода, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или от други активи, представляващи плащането, при получаването от правния субект или правната договореност на плащането или при гарантирането му от тяхно име, в съответствие с правото му на този доход;
б)
при липса на такива физически лица, посочени в буква а), за всяка част от дохода, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или от други активи, представляващи плащането, при получаването от правния субект или правната договореност на плащането или при гарантирането му от тяхно име, всяко физическо лице, което пряко или косвено е допринесло за активите на съответния правен субект или правна договореност, независимо дали това физическо лице има право на активите или доходите на правния субект или правната договореност;
в)
при липса на физически лица, посочени в букви а) или б), които колективно или поотделно да имат право на целия доход, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или на всички други активи, представляващи плащането, при получаването или гарантирането на лихвеното плащане, всяко физическо лице, в съответствие с правото му на този доход, което на по-късен етап придобива право върху всички или част от активите, пораждащи лихвеното плащане, или върху други активи, представляващи такова лихвено плащане. Общата сума, която се счита за дължима на такова физическо лице, не надхвърля сумата на лихвените плащания, получени от или гарантирани за правния субект или правната договореност, след удръжка на всяка част, която в съответствие с този параграф е била предназначена за физическо лице, посочено в букви а) или б).
(*1) Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2005 г. за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм (ОВ L 309, 25.11.2005 г., стр. 15).“"
4)
Членове 3 и 4 се заменят със следното:
„Член 3
Самоличност и местожителство на бенефициерите
1. Всяка държава членка приема и гарантира на своята територия прилагането на необходимите процедури, които да позволят на агента по плащанията да идентифицира бенефициерите и тяхното местожителство за целите на членове 8-12.
Тези процедури съответстват на минималните стандарти, установени в параграфи 2 и 3.
2. Агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера на базата на минимални стандарти, които се различават в зависимост от това кога са започнали отношенията между агента по плащанията и бенефициера, както следва:
а)
за договорни отношения, установени преди 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера, т.е. името и адреса, като използва информацията, с която разполага, по-специално съгласно действащите закони в държавата, в която се е установил, и съгласно Директива 2005/60/ЕО;
б)
за договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, на или след 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера, т.е. неговото име, адрес, дата и място на раждане и, в съответствие със списъка, посочен в параграф 4, данъчния идентификационен или еквивалентен на него номер, определен от държавата членка, в която е местожителството за данъчни цели на бенефициера. За договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, преди 1 юли 2015 г. информация за датата и мястото на раждане се изисква единствено когато липсва такъв данъчен идентификационен или еквивалентен на него номер.
Данните, посочени в първа алинея, буква б), се установяват въз основа на паспорт, официална лична карта или какъвто и да е друг официален документ за самоличност, където е приложимо в съответствие със списъка по параграф 4, представен от бенефициера. Данните, които не фигурират в тези документи, се установяват на базата на каквото и да е друго писмено доказателство за самоличност, представено от бенефициера.
3. Когато бенефициерът доброволно представи удостоверение за местожителство за данъчни цели, издадено от компетентния орган на дадена страна в рамките на три години преди датата на плащането, или на по-късна дата, когато плащането се счита за дължимо на бенефициера, се счита, че неговото местожителство е в тази страна. В противен случай се счита, че местожителството му е в страната, където е постоянният му адрес. Агентът по плащанията трябва да установи постоянния адрес на бенефициера въз основа на следните минимални стандарти:
а)
за договорни отношения, установени преди 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява настоящия постоянен адрес на бенефициера, като използва най-надеждната информация, с която разполага, по-специално съгласно действащите закони в държавата, в която се е установил, и съгласно Директива 2005/60/ЕО;
б)
за договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, на и след 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява настоящия постоянен адрес на бенефициера въз основа на адреса, открит чрез процедурите по установяване на самоличността, посочени в параграф 2, първа алинея, буква б), който се актуализира въз основа на актуалната документация, с които разполага агентът по плащанията.
В случаите по първа алинея, буква б), когато бенефициери представят паспорт, официална лична карта или какъвто и да е друг официален документ за самоличност, издадени от държава членка, и се обявяват за жители на трета страна, местожителството се установява чрез удостоверение за местожителство за данъчни цели, издадено в рамките на три години преди датата на плащането или преди по-късна дата, когато плащането се счита за дължимо на бенефициера, от компетентния орган на третата страна, в която бенефициерът твърди, че живее. Ако такова удостоверение не бъде представено, се приема, че държавата членка, която е издала паспорта, официалната лична карта или друг официален документ за самоличност, е държавата по местожителство. За бенефициери, за които агентът по плащанията разполага с официална документация, която доказва, че местожителството им за данъчни цели е в страна, различна от тази, в която е постоянният им адрес, поради привилегии, свързани с дипломатически статут или други международно договорени правила, местожителството се установява посредством официалните документи, с които разполага агентът по плащанията.
4. Най-късно до 31 декември 2014 г. всяка държава членка, която определя данъчни идентификационни или еквивалентни на тях номера, уведомява Комисията за структурата и формата на тези номера, както и за официална документация, съдържаща информация за определените идентификационни номера. Всяка държава членка също така информира Комисията за евентуални промени в това отношение. Комисията изготвя и публикува в Официален вестник на Европейския съюз списък с получената информация.
Член 4
Агенти по плащанията
1. Икономически оператор, установен в държава членка, който извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане в пряка полза на бенефициера, се счита за агент по плащанията за целите на настоящата директива.
За целите на настоящия параграф няма значение дали съответният икономически оператор е длъжник или емитент на вземането по дълга или ценната книга, от които възниква доходът, или е икономическият оператор, който е натоварен от длъжника или емитента или от бенефициера с изплащането на дохода или с гарантирането му.
Икономически оператор, установен в държава членка, също се счита за агент по плащанията за целите на настоящата директива, когато са изпълнени следните условия:
а)
той извършва лихвено плащане или гарантира плащането му на друг икономически оператор, включително по място на стопанска дейност или дъщерно дружество на първия икономически оператор, установени извън посочената в член 7 територия и извън териториалния обхват на споразуменията и разпоредбите, предвиждащи същите или равносилни на предвидените в настоящата директива мерки; и
б)
първият икономически оператор има основание да счита на базата на налична информация, че вторият икономически оператор ще изплати дохода или ще гарантира плащането му в пряка полза на бенефициер, който е физическо лице, за което първият икономически оператор знае, че има местожителство в друга държава членка, като има предвид член 3.
Когато са изпълнени посочените в първа алинея, букви а) и б) условия, плащането, извършено или гарантирано от първия икономически оператор, се счита за извършено или гарантирано в пряка полза на бенефициера, посочен в буква б) от същата алинея.
2. Правен субект или правна договореност, чието място на действително управление се намира в рамките на държава членка и които не подлежат на ефективно данъчно облагане съгласно общите правила за пряко данъчно облагане, приложими или в тази държава членка или в държавата членка, в която са установени, или във всяка държава или юрисдикция, в която са установени за данъчни цели, се считат за агент по плащанията при получаването на лихвено плащане или гарантирането на такова плащане.
За целите на настоящия параграф се счита, че категориите правни субекти и правни договорености, посочени в примерния списък в приложение II, не подлежат на ефективно данъчно облагане.
Когато правен субект или правна договореност не принадлежат към никоя от категориите, посочени в примерния списък в приложение II, или когато попадат в обхвата на приложението, но твърдят, че подлежат на ефективно данъчно облагане, икономическият оператор установява дали подлежат на ефективно данъчно облагане на базата на общопризнати факти или официални документи, представени от правния субект или правната договореност или налични посредством мерките за комплексна проверка на клиента, приети в съответствие с Директива 2005/60/ЕО.
Всеки икономически оператор, установен в държава членка, който извършва лихвено плащане или гарантира плащането му на правен субект или правна договореност, посочени в настоящия параграф и чието място на действително управление се намира в държава членка, различна от държавата, в която е установен икономическият оператор, уведомява компетентния орган на своята държава членка за установяването - при използване на посочената в член 2, параграф 3, четвърта алинея информация или на друга налична информация - за следното:
i)
име на правния субект или правната договореност, ако има такова;
ii)
неговата/нейната правна форма;
iii)
неговото/нейното място на действително управление;
iv)
общата сума на лихвеното плащане, уточнена в съответствие с член 8, което е извършено или гарантирано за правния субект или правната договореност;
v)
датата на последното лихвено плащане.
Физическите лица, които се считат за бенефициери на лихвеното плащане, извършено или гарантирано за посочените в първа алинея от настоящия параграф правен субект или правна договореност, се определят в съответствие с правилата, предвидени в член 2, параграф 4. Когато се прилага член, 2, параграф 4, буква в), правният субект или правната договореност - винаги когато физическо лице придобие на по-късен етап право върху активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане - предоставят на компетентния орган на държавата членка, в която се намира мястото им на действително управление, информацията, посочена в член 8, параграф 1, втора алинея. Правният субект или правната договореност информират още съответния компетентен орган относно всяка евентуална промяна на мястото на действително управление.
Задълженията по пета алинея остават валидни за 10 години от датата на последното лихвено плащане, извършено или гарантирано от правния субект или правната договореност, или от последната дата, на която физическо лице е придобило право върху активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане, която от двете дати е по-късна.
Ако правен субект или правна договореност, когато се прилага член 2, параграф 4, буква в), премести мястото си на ефективно управление в друга държава членка, компетентният орган на първата държава членка докладва следната информация на компетентния орган на втората държава членка:
i)
сумата на лихвените плащания, получени от или гарантирани за правния субект или правната договореност, която все още не попада в обхвата на съществуващи в миналото права върху съответните активи;
ii)
датата на последното лихвено плащане, получено от или гарантирано за правния субект или правната договореност, или последната дата, на която физическо лице е придобило право върху всички или част от активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане, която от двете дати е по-късна.
Настоящият параграф не се прилага, ако правният субект или правната договореност представят доказателства, че попадат в един от следните случаи:
а)
те са предприятия за колективно инвестиране или друг колективен инвестиционен фонд или схема, както е посочено в член 6, параграф 1, първа алинея, буква г), подточки i) и iii) или член 6, параграф 1, първа алинея, буква д), подточки i) и iii);
б)
те са институции, предоставящи пенсионни или застрахователни услуги, или са предприятия, на които подобна институция е възложила да управляват активите ѝ;
в)
съгласно процедурите, приложими в държавата членка, в която са установени за данъчни цели или където е мястото им на действително управление, са признати за освободени от ефективно данъчно облагане съгласно общите правила за пряко данъчно облагане, тъй като служат изключително за благотворителни цели в полза на обществото;
г)
съставляват съсобственост, за което икономическият оператор, който извършва или гарантира плащането, е установил самоличността и местожителството на всички бенефициери в съответствие с член 3, и поради това икономическият оператор се явява агентът по плащанията съгласно параграф 1 от настоящия член.
3. На правните субекти по параграф 2, които са подобни на предприятия за колективно инвестиране или колективен инвестиционен фонд или схема, посочени в параграф 2, осма алинея, буква а), се предоставя възможност за целите на настоящата директива да бъдат третирани като подобни предприятия, колективен инвестиционен фонд или схема.
Когато правните субекти използват възможността, посочена в първа алинея от настоящия параграф, държавата членка, в която се намира действителното им управление, издава удостоверение за това. Правните субекти представят това удостоверение на икономическия оператор, който извършва или гарантира лихвеното плащане. В такъв случай икономическият оператор се освобождава от задълженията, посочени в параграф 2, четвърта алинея.
Държавите членки съставят подробни правила относно посочената в първа алинея от настоящия параграф възможност за правните субекти, чието действително управление се намира на тяхната територия, с оглед на това да гарантират ефективното прилагане на настоящата директива.“
5)
Член 6 се заменя със следното:
„Член 6
Определение за лихвено плащане
1. За целите на настоящата директива „лихвено плащане“ означава:
а)
лихви, платени или кредитирани по сметка, свързани с вземане по дълг от всякакъв род, независимо от това дали е обезпечен с ипотека и независимо от това дали носи право на участие в печалбите на длъжника, и по-специално доходи от държавни ценни книжа и доходи от облигации или дългосрочни необезпечени облигации, включително премии, свързани с такива ценни книжа, облигации или дългосрочни необезпечени облигации; неустойките за закъснели плащания не се считат за лихвени плащания;
б)
всеки доход, изплатен или реализиран, или кредитиран по сметка, свързан с ценни книжа от всякакъв вид, освен когато доходът пряко се счита за лихвено плащане в съответствие с букви а), в), г) или д), и по отношение на който:
i)
условията за възвръщаемост на капитала, определени на датата на емитиране, включват ангажимент към инвеститора да получи в края на периода най-малко 95 % от инвестирания капитал, или
ii)
условията, определени на датата на емитиране, осигуряват свързване на най-малко 95 % от дохода от ценната книга към лихва или доход от видовете, посочени в букви а), в), г) или д);
в)
лихви, натрупани или капитализирани при продажбата, изплащането или откупуването на вземания по дълг, посочени в буква а), и всеки доход, натрупан или капитализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на ценните книжа, посочени в буква б);
г)
доход, произтичащ от плащанията, посочени в букви а), б) или в) от настоящия параграф, пряко или непряко, в т.ч. чрез правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, ако е разпределен от някой от следните:
i)
предприятия за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани като такива в съответствие с правото на която и да е държава членка или на държавите от Европейското икономическо пространство, които не членуват в Съюза, или които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от законодателството в областта на колективните инвестиционни фондове или схеми на една от тези държави или страни. Това се прилага независимо от правната форма на такива предприятия, фондове или схеми, а така също независимо от всякакви ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите им единици;
ii)
правни субекти, упражнили възможността съгласно член 4, параграф 3;
iii)
всеки колективен инвестиционен фонд или схема, установени извън посочената в член 7 територия и извън Европейското икономическо пространство. Това се прилага независимо от правната форма на този фонд или схема и независимо от възможните ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите му единици;
д)
доход, реализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове в следните предприятия, правни субекти, инвестиционни фондове или схеми, ако те инвестират пряко или непряко чрез други подобни предприятия, фондове или схеми, или чрез правни субекти или правни договорености, посочени в член 4, параграф 2, повече от 40 % от своите активи във вземания по дългове, посочени в буква а) от настоящия параграф или в ценни книжа, посочени в буква б) от него:
i)
предприятия за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани като такива в съответствие с правото на която и да е държава членка или на държавите от Европейското икономическо пространство, които не членуват в Съюза, които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от законодателството в областта на колективните инвестиционни фондове или схеми на една от тези държави или страни. Това се прилага независимо от правната форма на такива предприятия, фондове или схеми, а така също независимо от всякакви ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите им единици;
ii)
правни субекти, упражнили възможността съгласно член 4, параграф 3;
iii)
всеки колективен инвестиционен фонд или схема, установени извън посочената в член 7 територия и извън Европейското икономическо пространство. Това се прилага независимо от правната форма на този фонд или схема и независимо от възможните ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите му единици.
За целите на настоящата буква активите, които предприятията или правните субекти, или инвестиционните фондове или схеми, е необходимо да държат като гаранция по силата на техни споразумения, договори или друга правна документация, за да им се даде възможност да постигнат своите инвестиционни цели, и спрямо които активи инвеститорът не се явява страна и няма законни права, не се считат за вземания по дългове, посочени в буква а), или ценни книжа, посочени в буква б);
е)
доходи от животозастрахователен договор, ако:
i)
договорът съдържа гаранция за възвръщаемост на доходите, или
ii)
действителната доходност на договора е над 40 %, свързана с лихва или доход, посочени в букви а), б), в), г) и д).
За целите на настоящата буква, сумата над което и да е изплащане или частично изплащане, направено от животозастрахователното дружество преди датата на падежа на животозастрахователния договор, както и сумата, изплатена от животозастрахователното дружество над сбора от всички плащания, извършени към животозастрахователното дружество по силата на същия животозастрахователен договор, се счита за доход от животозастрахователен договор. В случай на пълно или частично прехвърляне на животозастрахователен договор на трета страна, разликата между стойността на прехвърления договор и сумата на всички плащания, направени към животозастрахователното дружество, също се счита за доход от животозастрахователен договор. Доход от животозастрахователен договор, който предвижда единствено пенсия или фиксиран анюитет, които да се изплащат в продължение на най-малко пет години, се счита за такава единствено ако представлява изплащане или прехвърляне на трета страна, извършени преди края на петгодишния срок. Сума, изплатена единствено във връзка със смърт, инвалидност или болест, не се счита за доход от животозастрахователен договор.
Държавите членки обаче имат възможност да включат дохода, посочен в буква д) от първа алинея, в определението за лихвено плащане в случая с предприятията за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани в съответствие с техните правила, или имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от тяхното законодателство, само до степента, до която този доход съответства на печалбите, произтичащи пряко или непряко от лихвени плащания по смисъла на букви а), б) или в) от посочената алинея.
Във връзка с буква д), подточка ii), от първа алинея дадена държава членка може да избира дали да включи в определението за лихвено плащане дохода, независимо от състава на доходността, ако е изплатен или получен от животозастрахователно дружество, установено в тази държава.
Когато държава членка упражни едната или и двете възможности, посочени във втора и трета алинея, тя уведомява Комисията за това. Комисията публикува в Официален вестник на Европейския съюз факта, че тази възможност е упражнена и че, считано от датата на съответната публикация, упражняването на възможността става обвързващо за другите държави членки.
2. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква б), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на дохода, която се изплаща, реализира или кредитира, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква в), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на лихвите или дохода, натрупана или капитализирана при продажбата, изплащането или откупуването на вземания по дълг, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, букви г) и д), когато агент по плащанията няма информация, отнасяща се до тази част от дохода, която произтича от лихвени плащания по смисъла на букви а), б) или в) от посочената алинея, общата сума на дохода се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква е), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на печалбата от животозастрахователен договор, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
3. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква д), когато агент по плащанията не разполага с информация относно процента на активите, инвестирани във вземания по дългове или в съответните ценни книжа, или в акции или дялове, определени в посочената буква, се счита, че този процент е над 40 %. Когато той не може да определи сумата на дохода, реализиран от бенефициера, се счита, че доходът съответства на постъпленията от продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква е), подточка ii), когато агент по плащанията не разполага с информация относно процента на доходността, свързан с лихвени плащания по смисъла на букви а), б), в), г) или д) от посочената алинея, се счита, че този процент е над 40 %.
4. Когато лихвено плащане съгласно определението в параграф 1 е извършено към правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, или кредитирано по притежавана от такъв правен субект или правна договореност сметка, то се счита за дължимо на физическо лице по член 2, параграф 4. За правен субект това се прилага единствено ако правният субект не е упражнил възможността съгласно член 4, параграф 3.
5. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, букви в) и д), държавите членки могат да изискват от агентите по плащанията на тяхна територия да изчислят на годишна база лихвите за период от време, който не може да надвишава една година, и да разглеждат такава лихва, изчислена на годишна база, като лихвено плащане, дори ако през този период от време няма продажба, изплащане или изкупуване.
6. Чрез дерогация от параграф 1, първа алинея, букви г) и д), държавите членки могат да изключат от определението за лихвено плащане всеки доход, посочен в тези разпоредби, от предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от тяхното законодателство, когато преките или непреките инвестиции на такива предприятия, правни субекти, фондове или схеми във вземания по дългове, посочени в буква а) от посочената алинея, или в ценни книжа, посочени в буква б) от същата алинея, не надвишават 15 % от техните активи.
Чрез дерогация от параграф 4 държавите членки могат да изключат от определението за лихвено плащане в параграф 1 лихвените плащания, извършени или кредитирани по сметка на правен субект или правна договореност, които са посочени в член 4, параграф 2 и чието място на действително управление е на тяхна територия, когато преките или непреките инвестиции на такъв правен субект или правна договореност във вземания по дългове, посочени в параграф 1, първа алинея, буква а), или в ценни книжа, посочени в буква б) от същата алинея, не надвишават 15 % от техните активи. За правен субект това се прилага единствено ако правният субект не е упражнил възможността съгласно член 4, параграф 3.
Когато държава членка упражни едната или двете възможности, посочени в първа и втора алинея, тя уведомява Комисията за това. Комисията публикува в Официален вестник на Европейския съюз факта, че тази възможност е упражнена и че, считано от датата на съответната публикация, упражняването на възможността става обвързващо за другите държави членки.
7. Праговете от 40 %, посочени в параграф 1, първа алинея, буква д) и буква е), подточка ii) и в параграф 3, се фиксират на 25 %, считано от 1 януари 2016 г.
8. Процентите, посочени в параграф 1, първа алинея, буква д) и в параграф 6, се определят въз основа на инвестиционната политика или въз основа на инвестиционната стратегия и цели, формулирани в документацията, регулираща работата на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми.
За целите на настоящия параграф документацията включва:
а)
правилника на фонда или учредителните актове на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми;
б)
всяко споразумение, договор или друга правна документация, подписани от съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, които са предоставени от тях на даден икономически оператор; както и
в)
всякакви проспекти или подобни документи, използвани от съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, или от тяхно име, които се предоставят на инвеститорите им.
Когато документацията не определя инвестиционна политика или инвестиционната стратегия и цели, тези проценти се определят според действителния състав на активите на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, като резултат от средната стойност на активите в началото или на датата на първия им 6-месечен доклад и в края на последния им отчетен период преди датата на извършване или гарантиране на лихвеното плащане от агента по плащанията към бенефициера. За новоучредени предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми този действителен състав е резултат от средната стойност на активите на началната дата и на датата на първата оценка на активите, посочена в документацията, регулираща работата на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми.
Съставът на активите се установява в съответствие с правилата, приложими в държавата членка или в държава от Европейското икономическо пространство, която не членува в Съюза, в която дадено предприятие за колективно инвестиране или друг колективен инвестиционен фонд или схема са регистрирани като такива, или съгласно правото на която се регулират техният правилник на фонда или учредителни актове. Така установеният състав става обвързващ за други държави членки.
9. Посоченият в параграф 1, първа алинея, буква б) доход се счита за лихвено плащане само при условие че ценните книжа, от които той възниква, са първоначално емитирани на или след 1 юли 2014 г. Ценните книжа, издадени преди тази дата, не се вземат предвид за процентите, посочени в буква д) от същия параграф и в параграф 6.
10. Доходите от животозастрахователен договор се считат за лихвени плащания в съответствие с параграф 1, първа алинея, буква е) само доколкото животозастрахователният договор, от който произтичат, е първоначално подписан на или след 1 юли 2014 г.
11. Държавите членки имат възможност да разглеждат дохода, посочен в параграф 1, първа алинея, буква д), подточка i), реализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове в учредени предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКПИЦК, получили разрешение съгласно Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (*2), като лихвено плащане, само при условие че е бил натрупан от тези предприятия на или след 1 юли 2014 г.
(*2) Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно предприятията за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) (ОВ L 302, 17.11.2009 г., стр. 32).“"
6)
Член 8 се заменя със следното:
„Член 8
Информация, докладвана от агента по плащанията
1. Когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията, минималната информация, която трябва да бъде докладвана от агента по плащанията на компетентния орган на държавата членка, в която е установен, включва:
а)
самоличността и местожителството на бенефициера, установени в съответствие с член 3, или, в случаите на съсобственост, самоличността и местожителството на всички бенефициери, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1;
б)
името и адреса на агента по плащанията;
в)
номера на сметката на бенефициера или, когато няма такава, идентификация на вземането по дълга, от което възниква лихвеното плащане, или на животозастрахователния договор, ценната книга или акцията, или дяловата единица, даващи основание за такова плащане;
г)
информация за лихвено плащане в съответствие с параграф 2.
Когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от държавата членка, в която е мястото на действително управление на агента по плащането съгласно член 4, параграф 2, такъв агент по плащанията предоставя на компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление, информацията, посочена в настоящия параграф, първа алинея,букви а)-г). В допълнение, такъв агент по плащанията докладва следното:
i)
общата сума на получените или гарантираните лихвени плащания, която се счита за дължима на неговите бенефициери;
ii)
когато физическо лице стане бенефициер съгласно член 2, параграф 4, буква в), сумата, която се счита за дължима на въпросното лице, и датата на това начисляване.
2. Минималната информация, свързана с лихвеното плащане, която трябва да бъде докладвана от агента по плащанията, прави разграничение между следните категории лихвени плащания и посочва:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква а): сумата на платените или кредитираните лихви;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква б): или сумата на всички платени, реализирани или кредитирани доходи, или общата сума на плащането;
в)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): или сумата на лихвата или дохода, посочени в тези букви, или общия размер на постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането;
г)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква г): или размера на посочения в тази буква доход, или общата сума за разпределение;
д)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 4: размера на лихвата за всеки от бенефициерите, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1;
е)
когато държава членка упражнява възможността съгласно член 6, параграф 5: размера на изчислената на годишна основа лихва или друг имащ отношение доход;
ж)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): или печалбата, изчислена в съответствие с посочената разпоредба, или общата сума на плащането. Ако при прехвърляне на трета страна агентът по плащането няма информация относно прехвърлената стойност: сумата от плащанията, извършени към животозастрахователното дружество по силата на същия животозастрахователен договор.
Когато докладва общите суми съгласно настоящия параграф, първа алинея, букви б), в), г) и ж), агентът по плащанията уведомява компетентния орган на държавата членка, в която е установен или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, той уведомява компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление.
3. В случай на съсобственост агентът по плащанията информира компетентния орган на държавата членка, в която е установен, или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, той уведомява компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление, дали докладваната за всеки бенефициер сума е пълната сума общо за всички бенефициери, действителният дял, който се полага на съответния бенефициер, или равен дял.
4. Независимо от разпоредбите на параграф 2 държавите членки могат да позволят на агентите по плащанията да докладват само следното:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви а, б) или г): общата сума на лихвата или дохода;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): общата сума на постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането във връзка с такива плащания;
в)
за лихвени плащания по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): или печалбите, за които компетентният орган на държавата членка на местожителство на бенефициера не е информиран другояче от агента по плащанията, пряко или чрез данъчния си представител или компетентния орган на друга държава членка, съгласно каквато и да било законодателна разпоредба, различна от разпоредбите, необходими за прилагането на настоящата директива, или общата сума, изплатена по животозастрахователните договори, от които възникват такива плащания.
Агентът по плащанията уведомява дали докладва общите суми съгласно настоящия параграф, първа алинея, букви а), б) и в).“
7)
Член 9 се изменя, както следва:
а)
добавят се следните параграфи:
„1а. Компетентният орган на държавата членка, в която е установен икономическият оператор, съобщава информацията, посочена в член 4, параграф 2, четвърта алинея, на компетентния орган на държавата членка, в която се намира мястото на действително управление на правния субект или правната договореност.
1б. Когато агент по плащанията по смисъла на член 4, параграф 2 премести мястото си на ефективно управление в друга държава членка, компетентният орган на първата държава членка съобщава информацията, посочена в член 4, параграф 2, седма алинея, на компетентния орган на новата държава членка.“;
б)
параграф 2 се заменя със следното:
„2. Съобщаването на информацията става автоматично и се извършва веднъж годишно в рамките на шест месеца след края на данъчната година на държавата членка на агента по плащанията или икономическия оператор, и обхваща следните събития, които са се състояли през въпросната година:
i)
всички лихвени плащания;
ii)
всички случаи, при които физически лица са станали бенефициери съгласно член 2, параграф 4;
iii)
всички промени на мястото на действително управление на агент по плащанията по член 4, параграф 2.“
8)
Член 10 се изменя, както следва:
а)
параграф 1 се заменя със следното:
„1. По време на преходния период, започващ от датата, посочена в член 17, параграфи 2 и 3, и ако е изпълнено условието по член 13, параграф 1, от Люксембург и Австрия не се изисква да прилагат разпоредбите на глава II.
Те обаче получават информация от другите държави членки в съответствие с глава II.
По време на преходния период целта на настоящата директива е да гарантира минимално ефективно данъчно облагане на спестяванията под формата на лихвени плащания в една държава членка към бенефициери, които са физически лица с местожителство за данъчни цели в друга държава членка.“;
б)
параграф 3 се заменя със следното:
„3. В края на преходния период от Люксембург и Австрия се изисква да прилагат разпоредбите на глава II и те преустановяват прилагането на данъка, удържан при източника, и разпределението на приходите съгласно членове 11 и 12. Ако по време на преходния период Люксембург или Австрия изберат да прилагат разпоредбите на глава II, те повече не прилагат данъка, удържан при източника, и разпределението на приходите съгласно членове 11 и 12.“
9)
Член 11 се изменя, както следва:
а)
параграфи 1 и 2 се заменят със следното:
„1. По време на преходния период, посочен в член 10, когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията, или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, в която се намира мястото на действително управление на такъв агент по плащанията, Люксембург и Австрия начисляват 15 % данък, удържан при източника, през първите три години от преходния период, 20 % през следващите три години и 35 % след това.
2. Агентът по плащанията начислява данък при източника, както следва:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея буква а): върху сумата на платената или кредитирана лихва;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква б): върху сумата на всички платени, реализирани или кредитирани доходи;
в)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): или върху сумата на лихвите или дохода, посочени в тези букви, или данък с равностойно действие, който да бъде платен от бенефициера върху пълната сума от постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането;
г)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква г): върху размера на посочения в тази буква доход;
д)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 4: върху размера на лихвата за всеки от бенефициерите, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1. Общата сума, върху която се налага данъкът, не надвишава сумата на лихвените плащания, получени или гарантирани от правния субект или правната договореност;
е)
когато държава членка упражнява възможността съгласно член 6, параграф 5: върху размера на изчислената на годишна основа лихва или друг имащ отношение доход;
ж)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): върху печалбата, изчислена в съответствие с посочената разпоредба. Държавите членки могат да разрешават на агентите по плащанията да начисляват данък при източника само върху печалбите, за които компетентният орган на държавата членка на местожителство на бенефициера все още не е информиран от агента по плащанията или неговите фискални представители съгласно каквато и да било законодателна разпоредба, различна от разпоредбите, необходими за прилагането на настоящата директива.
При превеждането на прихода от данъка при източника към компетентния орган агентът по плащанията го информира за броя на бенефициерите, на които е наложен данък при източника, класифицирани според съответните им държави членки на местожителство.“;
б)
в параграф 3 текстът „параграф 2, букви а) и б)“ се заменя с позоваването „параграф 2, букви а), б) и в)“;
в)
параграф 5 се заменя със следното:
„5. По време на преходния период държавите членки, начисляващи данък, удържан при източника, могат да предвидят, че икономическият оператор, който извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане за правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, с място на действително управление в друга държава членка, се счита, че е агент по плащанията на мястото на правния субект или правната договореност, и начислява данъка, удържан при източника, върху тази лихва, освен ако правният субект или правната договореност са се съгласили официално тяхното име, ако има такова, правната им форма, тяхното място на действително управление и общата сума на изплатената или гарантирана за тях лихва да бъдат съобщени в съответствие с член 4, параграф 2, четвърта алинея.“
10)
Член 13 се заменя със следното:
„Член 13
Изключения от процедурата за облагане с данък, удържан при източника
1. Държави членки, които съгласно член 11 начисляват данък, удържан при източника, предвиждат следните процедури, за да гарантират, че даден бенефициер може да предяви искане да не бъде начислен данък:
а)
процедура, която позволява на бенефициера изрично да упълномощи агента по плащанията да докладва информация в съответствие с глава II, като това упълномощаване включва всички лихвени плащания към бенефициера от този агент по плащанията; в такъв случай се прилага член 9;
б)
процедура, която гарантира, че няма да се начислява данък, удържан при източника, когато бенефициерът представи на своя агент по плащанията удостоверение, издадено на негово име от компетентния орган на неговата държава членка по местожителство за данъчни цели в съответствие с параграф 2.
2. По искане на бенефициера компетентният орган на неговата държава членка по местожителство за данъчни цели издава удостоверение, в което се посочват:
а)
име, адрес и данъчен идентификационен или еквивалентен на него номер и датата и мястото на раждане на бенефициера;
б)
името и адреса на агента по плащанията;
в)
номера на сметката на бенефициера или, ако няма такъв, идентификационния номер на ценната книга.
Това удостоверение е валидно за срок, който не превишава три години. То се издава на всеки бенефициер, който го поиска, в срок от два месеца след подаване на искането.“
11)
Член 14 се изменя, както следва:
а)
в параграф 2 първото изречение се заменя със следното:
„Ако лихвеното плащане за бенефициера е било обложено с данък, удържан при източника, в държавата членка на агента по плащанията, държавата членка по местожителство за данъчни цели на бенефициера му предоставя данъчен кредит, равен на сумата на данъка, удържан в съответствие с националното законодателство.“;
б)
параграф 3 се заменя със следното:
„3. Ако освен с посочения в член 11 данък, удържан при източника, дадено лихвено плащане за бенефициер е било обложено с какъвто и да било друг вид данък, удържан при източника, и държавата членка по местожителство за данъчни цели на бенефициера предостави данъчен кредит за такъв данък, удържан при източника, в съответствие с националното си законодателство или спогодбите за избягване на двойното данъчно облагане, този друг данък, удържан при източника, се кредитира, преди да се приложи процедурата по параграф 2.“
12)
В член 15, параграф 1, втора алинея думата „приложението“ се заменя с „приложение III“.
13)
Първото изречение на член 18 се заменя със следното:
„Комисията докладва на Съвета на всеки три години относно изпълнението на настоящата директива въз основа на статистическите данни, изброени в приложение IV, които се предоставят на Комисията от всяка държава членка.“
14)
Вмъкват се следните членове:
„Член 18а
Мерки за изпълнение
1. В съответствие с посочената в член 18б, параграф 2 процедура Комисията може да приеме мерки за следните цели:
а)
определяне на доставчиците на данни, които могат да се използват от агентите по плащанията за получаване на информацията, необходима за правилното третиране, за целите на член 6, параграф 1, първа алинея, букви б), г) и д);
б)
определяне на общи формати и практически условия, необходими за електронния обмен на информацията по член 9;
в)
изготвяне на общи формуляри за удостоверения и други документи, които улесняват прилагането на настоящата директива, по-специално за документите, издавани в държавите членки, начисляващи данък, удържан при източника, които документи се използват за целите на член 14 от държавите членки по местожителството на бенефициера за данъчни цели.
2. Комисията актуализира списъка в приложение III по искане на пряко заинтересованите държави членки.
Член 18б
Комитет
1. Комисията се подпомага от комитет по административно сътрудничество в областта на данъчното облагане („комитетът“).
2. При позоваване на настоящия параграф се прилага член 5 от Регламент (ЕС) № 182/2011.“
15)
Приложението се изменя в съответствие с приложението към настоящата директива.
Член 2
1. Държавите членки приемат и публикуват до 1 януари 2016 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
Те прилагат тези разпоредби от първия ден на третата календарна година, следваща календарната година, в която настоящата директива влиза в сила.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 3
Настоящата директива влиза в сила в деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 4
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Брюксел на 24 март 2014 година.
DIRECTIVA 2014/48/UE A CONSILIULUI
din 24 martie 2014
de modificare a Directivei 2003/48/CE privind impozitarea veniturilor din economii sub forma plăților de dobânzi
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 115,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
având în vedere avizul Parlamentului European (1),
având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (2),
întrucât:
(1)
Directiva 2003/48/CE a Consiliului (3) se aplică în statele membre de la 1 iulie 2005 și s-a dovedit a fi eficace în primii trei ani de aplicare, în limitele stabilite de domeniul său de aplicare. Cu toate acestea, primul raport al Comisiei din 15 septembrie 2008 privind aplicarea directivei arată că aceasta nu se ridică pe deplin la înălțimea ambițiilor exprimate în concluziile adoptate în unanimitate de Consiliu cu ocazia reuniunii sale din 26-27 noiembrie 2000. În special, anumite instrumente financiare echivalente cu titlurile purtătoare de dobândă și anumite mijloace indirecte de deținere a unor titluri purtătoare de dobândă nu sunt acoperite de domeniul de aplicare.
(2)
Pentru a realiza mai bine obiectivul Directivei 2003/48/CE, este necesar în primul rând să se îmbunătățească calitatea informațiilor utilizate pentru stabilirea identității și a domiciliului beneficiarilor efectivi. În această privință, agentul plătitor ar trebui să utilizeze atât data și locul nașterii, cât și, dacă există, numărul de identificare fiscală sau echivalentul acestuia alocate de statele membre. Directiva 2003/48/CE nu impune statelor membre o obligație de a introduce numere de identificare fiscală. În această privință, ar trebui de asemenea îmbunătățite informațiile cu privire la conturile comune și la alte tipuri de proprietate efectivă partajată.
(3)
Directiva 2003/48/CE se aplică numai plăților de dobândă efectuate în folosul imediat al persoanelor fizice rezidente pe teritoriul Uniunii. Aceste persoane fizice au astfel posibilitatea de a eluda dispozițiile Directivei 2003/48/CE prin intermediul unei entități sau al unei construcții juridice interpuse, în special în cazul în care aceste entități sau construcții juridice sunt stabilite într-o jurisdicție în care nu se asigură impozitarea veniturilor care le sunt transferate. Prin urmare, având în vedere și măsurile de combatere a spălării banilor prevăzute de Directiva 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului (4), este oportun să se solicite agenților plătitori să adopte o abordare „prin transparență” (look-through approach) în ceea ce privește plățile efectuate către anumite entități sau construcții juridice stabilite sau având sediul conducerii efective în anumite țări sau teritorii în care Directiva 2003/48/CE sau măsurile care au același efect sau un efect echivalent nu se aplică. Agenții plătitori respectivi ar trebui să utilizeze informațiile aflate deja la dispoziția lor cu privire la adevăratul (adevărații) beneficiar(i) efectiv(i) al (ai) acestor entității sau construcții juridice, pentru a se asigura că se aplică dispozițiile Directivei 2003/48/CE în situația în care beneficiarul efectiv astfel identificat este o persoană fizică rezidentă într-un alt stat membru decât statul în care este stabilit agentul plătitor. Pentru a reduce sarcina administrativă a agenților plătitori, ar trebui să se întocmească o listă orientativă cu entitățile și construcțiile juridice din țările și jurisdicțiile terțe vizate de această măsură.
(4)
Ar trebui, de asemenea, evitată eludarea dispozițiilor Directivei 2003/48/CE prin efectuarea unei plăți de dobânzi recurgându-se în mod artificial la un agent economic stabilit în afara Uniunii. Prin urmare, este necesar să se specifice responsabilitățile agenților economici comunitari atunci când sunt la curent cu faptul că o plată a dobânzii efectuată către un agent stabilit în afara domeniului teritorial de aplicare a Directivei 2003/48/CE este realizată în folosul unei persoane fizice, cunoscută de aceștia drept rezident al unui alt stat membru și care poate fi considerată ca fiind clientul lor. În astfel de împrejurări, agenții economici în cauză ar trebui tratați ca agenți plătitori. Această măsură ar putea, de asemenea, contribui la prevenirea unei posibile utilizări abuzive a rețelei internaționale de instituții financiare, și anume sucursale, filiale, holdinguri sau întreprinderi asociate, cu scopul eludării dispozițiilor Directivei 2003/48/CE.
(5)
Experiența a arătat că este necesară o mai mare claritate în ceea ce privește obligația de a acționa ca agent plătitor în momentul încasării plății unor dobânzi. În special, ar trebui identificate cu claritate structurile intermediare care fac obiectul acestei obligații. Entitățile și construcțiile juridice care nu fac obiectul impozitării efective ar trebui să aplice dispozițiile Directivei 2003/48/CE la momentul încasării plății unor dobânzi din partea unui agent economic din amonte. O listă orientativă a acestor entități și construcții juridice în fiecare stat membru va facilita punerea în aplicare a noilor dispoziții.
(6)
Primul raport prezentat cu privire la aplicarea Directivei 2003/48/CE arată că dispozițiile acesteia pot fi eludate utilizându-se instrumente financiare care sunt echivalente cu creanțele din perspectiva gradului de risc, a flexibilității și a randamentului preconizat. Prin urmare, este necesar să se garanteze că dispozițiile directivei acoperă nu numai dobânzile, ci și alte venituri foarte similare.
(7)
În același mod, contractele de asigurare de viață care conțin o garanție de rentabilitate a veniturilor sau a căror performanță este legată, în proporție de peste 40 %, de veniturile din creanțe sau de venituri echivalente care intră în domeniul de aplicare al Directivei 2003/48/CE ar trebui incluse în domeniul de aplicare al respectivei directive.
(8)
În ceea ce privește fondurile de investiții stabilite pe teritoriul Uniunii, Directiva 2003/48/CE acoperă în prezent numai veniturile obținute prin organisme de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM) autorizate în conformitate cu Directiva 2009/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului (5), care a abrogat și a înlocuit, printre altele, Directiva 85/611/CEE a Consiliului (6). Veniturile echivalente generate de non-OPCVM-uri sunt incluse în domeniul de aplicare al Directivei 2003/48/CE numai dacă respectivele organisme sunt entități fără personalitate juridică și prin urmare acționează ca agenți plătitori în momentul încasării plății unor dobânzi. Pentru a garanta tratamentul nediferențiat al tuturor fondurilor sau schemelor de investiții, indiferent de forma lor juridică, trimiterea la Directiva 85/611/CEE conținută în Directiva 2003/48/CE ar trebui înlocuită cu trimiterea la înregistrarea acestora în conformitate cu legislația unui stat membru sau la regulamentele sau documentele constitutive ale acestora care sunt reglementate de legislația unuia dintre statele membre. În plus, ar trebui asigurat tratamentul egal, ținându-se seama de Tratatul privind Spațiul Economic European.
(9)
În ceea ce privește fondurile de investiții stabilite în afara unui stat membru al Uniunii Europene sau în afara Spațiului Economic European, trebuie clarificat faptul că în domeniul de aplicare al directivei sunt incluse dobânzile și veniturile echivalente generate de toate aceste fonduri, indiferent de forma lor juridică și de modul în care acestea sunt propuse investitorilor.
(10)
Definiția plății de dobânzi ar trebui clarificată pentru a se garanta că atât investițiile directe în creanțe, cât și investițiile indirecte sunt luate în considerare în momentul calculării procentului de active investite în instrumentele respective. Mai mult, pentru ca agenții plătitori să poată aplica cu mai mare ușurință Directiva 2003/48/CE în cazul veniturilor provenite din organisme de plasament colectiv stabilite în alte țări, ar trebui clarificat faptul că calculul componenței activelor pentru tratarea unor venituri generate de respectivele organisme este reglementat de normele adoptate de statul membru al Uniunii Europene sau al Spațiului Economic European în care sunt stabilite acestea.
(11)
Atât procedura de prezentare a „certificatului”, care permite beneficiarilor efectivi care sunt rezidenți fiscali într-un stat membru să evite impunerea reținerii la sursă în cazul plăților de dobânzi primite într-un alt stat membru menționat la articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2003/48/CE, cât și procedura alternativă de prezentare voluntară a informațiilor către statul de rezidență al beneficiarului efectiv prezintă avantaje. Cu toate acestea, procedura de prezentare voluntară este mai puțin împovărătoare pentru beneficiarul efectiv și, prin urmare, ar fi oportun să li se permită beneficiarilor efectivi să aleagă procedura.
(12)
Statele membre ar trebui să comunice informații statistice pertinente cu privire la aplicarea Directivei 2003/48/CE, pentru a îmbunătăți calitatea informațiilor care vor sta la baza raportului pe care Comisia trebuie să îl prezinte Consiliului o dată la trei ani cu privire la aplicarea directivei în cauză.
(13)
În conformitate cu punctul 34 din Acordul interinstituțional pentru o mai bună legiferare (7), statele membre sunt încurajate să elaboreze, pentru ele însele și în interesul Uniunii Europene, propriile lor tabele care, pe cât posibil, să ilustreze corespondența dintre prezenta directivă și măsurile de transpunere și să le facă publice.
(14)
Pentru a asigura condiții uniforme pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/48/CE, ar trebui conferite competențe de executare Comisiei. Respectivele competențe ar trebui exercitate în conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 182/2011 al Parlamentului European și al Consiliului (8).
(15)
Deoarece obiectivele prezentei directive, și anume asigurarea unei impozitări efective a veniturilor din economii sub forma unor plăți de dobânzi care sunt în general incluse în toate statele membre în venitul impozabil al persoanelor fizice rezidente, nu pot fi realizate în mod satisfăcător de către statele membre, dar pot fi realizate mai bine la nivelul Uniunii, aceasta poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este definit la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este definit la articolul menționat, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor menționate.
(16)
Directiva 2003/48/CE ar trebui modificată,
ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
Articolul 1
Directiva 2003/48/CE se modifică după cum urmează:
1.
La articolul 1, alineatul (2) se înlocuiește cu următorul text:
„(2) Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că agenții plătitori și alți agenți economici care și-au stabilit sediul sau, după caz, își au sediul conducerii efective pe teritoriul lor îndeplinesc sarcinile necesare pentru punerea în aplicare a prezentei directive, indiferent de locul în care s-a stabilit debitorul creanței care produce dobânzi.”
2.
Se introduce următorul articol:
„Articolul 1a
Definiții ale anumitor termeni
În sensul prezentei directive:
(a)
prin «agent economic» se înțelege o instituție de credit sau o instituție financiară sau orice altă persoană juridică sau fizică care, periodic sau ocazional, plătește dobânzi sau atribuie o astfel de plată în sensul prezentei directive, acționând în exercitarea activității sale profesionale;
(b)
prin «sediul conducerii efective» al unei entități cu sau fără personalitate juridică se înțelege adresa la care sunt adoptate deciziile-cheie în materie de gestionare, necesare pentru desfășurarea activității entității în ansamblu. Atunci când aceste decizii sunt adoptate în mai multe țări sau jurisdicții, sediul conducerii efective se consideră adresa la care sunt adoptate majoritatea deciziilor-cheie în materie de gestionare privind activele care produc dobânzi în sensul prezentei directive;
(c)
prin «sediul conducerii efective» al unui trust sau al altei construcții juridice se înțelege:
(i)
adresa permanentă a persoanei fizice care are responsabilitatea principală pentru adoptarea deciziilor-cheie în materie de gestionare privind activele construcției juridice sau, în cazul unui trust, adresa permanentă a administratorul trustului. Atunci când această responsabilitate principală revine mai multor persoane fizice, sediul conducerii efective se consideră adresa permanentă a persoanei care are responsabilitatea principală pentru majoritatea deciziilor-cheie în materie de gestionare privind activele care produc dobânzi, în sensul prezentei directive; sau
(ii)
adresa la care persoana juridică care are responsabilitatea principală de gestionare a activelor construcției juridice sau, în cazul unui trust, administratorul trustului ia deciziile-cheie în materie de gestionare privind activele în cauză. Atunci când deciziile-cheie în materie de gestionare sunt adoptate în mai multe țări sau jurisdicții, sediul conducerii efective se consideră adresa la care sunt adoptate majoritatea deciziilor-cheie în materie de gestionare privind activele care produc dobânzi în sensul prezentei directive;
(d)
prin «[face] obiectul impozitării efective» se înțelege că o entitate sau o construcție juridică este impozabilă pentru toate veniturile sale sau pentru partea de venituri cuvenită participanților săi nerezidenți, inclusiv pentru orice plată a dobânzii.”
3.
Articolul 2 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 2
Definiția beneficiarului efectiv
(1) În sensul prezentei directive și fără a aduce atingere alineatelor (2)-(4), termenul «beneficiar efectiv» desemnează orice persoană fizică căreia i se plătesc anumite dobânzi sau orice persoană fizică căreia i se atribuie plata unor dobânzi, cu excepția cazului în care aceasta face dovada că plata nu a fost efectuată sau atribuită în folosul său, aflându-se în una dintre următoarele situații:
(a)
acesta acționează ca agent plătitor în sensul articolului 4 alineatul (1);
(b)
acesta acționează în numele unei entități, cu sau fără personalitate juridică, și comunică agentului economic care efectuează sau atribuie plata dobânzii denumirea, forma juridică, adresa sediului entității și, dacă acesta se află într-o țară sau jurisdicție diferită, adresa sediului conducerii efective al entității; sau
(c)
acesta acționează în numele unei construcții juridice și comunică agentului economic care efectuează sau care atribuie plata dobânzii denumirea, în cazul în care există, forma juridică, adresa sediului conducerii efective a construcției juridice și numele persoanei juridice sau fizice menționate la articolul 1a litera (c); sau
(d)
acesta acționează în numele unei alte persoane fizice, care este beneficiarul efectiv, și comunică agentului plătitor identitatea beneficiarului efectiv în conformitate cu articolul 3 alineatul (2).
(2) Dacă un agent plătitor dispune de informații care sugerează că persoana fizică destinatară a plății unor dobânzi sau căreia îi este atribuită plata unor dobânzi poate să nu fie beneficiarul efectiv și dacă această persoană fizică nu se încadrează la alineatul (1) litera (a), (b) sau (c), acesta ia măsuri rezonabile pentru a stabili identitatea beneficiarului efectiv în conformitate cu articolul 3 alineatul (2). Dacă agentul plătitor nu este în măsură să identifice beneficiarul efectiv, acesta consideră că persoana fizică în cauză este beneficiarul efectiv.
(3) În cazul în care un agent economic căruia i se aplică, de asemenea, articolul 2 din Directiva 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului (*1) efectuează sau atribuie plata dobânzii în favoarea unei entități sau a unei construcții juridice care nu face obiectul impozitării efective și care este stabilită sau își are sediul conducerii efective într-o țară sau o jurisdicție din afara teritoriului menționat la articolul 7 din prezenta directivă și în afara domeniului teritorial de aplicare a acordurilor și mecanismelor care prevăd aceleași măsuri ca cele prevăzute în prezenta directivă sau măsuri echivalente acestora, se aplică dispozițiile de la cel de al doilea paragraf până la cel de al cincilea paragraf din prezentul alineat.
Plata se consideră efectuată sau atribuită în folosul imediat al oricărei persoane fizice care este rezidentă în alt stat membru decât agentul economic și care este definită la articolul 3 alineatul (6) din Directiva 2005/60/CE drept beneficiar efectiv al entității sau al construcției juridice. Identitatea persoanei fizice respective se stabilește în conformitate cu măsurile de precauție privind clientela prevăzute la articolul 7 și articolul 8 alineatul (1) litera (b) din directiva respectivă. Persoana fizică în cauză este considerată beneficiar efectiv, în sensul prezentei directive.
În sensul primului paragraf, categoriile de entități și construcții juridice menționate în lista orientativă din anexa I sunt considerate ca nefăcând obiectul impozitării efective.
Agentul economic menționat la primul paragraf stabilește forma juridică și locul în care este stabilită entitatea sau construcția juridică sau, după caz, sediul conducerii efective al acesteia utilizând informațiile comunicate de orice persoană fizică care acționează în numele entității sau al construcției juridice, în special în conformitate cu alineatul (1) literele (b) și (c), cu excepția cazului în care agentul economic deține informații mai fiabile care dovedesc faptul că informațiile primite nu sunt corecte sau sunt incomplete în sensul aplicării prezentului alineat.
În cazul în care o anumită entitate sau construcție juridică nu se încadrează la nicio categorie menționată în anexa I sau atunci când se încadrează la categoriile respective, dar pretinde că face obiectul impozitării efective, agentul economic menționat la primul paragraf stabilește dacă aceasta face obiectul impozitării efective pe baza unor informații care sunt general acceptate sau pe baza documentelor oficiale fie prezentate de entitatea sau de construcția juridică respectivă, fie disponibile prin intermediul măsurilor de precauție privind clientela luate în conformitate cu Directiva 2005/60/CE.
(4) În cazul în care o entitate sau o construcție juridică este considerată agent plătitor în momentul încasării plății unor dobânzi sau al atribuirii unei astfel de plăți în conformitate cu articolul 4 alineatul (2), plata dobânzii se consideră ca revenind următoarelor persoane fizice care se consideră a fi beneficiari efectivi în sensul prezentei directive:
(a)
orice persoană care are dreptul asupra veniturilor generate de activele care produc astfel de plăți sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată, la momentul primirii de către entitatea sau construcția juridică sau al atribuirii plății în numele acestora, proporțional cu dreptul pe care îl au asupra venitului respectiv;
(b)
pentru orice parte din venitul generat de activele care produc astfel de plăți, sau din celelalte active care reprezintă astfel de plăți, la care nicio persoană în sensul literei (a) nu are dreptul la momentul primirii de către entitatea sau construcția juridică sau al atribuirii plății în numele acestora, orice persoană care a contribuit direct sau indirect la activele entității sau ale construcției juridice în cauză, indiferent de faptul că persoana respectivă are sau nu dreptul asupra activelor sau veniturilor entității sau ale construcției juridice;
(c)
în absența unor persoane fizice menționate la litera (a) sau (b) care au dreptul în mod colectiv sau solidar asupra tuturor veniturilor generate de activele care produc o astfel de plată sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată, la momentul primirii sau al atribuirii plății dobânzii, orice persoană fizică, proporțional cu dreptul pe care îl are asupra venitului respectiv, care dobândește, la o dată ulterioară, dreptul asupra tuturor activelor care produc plata dobânzii sau asupra unei părți a acestora sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată. Valoarea totală care se consideră că revine unei astfel de persoane fizice nu depășește valoarea plăților de dobânzi primite de entitate sau de construcția juridică sau atribuite acestora, după deducerea oricărei părți atribuite, în conformitate cu prezentul alineat, unei persoane fizice menționate la litera (a) sau (b).
(*1) Directiva 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 octombrie 2005 privind prevenirea utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor și finanțării terorismului (JO L 309, 25.11.2005, p. 15).”"
4.
Articolele 3 și 4 se înlocuiesc cu următorul text:
„Articolul 3
Identificarea și determinarea reședinței beneficiarilor efectivi
(1) Fiecare stat membru adoptă și asigură aplicarea pe teritoriul său a procedurilor care îi permit agentului plătitor să identifice beneficiarii efectivi și reședința acestora în sensul articolelor 8-12.
Aceste proceduri trebuie să fie conforme cu standardele minime stabilite la alineatele (2) și (3).
(2) Agentul plătitor stabilește astfel identitatea beneficiarului efectiv, pe baza unor standarde minime care diferă în funcție de data la care au început relațiile dintre agentul plătitor și beneficiarul efectiv:
(a)
în cazul relațiilor contractuale instituite înainte de 1 ianuarie 2004, agentul plătitor stabilește identitatea beneficiarului efectiv, reprezentată de nume și adresă, pe baza informațiilor de care dispune, în special în temeiul reglementărilor în vigoare în statul în care își are sediul și al dispozițiilor din Directiva 2005/60/CE;
(b)
în cazul relațiilor contractuale instituite sau al tranzacțiilor efectuate în absența unor relații contractuale, începând cu 1 ianuarie 2004, agentul plătitor stabilește identitatea beneficiarului efectiv, reprezentată de nume, adresă, data și locul nașterii, în conformitate cu lista prevăzută la alineatul (4), de numărul de identificare fiscală sau un număr echivalent atribuit de statul membru în care beneficiarul efectiv este rezident fiscal, atunci când este precizat în documentația prezentată în scopul identificării beneficiarului efectiv. În cazul relațiilor contractuale instituite sau al tranzacțiilor efectuate în absența unor relații contractuale, înainte de 1 iulie 2015, se solicită informații cu privire la data și locul nașterii numai atunci când nu este disponibil un astfel de număr de identificare fiscală sau echivalentul acestuia.
Elementele menționate la litera (b) din primul paragraf se stabilesc pe baza unui pașaport sau a unei cărți de identitate oficiale sau a oricărui alt document de identitate oficial, după caz, astfel cum se precizează în lista menționată la alineatul (4), prezentat de beneficiarul efectiv. Orice astfel de detaliu care nu figurează în aceste documente se stabilește pe baza oricărui alt document justificativ oficial prezentat de beneficiarul efectiv.
(3) În cazul în care beneficiarul efectiv prezintă de bunăvoie un certificat de rezidență fiscală emis de o autoritate competentă dintr-o țară în ultimii trei ani anteriori datei plății sau la o dată ulterioară, atunci când plata se consideră ca revenind beneficiarului efectiv, se consideră că reședința acestui beneficiar se află în țara respectivă. În caz contrar, se consideră că beneficiarul este rezident în țara în care își are domiciliul stabil. Agentul plătitor determină domiciliul stabil al beneficiarului efectiv pe baza următoarelor standarde minime:
(a)
în cazul relațiilor contractuale stabilite înainte de 1 ianuarie 2004, agentul plătitor determină domiciliul stabil actual al beneficiarului efectiv pe baza celor mai fiabile informații de care dispune, în special în temeiul reglementărilor în vigoare în statul în care își are sediul și în temeiul Directivei 2005/60/CE;
(b)
în cazul relațiilor contractuale instituite sau al tranzacțiilor efectuate în lipsa unor relații contractuale, începând cu 1 ianuarie 2004, agentul plătitor determină domiciliul stabil actual al beneficiarului efectiv pe baza adresei care reiese din procedurile de identificare descrise la alineatul (2) primul paragraf litera (b) și o actualizează pe baza celor mai recente documente aflate la dispoziția agentului plătitor.
În situația menționată la litera (b) din primul paragraf, în care beneficiarii efectivi prezintă un pașaport, o carte de identitate oficială sau orice alt document de identitate oficial emis de un stat membru și declară că sunt rezidenți într-o țară terță, reședința se stabilește cu ajutorul unui certificat de rezidență fiscală emis în ultimii trei ani anteriori datei plății sau la o dată ulterioară, atunci când plata se consideră ca revenind beneficiarului efectiv, de către autoritatea competentă din țara terță în care beneficiarul efectiv declară că este rezident. În lipsa prezentării unui astfel de certificat, se consideră că reședința se află în statul membru care a eliberat pașaportul sau cartea de identitate oficială sau orice alt act de identitate oficial. În cazul beneficiarilor efectivi pentru care agentul plătitor dispune de documente oficiale care le atestă rezidența fiscală într-o altă țară decât cea în care își au domiciliul stabil, pe baza privilegiilor conferite de statutul lor diplomatic sau de alte norme convenite la nivel internațional, reședința acestora se determină cu ajutorul documentelor oficiale aflate la dispoziția agentului plătitor.
(4) Până la 31 decembrie 2014, fiecare stat membru care atribuie numere de identificare fiscală sau echivalentul acestora informează Comisia cu privire la structura și la formatul acestor numere, precum și la documentația oficială care conține informații cu privire la numerele de identificare fiscală atribuite. Fiecare stat membru informează de asemenea Comisia în cazul în care survin eventuale modificări în acest sens. Comisia are obligația de a publica o listă generală cu informațiile primite în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 4
Agenții plătitori
(1) Un agent economic stabilit într-un stat membru, care plătește dobânzi sau atribuie o astfel de plată în folosul imediat al beneficiarului efectiv, este considerat agent plătitor în sensul prezentei directive.
În sensul prezentului alineat, nu este important dacă agentul economic în cauză este debitorul sau emitentul creanței sau al titlului sau dacă este agentul economic mandatat de debitor sau emitent sau de beneficiarul efectiv să efectueze plata venitului sau să atribuie respectiva plată.
Un agent economic stabilit într-un stat membru este de asemenea considerat agent plătitor în sensul prezentei directive dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
plătește dobânzi sau atribuie o astfel de plată unui alt agent economic, inclusiv unui sediu permanent sau unei filiale a primului agent economic, stabilit în afara teritoriului menționat la articolul 7 și în afara domeniului teritorial de aplicare a acordurilor și a mecanismelor care prevăd aceleași măsuri ca cele prevăzute în prezenta directivă sau măsuri echivalente acestora; și
(b)
primul agent economic are motive să creadă, pe baza informațiilor disponibile, că al doilea agent economic va efectua plata venitului sau va atribui respectiva plată în folosul imediat al unui beneficiar efectiv care este o persoană fizică cunoscută de primul agent economic ca fiind rezidentă într-un alt stat membru, ținând seama de dispozițiile articolului 3.
Atunci când condițiile menționate la literele (a) și (b) din primul paragraf sunt îndeplinite, plata efectuată sau atribuită de primul agent economic se consideră ca fiind efectuată sau atribuită în folosul imediat al beneficiarului efectiv menționat la litera (b) din acel paragraf.
(2) O entitate sau o construcție juridică care își are sediul conducerii efective într-un stat membru și care nu face obiectul impozitării efective în temeiul normelor generale de impozitare directă aplicabile fie în statul membru în cauză, fie în statul membru în care este stabilită sau în altă țară sau jurisdicție în care este rezident fiscal, este considerată drept agent plătitor în momentul încasării plății unor dobânzi sau al atribuirii unei astfel de plăți.
În sensul prezentului alineat, categoriile de entități și construcții juridice menționate în lista orientativă din anexa II nu sunt considerate ca făcând obiectul impozitării efective.
În cazul în care o entitate sau o construcție juridică nu figurează în niciuna dintre categoriile menționate în lista orientativă din anexa II sau atunci când face obiectul anexei respective, dar pretinde că face obiectul impozitării efective, agentul economic stabilește dacă aceasta face obiectul impozitării efective pe baza unor informații care sunt general acceptate sau pe baza unor documente oficiale, fie prezentate de entitatea sau de construcția juridică respectivă, fie disponibile prin intermediul măsurilor de precauție privind clientela luate în conformitate cu Directiva 2005/60/CE.
Orice agent economic stabilit într-un stat membru care efectuează sau atribuie plata dobânzii în favoarea unei entități sau a unei construcții juridice menționate la prezentul alineat și care își are sediul conducerii efective în alt stat membru decât cel în care este stabilit agentul economic comunică autorității competente din statul membru în care este stabilit următoarele date, utilizând informațiile indicate la articolul 2 alineatul (3) al patrulea paragraf sau alte informații disponibile:
(i)
numele sau denumirea, dacă există, a entității sau a construcției juridice;
(ii)
forma juridică a acesteia;
(iii)
sediul conducerii efective al acesteia;
(iv)
valoarea totală a plății dobânzii, specificată în conformitate cu articolul 8, efectuată sau atribuită entității sau construcției juridice;
(v)
data ultimei plăți a dobânzii.
Persoanele fizice care sunt considerate beneficiari efectivi ai plății dobânzii efectuate sau atribuite entităților sau construcțiilor juridice menționate la primul paragraf din prezentul alineat se determină în conformitate cu normele prevăzute la articolul 2 alineatul (4). În cazul în care se aplică articolul 2 alineatul (4) litera (c), entitatea sau construcția juridică furnizează autorității competente a statului membru în care își are sediul conducerii efective informațiile prevăzute la articolul 8 alineatul (1) al doilea paragraf, ori de câte ori o persoană fizică dobândește, la o dată ulterioară, dreptul asupra activelor care produc o astfel de plată a dobânzii sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată. Entitatea sau construcția juridică informează, de asemenea, autoritatea competentă cu privire la orice schimbare a sediului conducerii sale efective.
Obligațiile menționate la paragraful al cincilea sunt menținute 10 ani de la data primirii sau atribuirii ultimei plăți de dobânzi de către entitate sau de către construcția juridică sau de la ultima dată la care persoana fizică a dobândit dreptul asupra activelor care produc o astfel de plată sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată, oricare dintre aceste date survine mai târziu.
Dacă o entitate sau o construcție juridică, în cazul în care se aplică articolul 2 alineatul (4) litera (c), și-a mutat sediul conducerii efective în alt stat membru, autoritatea competentă a primului stat membru comunică autorității competente din noul stat membru următoarele informații:
(i)
valoarea plăților de dobânzi primite de entitate sau de construcția juridică sau atribuite acestora, care nu este încă acoperită de drepturile precedente asupra activelor relevante;
(ii)
data primirii ultimei plăți de dobânzi de entitate sau de construcția juridică sau a atribuirii în favoarea acestora sau ultima dată la care persoana fizică a dobândit dreptul asupra tuturor activele care produc o astfel de plată sau a unei părți din acestea sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată, oricare dintre aceste date survine mai târziu.
Prezentul alineat nu se aplică în cazul în care entitatea sau construcția juridică furnizează dovezi referitoare la încadrarea sa în una dintre următoarele categorii:
(a)
este un organism de plasament colectiv sau un fond sau schemă de plasament colectiv conform definiției de la articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (d) punctele (i) și (iii) sau litera (e) punctele (i) și (iii);
(b)
este o instituție care furnizează servicii de pensii sau de asigurare sau un organism mandatat de o astfel de instituție să îi gestioneze activele;
(c)
este recunoscută în temeiul procedurii aplicabile în statul membru în care își are rezidența fiscală sau sediul conducerii efective ca fiind scutită de la impozitarea efectivă, în conformitate cu normele generale privind impozitarea directă, deoarece funcționează exclusiv în scopuri caritabile, în beneficiul public;
(d)
reprezintă un caz de proprietate efectivă partajată pentru care agentul economic care efectuează sau atribuie plata a determinat identitatea și reședința tuturor beneficiarilor efectivi implicați, în conformitate cu articolul 3, și, prin urmare, agentul economic acționează ca agent plătitor în conformitate cu alineatul (1) din prezentul articol.
(3) O entitate în sensul alineatului (2) care este similară unui organism de plasament colectiv sau altor fonduri sau scheme de plasament colectiv la care se face referire la alineatul (2) al optulea paragraf litera (a) are opțiunea, în sensul prezentei directive, de a fi tratată ca o astfel de entitate, fond de investiții sau schemă.
În cazul în care o entitate își exercită această opțiune, statul membru în care este situat sediul conducerii efective emite un certificat în acest sens. Entitatea prezintă certificatul în cauză agentului economic care efectuează sau atribuie plata dobânzii. În cazul respectiv, agentul economic este scutit de obligațiile prevăzute la alineatul (2) al patrulea paragraf.
Statele membre stabilesc normele detaliate privind această opțiune menționată în prezentul alineat primul paragraf pentru entitățile cu sediul conducerii efective pe teritoriul lor, pentru a asigura aplicarea efectivă a prezentei directive.”
5.
Articolul 6 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 6
Definiția plății dobânzilor
(1) În sensul prezentei directive, prin «plata unor dobânzi» se înțelege:
(a)
dobânzi plătite sau înregistrate în cont, legate de creanțe de orice fel, însoțite sau nu de garanții ipotecare sau de o clauză de participare la beneficiile debitorului, în special veniturile din fonduri publice și din obligațiuni de împrumut, inclusiv primele și loturile atașate acestora; penalitățile pentru întârzierea plăților nu sunt considerate plată a unor dobânzi;
(b)
orice venituri plătite sau realizate sau înregistrate ca atare într-un cont, legate de titluri de orice tip, cu excepția cazurilor în care veniturile sunt direct considerate plată a dobânzii, în conformitate cu litera (a), (c), (d) sau (e), și atunci când:
(i)
condițiile de rentabilitate a capitalului definite la data emiterii garantează că investitorul, la scadență, primește cel puțin 95 % din capitalul investit; sau
(ii)
condițiile definite la data emiterii prevăd că venitul provenit din titluri este legat în proporție de cel puțin 95 % de dobânzile sau de veniturile de tipul celor menționate la litera (a), (c), (d) sau (e);
(c)
dobânzi acumulate sau capitalizate obținute cu ocazia cesionării, a rambursării sau a răscumpărării menționate la litera (a) și orice venituri acumulate sau capitalizate obținute cu ocazia cesionării, a rambursării sau a răscumpărării titlurilor menționate la litera (b);
(d)
venituri generate de plățile menționate la litera (a), (b) sau (c) din prezentul alineat, în mod direct sau indirect, prin intermediul unei entități sau construcții juridice menționate la articolul 4 alineatul (2), dacă sunt distribuite de oricare dintre următoarele:
(i)
organisme de plasament colectiv sau alte fonduri sau scheme de plasament colectiv care fie sunt înregistrate ca atare în conformitate cu legislația oricărui stat membru sau din țările Spațiului Economic European care nu sunt membre ale Uniunii, fie regulamentele sau documentele lor constitutive sunt reglementate de legislația privind fondurile sau schemele de investiții colective a unuia dintre aceste state sau țări. Această normă se aplică indiferent de forma juridică a acestor organisme, fonduri sau scheme și indiferent de orice restricție impusă unui grup limitat de investitori cu privire la achiziționarea, cesionarea sau răscumpărarea părților sau unităților lor;
(ii)
entități care au exercitat opțiunea descrisă la articolul 4 alineatul (3);
(iii)
orice fond sau schemă de plasament colectiv stabilită în afara teritoriului menționat la articolul 7 și în afara Spațiului Economic European. Această normă se aplică indiferent de forma juridică a fondului sau a schemei în cauză și indiferent de orice restricție impusă unui grup limitat de investitori cu privire la achiziționarea, cesionarea sau răscumpărarea părților sau unităților sale;
(e)
venituri realizate cu ocazia cesionării, a rambursării sau a răscumpărării unor părți sau a unor unități în următoarele organisme, entități, construcții juridice, fonduri sau scheme de investiții, când acestea investesc în mod direct sau indirect prin intermediul altor organisme, fonduri sau scheme de investiții similare sau prin intermediul entităților sau al construcțiilor juridice la care se face referire la articolul 4 alineatul (2), mai mult de 40 % din activele lor în creanțe, astfel cum se menționează la litera (a) din prezentul alineat, sau în titluri, astfel cum se menționează la litera (b) din prezentul alineat:
(i)
organisme de plasament colectiv sau alte fonduri sau scheme de plasament colectiv care fie sunt înregistrate ca atare în conformitate cu legislația oricărui stat membru sau din țările Spațiului Economic European care nu sunt membre ale Uniunii, fie regulamentele sau documentele lor constitutive sunt reglementate de legislația privind fondurile sau schemele de investiții colective a unuia dintre aceste state sau țări. Această normă se aplică indiferent de forma juridică a acestor organisme, fonduri sau scheme și indiferent de orice restricție impusă unui grup limitat de investitori cu privire la achiziționarea, cesionarea sau răscumpărarea părților sau unităților lor;
(ii)
entități care au exercitat opțiunea descrisă la articolul 4 alineatul (3);
(iii)
orice fond sau schemă de plasament colectiv stabilită în afara teritoriului menționat la articolul 7 și în afara Spațiului Economic European. Această normă se aplică indiferent de forma juridică a fondului sau a schemei în cauză și indiferent de orice restricție impusă unui grup limitat de investitori cu privire la achiziționarea, cesionarea sau răscumpărarea părților sau unităților sale.
În sensul acestei litere, activele pe care organismele, entitățile sau fondurile sau schemele de investiții trebuie să le dețină drept garanție conform clauzelor acordurilor, ale contractelor sau ale altor documente juridice pentru a le permite să își realizeze obiectivele în ceea privește investițiile și la care investitorul nu este parte și nu dispune de drepturi prevăzute de lege, nu sunt considerate creanțe, astfel cum se menționează la litera (a), sau titluri, astfel cum se menționează la litera (b);
(f)
beneficiile generate de un contract de asigurare de viață, dacă:
(i)
contractul cuprinde o garanție de rentabilitate a veniturilor; sau
(ii)
performanța reală a contractului este legată, în proporție de peste 40 %, de dobânzi sau de venituri menționate la literele (a), (b), (c), (d) și (e).
În sensul acestei litere, excedentul oricăror rambursări sau rambursări parțiale efectuate de asigurător înainte de maturitatea contractului de asigurare de viață, precum și excedentul oricăror sume plătite de asigurător față de suma tuturor plăților efectuate în favoarea asigurătorului în temeiul aceluiași contract de asigurare de viață se consideră ca fiind un beneficiu generat de un contract de asigurare de viață. În cazul transferării unei asigurări de viață, integral sau parțial, către o terță parte, excedentul valorii contractului cesionat față de suma tuturor plăților efectuate în favoarea asigurătorului se consideră, de asemenea, ca fiind un beneficiu generat de un contract de asigurare de viață. Beneficiul generat de un contract de asigurare de viață care prevede exclusiv plata unei pensii sau a unei anuități fixe pentru o perioadă de cel puțin cinci ani este considerat ca atare numai dacă este o rambursare sau un transfer către o terță parte care se efectuează înaintea încheierii perioadei de cinci ani. O sumă plătită exclusiv în cazul decesului, al invalidității sau al bolii nu se consideră un beneficiu generat de un contract de asigurare de viață.
Cu toate acestea, statele membre pot să includă veniturile menționate la litera (e) din primul paragraf în definiția plății dobânzii, în cazul organismelor de plasament colectiv sau al altor fonduri sau scheme de plasament colectiv, care fie sunt înregistrate în conformitate cu normele acestora, fie au regulamente sau documente constitutive reglementate de legislația acestora, numai în măsura în care respectivele venituri corespund unor venituri care, în mod direct sau indirect, provin din plata unor dobânzi în sensul literei (a), (b) sau (c) din respectivul paragraf.
În ceea ce privește primul paragraf litera (f) punctul (ii), un stat membru poate opta să includă beneficiile în definiția plății dobânzii, indiferent de componența performanței, dacă acestea sunt plătite de către un asigurător stabilit în statul respectiv sau obținute de la acesta.
Atunci când un stat membru recurge la una sau la ambele opțiuni menționate la al doilea și al treilea paragraf, acesta trebuie să notifice Comisia. Comisia publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene faptul că această opțiune a fost exercitată și, începând cu data publicării, exercitarea acestei opțiuni trebuie respectată și de celelalte state membre.
(2) În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf litera (b), atunci când un agent plătitor nu deține informații privind valoarea veniturilor plătite, realizate sau creditate, valoarea totală a plății se consideră ca fiind plată de dobânzi.
În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf litera (c), atunci când un agent plătitor nu deține informații privind valoarea dobânzilor sau a veniturilor acumulate sau capitalizate în momentul cesionării, rambursării sau răscumpărării, valoarea totală a plății se consideră ca fiind plată de dobânzi.
În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf literele (d) și (e), în cazul în care un agent plătitor nu dispune de nicio informație privind partea din venituri care provine din plata unor dobânzi în sensul literei (a), (b) sau (c) din respectivul paragraf, valoarea globală a veniturilor se consideră ca fiind plată de dobânzi.
În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf litera (f), atunci când un agent plătitor nu deține informații privind valoarea beneficiilor generate de un contract de asigurare de viață, valoarea totală a plății se consideră ca fiind plată de dobânzi.
(3) În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf litera (e), în cazul în care un agent plătitor nu dispune de nicio informație privind procentul de active investit în creanțe sau în titluri relevante sau în părți sau unități definite la litera în cauză, respectivul procent se consideră a fi mai mare de 40 %. Când agentul plătitor nu este în măsură să determine valoarea venitului realizat de beneficiarul efectiv, venitul se consideră ca fiind produsul cesionării, al rambursării sau al răscumpărării părților sau a unităților în cauză.
În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf litera (f) punctul (ii), atunci când un agent plătitor nu deține informații privind procentul de performanță legat de plata dobânzilor, în sensul literei (a), (b), (c), (d) sau (e) din respectivul paragraf, acel procent este considerat a fi peste 40 %.
(4) În cazul în care plata unei dobânzi definită la alineatul (1) se efectuează sau se creditează în contul unei entități sau al unei construcții juridice menționate la articolul 4 alineatul (2), plata este considerată ca revenind persoanei fizice menționate la articolul 2 alineatul (4). În cazul entităților, această dispoziție se aplică numai dacă entitatea nu și-a exercitat opțiunea prevăzută la articolul 4 alineatul (3).
(5) În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf literele (c) și (e), statele membre au posibilitatea să solicite agenților plătitori de pe teritoriul lor să anualizeze dobânzile sau alte venituri relevante pe o perioadă care nu poate să depășească un an și să trateze respectivele dobânzi anualizate sau venituri relevante ca plăți de dobânzi, chiar dacă nu are loc nicio cesionare, răscumpărare sau rambursare în cursul respectivei perioade.
(6) Prin derogare de la alineatul (1) primul paragraf literele (d) și (e), statele membre pot decide să excludă din definiția plății de dobânzi orice venit menționat în dispozițiile respective care provine de la organisme, entități sau fonduri de investiții sau scheme ale căror regulamente sau documente constitutive sunt reglementate de legislația unui acestora, dacă investițiile directe sau indirecte ale respectivelor organisme, entități, fonduri sau scheme în creanțele menționate la litera (a) din respectivul paragraf sau în titlurile menționate la litera (b) din respectivul paragraf nu depășesc 15 % din activele lor.
Prin derogare de la alineatul (4), statele membre pot decide să excludă din definiția plății de dobânzi de la alineatul (1) acele plăți de dobânzi efectuate sau creditate în contul unei entități sau al unei construcții juridice menționate la articolul 4 alineatul (2) și care își are sediul conducerii efective pe teritoriul lor, dacă investițiile directe sau indirecte ale respectivelor entități sau construcții juridice în creanțele menționate la alineatul (1) primul paragraf litera (a) sau în titlurile menționate la litera (b) din respectivul paragraf nu depășesc 15 % din activele acesteia. În cazul entităților, această dispoziție se aplică numai dacă entitatea nu și-a exercitat opțiunea prevăzută la articolul 4 alineatul (3).
Dacă un stat membru recurge la una sau la ambele opțiuni menționate la primul și al doilea paragraf, acesta trebuie să notifice Comisia. Comisia publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene faptul că această opțiune a fost exercitată și, începând cu data publicării, exercitarea acestei opțiuni trebuie respectată și de celelalte state membre.
(7) Începând cu 1 ianuarie 2016, pragurile de 40 % menționate la alineatul (1) primul paragraf litera (e) și litera (f) punctul (ii) și la alineatul (3) sunt de 25 %.
(8) Procentele menționate la alineatul (1) primul paragraf litera (e) și la alineatul (6) se stabilesc în funcție de politica în materie de investiții sau de strategiile și obiectivele în materie de investiții, definite în documentele care reglementează operațiunile organismelor, entităților sau ale fondurilor sau schemelor de investiții în cauză.
În sensul prezentului alineat, documentele includ:
(a)
regulamentul sau documentele constitutive ale organismelor, entităților sau fondurilor sau schemelor de investiții în cauză;
(b)
orice acord, contract sau alt document juridic încheiat de organismele, entitățile sau fondurile sau schemele de investiții în cauză care este pus la dispoziția unui agent economic; și
(c)
orice prospect sau document similar publicat de organismele, entitățile sau fondurile sau schemele de investiții în cauză sau în numele acestora, care este pus la dispoziția investitorilor săi.
În cazul în care documentele nu definesc politica sau strategia și obiectivele în materie de investiții, procentele respective se stabilesc pe baza componenței reale a activelor deținute de organismele, entitățile sau de fondurile sau schemele de investiții în cauză, astfel cum rezultă aceasta din media valorii activelor la începutul sau la data primului raport semestrial și la sfârșitul ultimului exercițiu contabil anterior datei la care agentul plătitor a efectuat sau a atribuit plata unor dobânzi către beneficiarul efectiv. În cazul organismelor, entităților sau construcțiilor juridice sau al fondurilor sau schemelor de investiții nou înființate, această componență reală se determină pe baza mediei valorii activelor înregistrate la începutul și la data primei evaluări a activelor, astfel cum se prevede în documentele care reglementează funcționarea organismelor, entităților sau fondurilor sau schemelor de investiții în cauză.
Componența activelor este evaluată în conformitate cu normele aplicabile în statul membru sau într-o țară din Spațiul Economic European care nu este membră a Uniunii, în care este înregistrat ca atare organismul de plasament colectiv sau fondul sau schema de investiții sau în temeiul legislației căreia sunt reglementate regulamentele sau documentele constitutive ale acestora. Componența evaluată astfel este obligatorie pentru alte state membre.
(9) Veniturile menționate la alineatul (1) primul paragraf litera (b) sunt considerate ca reprezentând plata unor dobânzi doar în măsura în care titlurile care generează respectivele venituri au fost emise prima dată la 1 iulie 2014 sau după această dată. Titlurile emise anterior datei respective nu sunt luate în considerare pentru calculul procentelor menționate la alineatul (1) primul paragraf litera (e) și la alineatul (6).
(10) Beneficiile generate de un contract de asigurare de viață sunt considerate ca reprezentând plata unor dobânzi în conformitate cu alineatul (1) primul paragraf litera (f) doar în măsura în care contractul care generează beneficiile în cauză a fost încheiat prima dată la 1 iulie 2014 sau după această dată.
(11) Statele membre au opțiunea de a considera veniturile la care se face referire la alineatul (1) primul paragraf litera (e) punctul (i), realizate cu ocazia cesionării, a rambursării sau a achiziționării unor părți sau a unor unități ale unor organisme de plasament colectiv cu personalitate juridică, care nu sunt OPCVM-uri autorizate în conformitate cu Directiva 2009/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului (*2), drept plăți de dobânzi numai în măsura în care au fost acumulate de aceste organisme la 1 iulie 2014 sau după această dată.
(*2) Directiva 2009/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind organismele de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM) (JO L 302, 17.11.2009, p. 32).”"
6.
Articolul 8 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 8
Comunicarea informațiilor de către agentul plătitor
(1) În cazul în care beneficiarul efectiv al dobânzilor este rezident al unui alt stat membru decât cel în care se află sediul agentului plătitor, conținutul minim al informațiilor pe care agentul plătitor trebuie să le comunice autorității competente din statul membru unde își are sediul este următorul:
(a)
identitatea și reședința beneficiarului efectiv, stabilite în conformitate cu articolul 3, sau, în cazul proprietății efective partajate, identitatea și reședința tuturor beneficiarilor efectivi aflați sub incidența domeniului de aplicare al articolului 1 alineatul (1);
(b)
numele sau denumirea și adresa agentului plătitor;
(c)
numărul de cont al beneficiarului efectiv sau, în lipsa acestuia, identificarea creanței generatoare a plății de dobânzi sau a contractului de asigurare de viață, a titlului, a părții sau a unității care generează această plată;
(d)
informații privind plata dobânzilor în conformitate cu alineatul (2).
În cazul în care beneficiarul efectiv își are reședința într-un stat membru altul decât cel în care agentul plătitor își are sediul de gestionare efectivă în conformitate cu articolul 4 alineatul (2), un astfel de agent plătitor furnizează autorităților competente din statul membru în care își are sediul de gestionare efectivă informațiile menționate la primul paragraf literele (a)-(d) din prezentul alineat. În plus, acest agent plătitor comunică următoarele informații:
(i)
valoarea totală a plăților de dobânzi primite sau atribuite, care sunt considerate ca revenind beneficiarilor efectivi;
(ii)
atunci când o persoană fizică devine beneficiar efectiv în sensul articolului 2 alineatul (4) litera (c), suma care este considerată ca revenind persoanei fizice respective și data la care se consideră că îi revine.
(2) Conținutul minim al informațiilor pe care agentul plătitor trebuie să le comunice în ceea ce privește plata dobânzilor trebuie să facă distincția între plățile de dobânzi, conform următoarelor categorii, și să indice:
(a)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (a): valoarea dobânzilor plătite sau creditate;
(b)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (b): fie valoarea veniturilor plătite, realizate sau creditate, fie valoarea totală a plății;
(c)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (c) sau (e): fie valoarea dobânzilor sau a veniturilor menționate la respectivele litere, fie valoarea totală a produsului cesionării, răscumpărării sau rambursării;
(d)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (d): fie valoarea veniturilor menționate la respectiva literă, fie valoarea totală a distribuirii;
(e)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (4): valoarea dobânzilor care revin fiecărui beneficiar efectiv care îndeplinește condițiile enunțate la articolul 1 alineatul (1);
(f)
în cazul în care un stat membru recurge la opțiunea prevăzută la articolul 6 alineatul (5): valoarea dobânzilor anualizate sau a altor venituri relevante;
(g)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (f): fie beneficiul calculat în conformitate cu respectiva dispoziție, fie valoarea totală a plății. Atunci când, în cazul transferării către o terță parte, agentul plătitor nu deține nicio informație cu privire la valoarea transferată: suma plăților efectuate către asigurătorul de viață în conformitate cu contractul de asigurare de viață.
Agentul plătitor informează autoritatea competentă din statul membru în care este stabilit sau, în cazul unui agent plătitor menționat la articolul 4 alineatul (2), acesta informează autoritățile competente ale statului membru în care își are sediul conducerea sa efectivă, atunci când comunică sumele totale în conformitate cu literele (b), (c), (d) și (e) din primul paragraf al prezentului alineat.
(3) În cazul proprietății efective partajate, agentul plătitor informează autoritatea competentă din statul membru în care este stabilit sau, în cazul unui agent plătitor menționat la articolul 4 alineatul (2), acesta informează autoritățile competente ale statului membru în care își are sediul conducerii efective, dacă suma comunicată pentru fiecare beneficiar efectiv este suma totală care revine în mod colectiv beneficiarilor efectivi, partea reală care îi revine beneficiarului efectiv respectiv sau o parte egală.
(4) Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (2), statele membre pot permite agenților plătitori să comunice numai următoarele informații:
(a)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (a), (b) sau (d): valoarea totală a dobânzilor sau a veniturilor;
(b)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (c) sau (e): valoarea totală a produsului cesionării, răscumpărării sau rambursării legate de plata în cauză;
(c)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (f): fie beneficiile cu privire la care autoritatea competentă a statului membru în care își are rezidența fiscală beneficiarul efectiv nu a fost informat într-un alt mod de către agentul plătitor, nici direct, nici prin intermediul reprezentantului fiscal al acestuia ori al autorității competente a unui alt stat membru ca urmare a unor dispoziții legislative altele decât cele necesare în scopul punerii în aplicare a prezentei directive, fie suma totală plătită sau obținută în temeiul unor contracte de asigurare de viață care generează astfel de plăți.
Agentul plătitor precizează dacă raportează sumele totale în conformitate cu literele (a), (b) și (c) din primul paragraf al prezentului alineat.”
7.
Articolul 9 se modifică după cum urmează:
(a)
se adaugă următoarele alineate:
„(1a) Autoritatea competentă a statului membru în care este stabilit agentul economic comunică informațiile menționate la articolul 4 alineatul (2) al patrulea paragraf autorității competente a altui stat membru în care entitatea sau construcția juridică își are sediului conducerii efective.
(1b) Atunci când un agent plătitor în sensul articolului 4 alineatul (2) și-a mutat sediul conducerii efective în alt stat membru, autoritatea competentă a primului stat membru comunică autorității competente a noului stat membru informațiile menționate la articolul 4 alineatul (2) al șaptelea paragraf.”;
(b)
alineatul (2) se înlocuiește cu următorul text:
„(2) Comunicarea informațiilor are un caracter automat și trebuie să aibă loc cel puțin o dată pe an, în termen de șase luni de la încheierea exercițiului fiscal al statului membru în care se află agentul plătitor sau agentul economic, și acoperă următoarele evenimente care au avut loc în cursul anului:
(i)
toate plățile de dobânzi;
(ii)
toate situațiile în care persoane fizice au devenit beneficiari efectivi în sensul articolului 2 alineatul (4);
(iii)
toate schimbările la nivelul sediului conducerii efective al unui agent plătitor menționat la articolul 4 alineatul (2).”
8.
Articolul 10 se modifică după cum urmează:
(a)
alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:
„(1) În cursul unei perioade de tranziție care începe la data menționată la articolul 17 alineatele (2) și (3) și sub rezerva articolul 13 alineatul (1), Luxemburg și Austria nu sunt obligate să aplice dispozițiile capitolului II.
Aceste țări au, totuși, dreptul să primească informații din partea altor state membre în conformitate cu capitolul II.
În timpul perioadei de tranziție, prezenta directivă are drept obiectiv garantarea unei impozitări efective minime a veniturilor din economii sub forma plății unor dobânzi efectuate într-un stat membru în favoarea unor beneficiari efectivi, persoane fizice, rezidenți fiscali ai unui alt stat membru.”;
(b)
alineatul (3) se înlocuiește cu următorul text:
„(3) La sfârșitul perioadei de tranziție, Luxemburg și Austria trebuie să aplice dispozițiile capitolului II și încetează perceperea unei rețineri la sursă, precum și aplicarea împărțirii încasărilor, prevăzute la articolul 11 și, respectiv, la articolul 12. Dacă în cursul perioadei de tranziție unul dintre aceste state membre optează să aplice dispozițiile capitolului II, acesta nu mai aplică reținerea la sursă și împărțirea încasărilor prevăzute la articolul 11 și, respectiv, la articolul 12.”
9.
Articolul 11 se modifică după cu urmează:
(a)
alineatele (1) și (2) se înlocuiesc cu următorul text:
„(1) În cursul perioadei de tranziție prevăzute în articolul 10, în cazul în care beneficiarul efectiv al dobânzilor este rezident al unui stat membru altul decât cel în care este stabilit sau, în cazul unui agent plătitor menționat la articolul 4 alineatul (2), atunci când acesta își are sediul conducerii efective, Luxemburg și Austria percep o reținere la sursă de 15 % în primii trei ani ai perioadei de tranziție, de 20 % în următorii trei ani și de 35 % în continuare.
(2) Agentul plătitor aplică reținerea la sursă după cum urmează:
(a)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (a): din valoarea dobânzilor plătite sau creditate;
(b)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (b): din valoarea veniturilor plătite, realizate sau creditate;
(c)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (c) sau (e): fie din valoarea dobânzilor sau a veniturilor prevăzute la aceste alineate, fie printr-o taxare cu efect similar taxării beneficiarului efectiv asupra valorii totale a produsului cesionării, răscumpărării sau rambursării;
(d)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (d): din valoarea veniturilor menționate la respectiva literă;
(e)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (4): din valoarea dobânzilor care revin fiecărui beneficiar efectiv care îndeplinește condițiile enunțate la articolul 1 alineatul (1). Suma totală pentru care se percep taxe nu trebuie să depășească valoarea plății dobânzilor primite de entitate sau de construcția juridică sau atribuite acesteia;
(f)
în cazul în care un stat membru recurge la opțiunea prevăzută la articolul 6 alineatul (5): din valoarea dobânzilor anualizate sau a altor venituri relevante;
(g)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (f): din beneficiul calculat în conformitate cu respectiva dispoziție. Statele membre pot permite agenților plătitori să perceapă reținerea la sursă numai asupra beneficiilor în legătură cu care autoritatea competentă a statului membru de rezidență al beneficiarului efectiv nu a fost informată încă, de către agentul plătitor sau de reprezentanții fiscali ai acestuia ca urmare a unei dispoziții legislative, alta decât cele necesare pentru punerea în aplicarea a prezentei directive.
Atunci când transferă venitul generat de reținerea la sursă către autoritatea competentă, agentul plătitor o informează pe aceasta cu privire la numărul beneficiarilor efectivi vizați de perceperea reținerii la sursă, clasificați în funcție de statul membru de rezidență.”;
(b)
la alineatul (3), trimiterea la „alineatului (2) literele (a) și (b)” devine o trimitere la „alineatului (2) literele (a), (b) și (c)”;
(c)
alineatul (5) se înlocuiește cu următorul text:
„(5) În cursul perioadei de tranziție, statele membre care percep reținerea la sursă pot să prevadă că un agent economic care plătește dobânzi sau care atribuie plata unor dobânzi către o entitate sau construcție juridică menționată la articolul 4 alineatul (2), care își are sediul conducerii efective în alt stat membru, este considerat drept agent plătitor în locul respectivei entități sau construcții juridice și percepe reținerea la sursă pe respectivele dobânzi, cu excepția cazului în care entitatea sau construcția juridică respectivă a acceptat în mod oficial ca denumirea sa, în cazul în care există, forma sa juridică, sediul conducerii efective, precum și valoarea totală a dobânzilor care îi sunt plătite sau atribuite să fie comunicate în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) al patrulea paragraf.”
10.
Articolul 13 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 13
Excepții la sistemul reținerii la sursă
(1) Statele membre care percep o reținere la sursă în conformitate cu articolul 11 prevăd una dintre următoarele proceduri, pentru a permite beneficiarilor efectivi să solicite neaplicarea unei astfel de rețineri:
(a)
o procedură care îi permite beneficiarului efectiv să autorizeze în mod expres agentul plătitor să comunice informații în conformitate cu capitolul II; această autorizație acoperă toate dobânzile care îi revin beneficiarului efectiv de la agentul plătitor în cauză; în acest caz, se aplică dispozițiile articolului 9;
(b)
o procedură care garantează că reținerea la sursă nu se percepe în cazul în care beneficiarul efectiv îi prezintă agentului său plătitor un certificat eliberat pe numele său de autoritatea competentă din statul membru unde își are rezidența fiscală în conformitate cu dispozițiile alineatului (2).
(2) La cererea beneficiarului efectiv, autoritatea competentă din statul membru unde se află rezidența sa fiscală eliberează un certificat care conține următoarele informații:
(a)
numele, adresa, numărul de identificare fiscală sau echivalentul acestuia, data și locul nașterii beneficiarului efectiv;
(b)
numele sau denumirea și adresa agentului plătitor;
(c)
numărul de cont al beneficiarului efectiv sau, în lipsa acestuia, identificarea titlului de creanță.
Acest certificat este valabil cel mult trei ani. Se eliberează oricărui beneficiar efectiv care l-a solicitat, în termen de două luni de la înaintarea cererii.”
11.
Articolul 14 se modifică după cum urmează:
(a)
la alineatul (2), teza introductivă se înlocuiește cu următorul text:
„În cazul în care plata unor dobânzi atribuită unui beneficiar efectiv a fost supusă reținerii la sursă în statul membru al agentului plătitor, statul membru unde își are rezidența fiscală beneficiarul efectiv îi acordă acestuia un credit fiscal egal cu valoarea acestei rețineri, în conformitate cu legislația sa internă.”;
(b)
alineatul (3) se înlocuiește cu următorul text:
„(3) În cazul în care, pe lângă reținerea la sursă prevăzută la articolul 11, plata unor dobânzi atribuită unui beneficiar efectiv a fost supusă oricărei alte rețineri la sursă, iar statul membru în care beneficiarul efectiv este rezident fiscal acordă un credit fiscal pentru această reținere la sursă în conformitate cu legislația sa națională sau cu convenții privind dubla impozitare, această a doua reținere la sursă este creditată înainte de aplicarea procedurii prevăzute la alineatul (2).”
12.
La articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf, termenul „anexă” se înlocuiește cu „anexa III”.
13.
La articolul 18, teza introductivă se înlocuiește cu următorul text:
„Comisia prezintă Consiliului, o dată la trei ani, un raport privind funcționarea prezentei directive, pe baza informațiilor statistice enumerate în anexa IV, pe care fiecare stat membru le transmite Comisiei.”
14.
Se introduc următoarele articole:
„Articolul 18a
Măsuri de punere în aplicare
(1) Acționând în conformitate cu procedura menționată la articolul 18b alineatul (2), Comisia poate adopta măsuri în următoarele scopuri:
(a)
pentru a specifica furnizorii de date la care pot face apel agenții plătitori în vederea obținerii informațiilor necesare pentru tratarea adecvată, în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf literele (b), (d) și (e);
(b)
pentru a stabili un format comun și mecanismele practice necesare pentru schimbul electronic de informații menționat la articolul 9;
(c)
pentru a stabili formularele comune pentru certificatele și pentru alte documente care facilitează aplicarea prezentei directive, în special pentru documentele emise de statele membre care aplică reținerea la sursă, documentele în cauză fiind utilizate în sensul articolului 14 de statul membru în care beneficiarul efectiv își are rezidența fiscală.
(2) Comisia actualizează lista din anexa III la solicitarea statului membru direct vizat.
Articolul 18b
Comitetul
(1) Comisia este asistată de Comitetul privind cooperarea administrativă în domeniul impozitării («comitetul»).
(2) În cazul în care se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolul 5 din Regulamentul (UE) nr. 182/2011.”
15.
Anexa se modifică în conformitate cu anexa la prezenta directivă.
Articolul 2
(1) Statele membre adoptă și publică până la 1 ianuarie 2016 actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Statele membre comunică de îndată Comisiei textul acestor acte.
Statele membre aplică aceste acte începând cu prima zi a celui de al treilea an calendaristic ce urmează anului calendaristic în care prezenta directivă a intrat în vigoare.
Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
(2) Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
Articolul 3
Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 4
Prezenta directivă se adresează statelor membre.
Adoptată la Bruxelles, 24 martie 2014.