ДИРЕКТИВА ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ 2014/111/ЕС НА КОМИСИЯТА
от 17 декември 2014 година
за изменение на Директива 2009/15/ЕО във връзка с приемането от Международната морска организация (ММО) на някои кодекси и свързаните с тях изменения в някои конвенции и протоколи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Директива 2009/15/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 г. относно общите правила и стандарти за организациите за проверка и преглед на кораби и за съответните дейности на морските администрации (1), и по-специално член 7, параграф 2, второ изречение от нея,
в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, уредена в член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 на Европейския парламент и на Съвета за създаване на Комитет по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) (2),
като има предвид, че:
(1)
Съгласно член 5, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 държавите членки и Комисията си сътрудничат, за да определят, при необходимост, обща позиция или подход в компетентния международен форум с оглед намаляване на рисковете от конфликт между законодателството на Съюза в областта на морския транспорт и международните актове.
(2)
Директива 2009/15/ЕО ведно с Регламент (ЕО) № 391/2009 на Европейския парламент и на Съвета (3) формират единна законодателна уредба, по силата на която дейността на признатите организации е регламентирана по последователен начин в съответствие с едни и същи принципи и определения. Съгласно член 3, параграф 2 от Директива 2009/15/ЕО, когато държава членка реши да упълномощи по отношение на плаващи под нейно знаме кораби дадена организация да извършва от нейно име проверките и прегледите, свързани със задължителните свидетелства, тя поверява тези задължения само на призната организация, което съгласно член 2, буква ж) от посочената директива означава организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. Следователно наборът от правила, въз основа на които се признават съответните организации, оказва въздействие върху двата акта.
(3)
Понятието „международни конвенции“ съгласно определението в член 2, буква г) от Директива 2009/15/ЕО означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. („конвенцията SOLAS“), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. („Конвенцията за товарните водолинии“) и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. („конвенцията MARPOL“), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със дължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия.
(4)
На своята 28-а сесия Асамблеята на Международната морска организация прие Кодекс за прилагане на правните инструменти на ММО („Кодекс за правните инструменти“), както това е посочено в Резолюция A.1070(28) на ММО от 4 декември 2013 г., както и изменения на Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага, както това е посочено в Резолюция A.1083(28) на ММО от 4 декември 2013 г.
(5)
На 66-ото си заседание Комитетът по опазване на морската среда (Marine Environment Protection Committee - MEPC) на ММО прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с конвенцията MARPOL, както това е посочено в Резолюция MEPC.246(66) от 4 април 2014 г., и на протокола от 1997 г. във връзка с конвенцията MARPOL, както той се изменя от свързания с него протокол от 1978 г. и както това е посочено в Резолюция MEPC.247(66) от 4 април 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(6)
На 93-ото си заседание Комитетът по морска безопасност (Maritime Safety Committee - MSC) на ММО прие изменения на Конвенцията SOLAS, както това е посочено в Резолюция MSC.366(93) от 22 май 2014 г., и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, както това е посочено в Резолюция MSC.375(93) от 22 май 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(7)
Комитетът MEPC на 65-то си заседание и комитетът MSC на 92-то си заседание приеха Кодекс на ММО за признатите организации („Кодекс за признатите организации“), както това е посочено в Резолюция MSC.349(92) от 21 юни 2013 г.
(8)
На 65-ото си заседание комитетът MEPC прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с конвенцията MARPOL, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за признатите организации, както това е посочено в Резолюция MEPC.238(65) от 17 май 2013 г.
(9)
На 92-ото си заседание комитетът MSC прие изменения на конвенцията SOLAS и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за признатите организации, както това е посочено в резолюции MSC.350(92) и MSC.356(92) от 21 юни 2013 г.
(10)
Поради това, в съответствие с приложимите правила за приемане, ратифициране и влизане в сила на изменения по силата на всяка от посочените по-горе конвенции на ИМО, се очаква кодексите за правните инструменти и за признатите организации да влязат в сила в периода между 1 януари 2015 г. и 1 януари 2018 г..
(11)
На 13 май 2013 г. Съветът прие Решение 2013/268/ЕС относно позицията, която да бъде взета от името на Европейския съюз в Международната морска организация (ММО) във връзка с приемането на някои кодекси и свързаните с тях изменения на определени конвенции и протоколи (4). Съгласно член 5 от посоченото решение Съветът разрешава на държавите членки да дадат своето съгласие да бъдат обвързани - в интерес на Съюза и в съответствие с декларацията, съдържаща се в приложението към посоченото решение - от измененията, посочени в съображения 4-9 от настоящата директива.
(12)
В декларацията, съдържаща се в приложението към Решение 2013/268/ЕС на Съвета, се посочва, че държавите членки са на мнение, че в Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации се съдържа набор от минимални изисквания, които държавите могат да доразвиват и подобряват в зависимост от конкретния случай с оглед да се оптимизират морската безопасност и опазването на околната среда.
(13)
Също така в декларацията се посочва, че никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти или Кодекса за признатите организации не следва да се тълкува така, че да ограничава по какъвто и да е начин изпълнението на задълженията на държавите членки съгласно правото на Европейския съюз във връзка с определението за „задължителни свидетелства“ и „свидетелства за клас“, обхвата на установените задължения и критерии за признати организации и задълженията на Европейската комисия във връзка с признаването, оценяването и, когато е уместно, налагането на корективни мерки или санкции на признати организации. В същата декларация се посочва, че в случай на одит на ММО държавите членки ще заявят, че се проверява изпълнението само на тези разпоредби от съответните международни конвенции, които са ратифицирани от държавите членки, в това число съгласно условията на посочената декларация.
(14)
Съгласно правовия ред на Съюза в приложното поле на Директива 2009/15/ЕО, както и на Регламент (ЕО) № 391/2009, се включват позовавания на „международни конвенции“ като посочените в съображение 3. В тези рамки измененията на конвенциите на ММО автоматично се инкорпорират в законодателството на Съюза едновременно с влизането им в сила на международно равнище, в това число и свързаните с тях кодекси със задължителен характер като кодексите за правните инструменти и за признатите организации, които съответно стават част от актовете на ММО, които са от значение във връзка с прилагането на Директива 2009/15/ЕО.
(15)
Възможно е обаче измененията на международните конвенции да бъдат изключени от приложното поле на морското законодателство на Съюза в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, ако те отговарят поне на един от двата критерия, посочени в член 5, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 2099/2002.
(16)
Комисията подложи на анализ измененията на конвенциите на ММО в съответствие с член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 и установи, че съществуват редица несъответствия между Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации, от една страна, и Директива 2009/15/ЕО и Регламент (ЕО) № 391/2009, от друга.
(17)
На първо място, в част 2, параграф 16.1 от Кодекса за правните инструменти е предвиден списък от минимални ресурси и процеси, които държавите на флага трябва да създадат, в това число предоставянето на административни указания, отнасящи се, наред с останалото, и до свидетелствата за клас на корабите, които се изискват от държавата на флага като доказателство, че са спазени изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване и/или други изисквания по силата на международна конвенция, по която държавата на флага е страна, или че са спазени изискванията на вътрешната нормативна уредба на тази държава на флага. Както е пояснено в съображение 21 по-долу обаче, в законодателството на Съюза се прави разграничение между задължителните свидетелства и свидетелствата за клас. Вторите са документ с частен характер и не са актове на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. Тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти всъщност препраща към глава II-1, част А-1, правило 3-1 от конвенцията SOLAS, където е предвидено корабите да са проектирани, построени и поддържани в съответствие с изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване на класификационна организация, призната от администрацията в съответствие с разпоредбите на правило XI-1/1. 1. В конвенцията SOLAS ясно се определя, че обект на това изискване е корабът или неговият законен представител по отношение на държавата на флага. Освен това, когато една призната организация издава свидетелства за клас на кораби в качеството си на класификационна организация, тя извършва това съобразно своите собствени правила, процедури, условия и частни договорни споразумения, по които държавата на флага не е страна. Следователно тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти е в противоречие с разграничението на дейностите по издаване на свидетелства за клас и на задължителни свидетелства, както е предвидено в действащото законодателство на ЕС.
(18)
На второ място, в част 2, параграф 18.1 от Кодекса за правните инструменти се съдържа изискването държавата на флага да определи „само по отношение на корабите, имащи право да плават под нейния флаг“ дали дадена призната организация разполага с достатъчно ресурси по отношение на технически, управленски и изследователски възможности, за да изпълни възложените ѝ задачи. За разлика от това, този аспект е залегнал в законодателството на Съюза като изискване за целите на признаването, за което свидетелства критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, и то по отношение на цялата флота, на която съответната организация е дала клас, без разлика на флага. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, това ще ограничи прилагането на критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009 само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(19)
На трето място, в част 2, параграф 19 от Кодекса за правните инструменти е въведена забрана за държавата на флага да предоставя правомощия на нейните признати организации да прилагат за други кораби, освен имащите право да плават под нейния флаг, всички изисквания, които се отнасят, наред с останалото, и до правилата, изискванията или процедурите на тези организации за даване на клас. В съответствие с Директива 2009/15/ЕО държавите членки могат да упълномощят дадена организация да извършва от тяхно име дейностите, свързани с издаването на задължителни свидетелства за тяхната флота, ако тази организация е призната и над нея се упражнява надзор за тази цел в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. В тази рамка признатите организации като такива трябва да спазват определени изисквания при изпълнението на съответните им дейности за цялата класифицирана от тях флота, независимо от флага. Това се отнася за повечето от критериите, определени в приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, както и за други задължения, в частност определените в член 10, параграф 4 от същия регламент. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи прилагането на съдържащите се в Регламент (ЕО) № 391/2009 действащи изисквания във връзка с признаването, ако те между другото са определени като правила, изисквания и процедури, само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка.
(20)
На четвърто място, в част 2, раздел 1.1 от Кодекса за признатите организации „призната организация“ по определение означава организация, която е била оценена от държава на флага и по отношение на която е установено, че отговаря на изискванията на част 2 от Кодекса за признатите организации. За разлика от това, според определението в член 2, буква ж) от Директива 2009/15/ЕО за призната организация се счита „организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009“. Въз основа на оценката от страна на Комисията, изложена в съображения 21-23, изглежда, че няколко разпоредби в част 2 от Кодекса за признатите организации са несъвместими с Регламент (ЕО) № 391/2009. Оттук следва, че организация, призната по смисъла на определението в Кодекса за признатите организации, няма да отговаря на всички изисквания на Регламент (ЕО) № 391/2009 и поради това няма да отговаря на определението за призната организация, установено в законодателството на Съюза.
(21)
На пето място, в част 2, раздел 1.3 от Кодекса за признатите организации „задължителното сертифициране и услуги“ се определят като единна категория дейности, които една призната организация има право да извършва от името на държавата на флага, включително издаването на свидетелства, които едновременно отговарят на изискванията за задължителни свидетелства и за свидетелства за клас. За разлика от това, в определенията, фигуриращи в член 2, букви и) и к) от Директива 2009/15/ЕО, се прави ясно разграничение между „задължително свидетелство“, което е свидетелство, издадено от държавата на флага или от нейно име в съответствие с международните конвенции, и „свидетелство за клас“, което е документ, издаден от призната организация в качеството ѝ на класификационна организация, с който се удостоверява годността на кораба за конкретна употреба или услуга в съответствие с правилата и процедурите, установени и разгласени от тази призната орган изация. Оттук следва, че в правото на Съюза задължителните свидетелства се разграничават от свидетелствата за клас и имат различен характер. Задължителните свидетелства имат публичен характер, докато свидетелствата за клас имат частен характер, тъй като се издават от класификационна организация в съответствие с нейните собствени правила, процедури и условия. Следователно класификационните свидетелства, издадени за един кораб от призната организация в потвърждение на това, че са спазени класификационните правила и процедури, включително когато се верифицират от държава на флага като доказателство, че са спазени изискванията на правило 3-1 в глава II-I, част А-1 от конвенцията SOLAS, са документи със строго частен характер и не са акт на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. В Кодекса за признатите организации обаче системно се посочва, че „задължителното сертифициране и услуги“ се извършват от признатата организация „от името на държавата на флага“, което противоречи на правното разграничение, установено със законодателството на Съюза. Независимо от това противоречие, ако тази разпоредба на Кодекса за признатите организации бъде приета за норма в правовия ред на Съюза, въпросната разпоредба ще породи явен риск в рамките на ЕС да станат неприложими изискванията във връзка с признаването, които се съдържат в Регламент (ЕО) № 391/2009 и се отнасят за цялостната дейност на организацията, независимо от флага. Поради връзката между двата акта, описана в съображение 2, този риск се отнася също и за Директива 2009/15/ЕО.
(22)
На шесто място, в част 2, раздел 3.9.3.1 от Кодекса за признатите организации е предвиден механизъм за сътрудничество между признатите организации единствено в установената от държавата на флага рамка с оглед стандартизиране на процесите, касаещи задължителното сертифициране и услуги, извършвани от името на държавата на флага, както е целесъобразно; от друга страна в част 2, раздел 3.9.3.2 от същия кодекс се съдържа позоваване на установената „от една държава на флага или група държави на флага“ рамка, която да регламентира сътрудничеството между признатите от тази държава или държави организации по въпроси от техническо естество и по въпросите на безопасността, що се отнася до „задължителното сертифициране на кораби и услуги […] от името на въпросната държава/държави на флага“. За разлика от това, в правото на Съюза сътрудничеството между признати организации е уредено в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, съдържащ изискването признатите организации да се консултират помежду си с оглед поддържане на еквивалентност и постигане на хармонизация на техните правила и процедури и на тяхното прилагане и да определят рамка за взаимното признаване в съответните случаи на свидетелства за клас за материали, оборудване и части. Тези два процеса на сътрудничество по силата на член 10, параграф 1 се отнасят за частните дейности на признатите организации в качеството им на класификационни организации и следователно се прилагат без разграничение въз основа на флага. Следователно, в случай че механизмите за сътрудничество, предвидени в Кодекса за признатите организации, бъдат инкорпорирани в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи обхватът на определената в Регламент (ЕО) № 391/2009 рамка за сътрудничество само до онази част от дейността на признатите организации, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(23)
На седмо място, раздел 3.9.3.3 от част 2 от Кодекса за признатите организации е идентичен с параграф 19 от част 2 от Кодекса за правните инструменти; поради това изложеното в съображение 19 е валидно в същата степен за тази разпоредба на Кодекса за признатите организации.
(24)
Никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации не трябва да ограничава възможността за определяне от Съюза, в съответствие с Договорите и международното право, на необходимите условия за предоставяне на признаване на организации, които са поискали да бъдат упълномощени от държавите членки за извършване на дейности по преглед и издаване на свидетелства на кораби от тяхно име с оглед постигане целите на Съюза и по-специално за подобряване на морската безопасност и опазване на околната среда.
(25)
Схемата за взаимно признаване на свидетелства за клас за материали, оборудване и части, предвидена в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, е приложима в рамките на Съюза само по отношение на кораби, които плават под флага на държава членка. Преценката за това дали такива свидетелства ще бъдат приемани по отношение на чуждестранни плавателни съдове остава в прерогативите на съответните трети държави на флага извън ЕС в рамките на упражняваната от тях изключителна компетентност, а именно съгласно Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право (UNCLOS).
(26)
Въз основа на направената от нея оценка Комисията установи, че разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и на Кодекса за признатите организации, посочени в предходните съображения, са несъвместими с Директива 2009/15/ЕО или с Регламент (ЕО) № 391/2009 и следователно с Директива 2009/15/ЕО поради връзката между двата акта, описана в съображение 2, и следва да бъдат изключени от приложното поле на същата директива. Поради това текстът на член 2, буква г) от Директива 2009/15/ЕО следва да бъде съответно изменен.
(27)
Тъй като Кодексът за признатите организации влиза в сила на 1 януари 2015 г., настоящата директива следва да влезе в сила във възможно най-кратък срок след датата на нейното публикуване.
(28)
Комитетът по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) не даде становище относно мерките, предвидени в настоящата директива. Беше счетено за необходимо да се изготви акт за изпълнение и председателят представи проекта на акт за изпълнение на апелативния комитет за допълнително обсъждане. Мерките, предвидени в настоящата директива, са в съответствие със становището на апелативния комитет,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
В член 2 от Директива 2009/15/ЕО буква г) се заменя със следното:
„г):
„международни конвенции“ означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. (SOLAS 74), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. (MARPOL), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със задължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия, с изключение на част 2, параграфи 16.1, 18.1 и 19 от Кодекса за прилагане на правните инструменти на ММО и част 2, раздели 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 и 3.9.3.3 от Кодекса на ММО за признатите организации;“
Член 2
1. Държавите членки приемат и публикуват не по-късно от 31 декември 2015 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
Те прилагат тези разпоредби, считано от 1 януари 2016 г.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 3
Настоящата директива влиза в сила в деня след деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 4
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Брюксел на 17 декември 2014 година.
DIRECTIVA DE PUNERE ÎN APLICARE 2014/111/UE A COMISIEI
din 17 decembrie 2014
de modificare a Directivei 2009/15/CE cu privire la adoptarea de către Organizația Maritimă Internațională (OMI) a anumitor coduri și a modificărilor aferente aduse anumitor convenții și protocoale
(Text cu relevanță pentru SEE)
COMISIA EUROPEANĂ,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
având în vedere Directiva 2009/15/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 privind normele și standardele comune pentru organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor, precum și pentru activitățile în domeniu ale administrațiilor maritime (1), în special articolul 7 alineatul (2) a doua teză,
acționând în conformitate cu procedura de verificare a conformității prevăzută la articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 2099/2002 al Parlamentului European și al Consiliului de instituire a unui Comitet pentru siguranța maritimă și prevenirea poluării de către nave (COSS) (2),
întrucât:
(1)
În conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2099/2002, statele membre și Comisia cooperează în vederea definirii, după caz, a unei poziții sau abordări comune în forurile internaționale competente, cu scopul de a reduce riscurile apariției unor conflicte între legislația maritimă a Uniunii și instrumentele internaționale.
(2)
Directiva 2009/15/CE formează, împreună cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009 al Parlamentului European și al Consiliului (3), un text legislativ coerent în cadrul căruia activitățile organizațiilor recunoscute sunt reglementate în mod consecvent, potrivit acelorași principii și definiții. În temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/15/CE, în cazul în care un stat membru decide, în ceea ce privește navele care arborează pavilionul său, să autorizeze o organizație să îndeplinească, în numele său, inspecțiile și controalele aferente certificatelor statutare, statul membru respectiv conferă aceste competențe numai unei organizații recunoscute, care, în temeiul articolului 2 litera (g) din directiva menționată, reprezintă o organizație recunoscută în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009. Prin urmare, setul de norme pe baza cărora sunt recunoscute organizațiile respective are un impact asupra ambelor acte.
(3)
Termenul „convenții internaționale”, astfel cum este definit la articolul 2 litera (d) din Directiva 2009/15/CE, înseamnă Convenția internațională pentru ocrotirea vieții omenești pe mare din 1 noiembrie 1974 („Convenția SOLAS”), cu excepția capitolului XI-2 din anexa la aceasta, Convenția internațională asupra liniilor de încărcare din 5 aprilie 1966 (denumită în continuare „Convenția privind liniile de încărcare”) și Convenția internațională pentru prevenirea poluării de către nave din 2 noiembrie 1973 (denumită în continuare „Convenția MARPOL”), împreună cu protocoalele și modificările la acestea și codurile conexe cu statut obligatoriu în toate statele membre, în versiunea lor actualizată.
(4)
Adunarea OMI a adoptat, în cadrul celei de-a 28-a sesiuni, un Cod de aplicare a instrumentelor OMI (Codul III), astfel cum este prevăzut în Rezoluția OMI A. 1070 (28) din 4 decembrie 2013, precum și modificări la Convenția privind liniile de încărcare, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului III, precum și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion, astfel cum este prevăzut în Rezoluția OMI A. 1083 (28) din 4 decembrie 2013.
(5)
Comitetul pentru protecția mediului marin din cadrul OMI (MEPC) a adoptat, în cadrul celei de-a 66-a sesiuni, modificarea Protocolului din 1978 referitor la Convenția MARPOL, astfel cum se prevede în Rezoluția MEPC.246 (66) din 4 aprilie 2014, și a Protocolului din 1997 referitor la Convenția MARPOL, modificat de Protocolul din 1978 referitor la aceasta, astfel cum se prevede în Rezoluția MEPC.247 (66) din 4 aprilie 2014, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului III, precum și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion.
(6)
Comitetul pentru siguranța maritimă al OMI (MSC) a adoptat, în cadrul celei de-a 93-a sesiuni, modificarea Convenției SOLAS, astfel cum se prevede în Rezoluția MSC.366 (93) din 22 mai 2014, și a Protocolului din 1988 referitor la Convenția privind liniile de încărcare, astfel cum se prevede în Rezoluția MSC.375 (93) din 22 mai 2014, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului III, precum și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion.
(7)
MEPC, în cadrul celei de-a 65-a sesiuni, și MSC, în cadrul celei de-a 92-a sesiuni, au adoptat un cod OMI pentru Organizațiile Recunoscute (Codul OR), după cum se prevede în rezoluția MSC.349(92) din 21 iunie 2013.
(8)
MEPC a adoptat, în cadrul celei de a 65-a sesiuni, modificarea Protocolului din 1978 referitor la Convenția MARPOL, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului OR, astfel cum se prevede în Rezoluția MEPC.238(65) din 17 mai 2013.
(9)
MSC a adoptat, în cadrul celei de a 92-a sesiuni, modificarea Convenției SOLAS și a Protocolului din 1988 referitor la Convenția privind liniile de încărcare, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului OR, astfel cum se prevede în Rezoluțiile MSC.350(92) și MSC.356(92) din 21 iunie 2013.
(10)
Codul III și Codul OR sunt, prin urmare, preconizate să intre în vigoare pe parcursul perioadei cuprinse între 1 ianuarie 2015 și 1 ianuarie 2018, în conformitate cu normele aplicabile pentru adoptarea, ratificarea și intrarea în vigoare a modificărilor în temeiul fiecăreia dintre convențiile OMI în cauză.
(11)
La 13 mai 2013, Consiliul a adoptat Decizia 2013/268/UE a Consiliului privind poziția care urmează să fie luată, în numele Uniunii Europene, în cadrul Organizației Maritime Internaționale (OMI) în ceea ce privește adoptarea anumitor coduri și a modificărilor aferente aduse anumitor convenții și protocoale (4). În temeiul articolului 5 din respectiva decizie, Consiliul a autorizat statele membre să își dea consimțământul în sensul respectării, în interesul Uniunii și sub rezerva declarației care figurează în anexa la respectiva decizie, a modificărilor menționate în considerentele 4 - 9 din prezenta directivă.
(12)
Declarația anexată la Decizia 2013/268/UE a Consiliului prevede că statele membre consideră că în Codul III și Codul RO figurează un set de cerințe minime pe care statele pot să le dezvolte și să le îmbunătățească în mod adecvat, pentru ameliorarea siguranței maritime și pentru protecția mediului.
(13)
În declarație se precizează, de asemenea, că nicio dispoziție din Codul III și Codul OR nu se interpretează astfel încât să restrângă sau să limiteze în vreun fel îndeplinirea de către statele membre a obligațiilor impuse de dreptul Uniunii în ceea ce privește definiția „certificatelor statutare” și a „certificatelor de clasă”, sfera obligațiilor și criteriile stabilite pentru organizațiile recunoscute, precum și atribuțiile care revin Comisiei Europene în legătură cu recunoașterea și evaluarea și, dacă este cazul, impunerea de măsuri corective sau de sancțiuni în ceea ce privește organizațiile recunoscute. Aceeași declarație prevede că, în cazul unui audit al OMI, statele membre vor preciza că se verifică numai conformitatea cu dispozițiile din convențiile internaționale relevante pe care statele membre le-au acceptat, inclusiv în termenii declarației.
(14)
În ordinea juridică a Uniunii, domeniul de aplicare al Directivei 2009/15/CE, precum și al Regulamentului (CE) nr. 391/2009 include trimiteri la „convențiile internaționale”, astfel cum se descrie în considerentul 3. În acest cadru, modificările aduse convențiilor OMI sunt automat introduse în legislația Uniunii, în același timp cu data intrării lor în vigoare la nivel internațional, inclusiv codurile aferente cu caracter obligatoriu, precum Codul III și Codul OR, care, prin urmare, fac parte din instrumentele OMI relevante pentru aplicarea Directivei 2009/15/CE.
(15)
Cu toate acestea, este posibil ca modificările aduse convențiilor internaționale să fie excluse din domeniul de aplicare a legislației maritime a Uniunii în conformitate cu procedura de verificare a conformității în cazul în care îndeplinesc cel puțin unul dintre cele două criterii prevăzute la articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 2099/2002.
(16)
Comisia a evaluat modificările aduse convențiilor OMI în conformitate cu articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 2099/2002 și a stabilit că există o serie de discrepanțe între Codul III și Codul OR, pe de o parte, și între Directiva 2009/15/CE și Regulamentul (CE) nr. 391/2009, pe de altă parte.
(17)
În primul rând, punctul 16.1 din partea 2 a Codului III prevede o listă minimă a resurselor și a proceselor pe care statele de pavilion trebuie să le instituie, inclusiv furnizarea de instrucțiuni administrative referitoare, printre altele, la certificate de clasă ale navelor, cerute de statul de pavilion pentru a demonstra conformitatea cu cerințele structurale, mecanice, electrice și/sau cu alte cerințe ale unei convenții internaționale la care este parte statul de pavilion sau conformitatea cu o cerință prevăzută de reglementările naționale ale statului de pavilion. Așa cum se arată în mod detaliat în considerentul 21 de mai jos, dreptul Uniunii operează totuși o distincție între certificatele statutare și certificatele de clasă. Acestea din urmă sunt documente de natură privată, nefiind nici acte ale unui stat de pavilion, nici acte emise în numele unui stat de pavilion. Această dispoziție din Codul III se referă de fapt la SOLAS, capitolul II-1, partea A-1, Regulamentul 3-1, care prevede că navele sunt proiectate, construite și întreținute în conformitate cu cerințele structurale, mecanice și electrice ale unei societăți de clasificare care este recunoscută de administrație în conformitate cu dispozițiile regulamentului nr. XI-1/1. 1. Convenția SOLAS identifică în mod clar nava sau reprezentarea juridică a navei față de statul de pavilion ca fiind obiectul acestei cerințe. În plus, atunci când acționează în calitate de societate de clasificare, o organizație recunoscută eliberează certificatele de clasă în conformitate cu propriile norme, proceduri, condiții și dispoziții contractuale la care statul de pavilion nu este parte. Prin urmare, această dispoziție din Codul III contrazice delimitarea activităților de clasificare de cele statutare, astfel cum sunt prevăzute în legislația UE în vigoare.
(18)
În al doilea rând, punctul 18.1 din partea 2 a Codului III prevede ca statul de pavilion să stabilească, „în ceea ce privește exclusiv navele care au dreptul să arboreze pavilionul său”, că o organizație recunoscută dispune de resurse corespunzătoare din punctul de vedere al capacităților tehnice, manageriale și de cercetare pentru a îndeplini sarcinile care îi sunt atribuite. În schimb, acest aspect este abordat în temeiul dreptului Uniunii ca o cerință în scopul recunoașterii, astfel cum se reflectă în criteriul A.3 din anexa I la Regulamentul (CE) nr. 391/2009, și în ceea ce privește întreaga flotă din clasa organizației în cauză, fără a face distincții în funcție de pavilion. În cazul în care dispoziția menționată din Codul III ar fi încorporată în dreptul Uniunii, aceasta ar restrânge aplicarea criteriului A.3 din anexa I la Regulamentul (CE) nr. 391/2009 la performanța organizației recunoscute numai în ceea ce privește navele care arborează pavilionul statelor membre, în contradicție cu cerințele în vigoare în prezent.
(19)
În al treilea rând, punctul 19 din partea 2 a Codului III introduce interdicția ca un stat de pavilion să își împuternicească organizațiile recunoscute să aplice altor nave decât celor care au dreptul de a arbora pavilionul său, cerințe referitoare la, printre altele, normele, cerințele sau procedurile lor de clasificare. În conformitate cu Directiva 2009/15/CE, statele membre pot doar să autorizeze o organizație pentru a acționa în numele lor la certificarea statutară a flotei lor respective, dacă organizația respectivă a fost recunoscută și este monitorizată în acest sens în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009. În acest cadru, organizațiile recunoscute trebuie să respecte anumite cerințe când derulează anumite activități cu flota de nave înscrise în registrul lor de clasificare, indiferent de pavilion. Acest lucru se referă la majoritatea criteriilor stabilite în anexa I la Regulamentul (CE) nr. 391/2009, precum și la alte obligații, în special articolul 10 alineatul (4) din respectivul regulament. Dacă dispoziția menționată din Codul III ar fi încorporată în dreptul Uniunii, aceasta ar restrânge aplicarea cerințelor existente cu privire la recunoaștere, cuprinse în Regulamentul (CE) nr. 391/2009, printre altele dacă se califică drept norme, cerințe și proceduri, la performanța organizației recunoscute numai în ceea ce privește navele care arborează pavilionul statelor membre.
(20)
În al patrulea rând, secțiunea 1.1 din partea 2 a Codului OR definește o „organizație recunoscută” drept o organizație evaluată de un stat de pavilion, considerată a respecta partea 2 din Codul OR. În schimb, articolul 2 litera (g) din Directiva 2009/15/CE prevede că o organizație recunoscută este „o organizație recunoscută în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009”. Pe baza evaluării Comisiei prezentate în considerentele 21-23, se pare că mai multe dispoziții din partea 2 a Codului OR sunt incompatibile cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009. Așadar, o organizație recunoscută, astfel cum este definită în Codul OR nu ar îndeplini toate cerințele prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 391/2009 și, prin urmare, nu ar putea să îndeplinească definiția unei organizații recunoscute, astfel cum se prevede în dreptul Uniunii.
(21)
În al cincilea rând, secțiunea 1.3 din partea 2 a Codului OR definește „certificarea și serviciile statutare” drept o singură categorie de activități pe care o organizație recunoscută este îndreptățită să le efectueze în numele statului al cărui pavilion îl arborează nava, inclusiv eliberarea de certificate care privesc atât cerințele statutare, cât și pe cele de clasă. Însă definițiile prevăzute la articolul 2 literele (i) și (k) din Directiva 2009/15/CE fac o distincție clară între „certificatele statutare”, care sunt certificatele emise de către sau în numele unui stat de pavilion în conformitate cu convențiile internaționale, și „certificatele de clasă”, care sunt documentele emise de către o organizație recunoscută, în calitatea sa de societate de clasificare, și prin care se atestă că nava poate fi utilizată într-un anumit scop sau pentru un anumit serviciu în conformitate cu normele și procedurile stabilite și făcute publice de către respectiva organizație recunoscută. Rezultă că, în temeiul dreptului Uniunii, certificatele statutare și certificatele de clasă sunt distincte și au natură diferită. Mai precis, certificatele statutare au caracter public, în timp ce certificatele de clasă au caracter privat, fiind emise de societatea de clasificare în conformitate cu propriile sale norme, proceduri și condiții. Rezultă că certificatele de clasificare emise de o organizație recunoscută pentru o navă, în scopul atestării conformității cu normele și procedurile de clasificare, inclusiv atunci când sunt verificate de către un stat de pavilion ca dovadă a conformității cu SOLAS cap. II-I, partea A-1, Regulamentul 3-1, sunt documente de natură strict privată, care nu aparțin unui stat de pavilion și nici nu sunt realizate în numele unui stat de pavilion. Cu toate acestea, în Codul OR, „certificarea statutară și serviciile statutare” sunt menționate în mod sistematic ca fiind efectuate de către OR „în numele statului de pavilion”, ceea ce contrazice distincția de ordin juridic care există în dreptul Uniunii. Chiar dacă se ignoră această contradicție, dispoziția respectivă din Codul OR, dacă ar fi acceptată ca o normă în ordinea juridică a Uniunii, ar implica un risc evident ca cerințele de recunoaștere prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 391/2009, care se referă la întreaga activitate a organizației, indiferent de pavilion, să nu mai poată fi aplicate în UE. Din cauza legăturii dintre cele două instrumente, astfel cum se explică în considerentul 2, acest risc se poate repercuta și asupra Directivei 2009/15/CE.
(22)
În al șaselea rând, secțiunea 3.9.3.1 din partea 2 a Codului OR prevede un mecanism de cooperare între organizațiile recunoscute bazat exclusiv pe cadrul instituit de către statul de pavilion în vederea standardizării proceselor privind certificarea și serviciile statutare pentru statul de pavilion, după caz; în vreme ce secțiunea 3.9.3.2 din partea 2 a aceluiași cod stabilește un cadru „de către un stat de pavilion sau un grup de state de pavilion”, pentru a reglementa cooperarea între organizațiile recunoscute în domeniul tehnic și la aspectele privind siguranța „certificării și serviciilor statutare ale navelor […] în numele statului (statelor) de pavilion în cauză”. În schimb, cooperarea între organizațiile recunoscute în temeiul dreptului Uniunii este reglementată de articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 391/2009, care prevede că organizațiile recunoscute se consultă reciproc în vederea menținerii echivalenței și a armonizării normelor și procedurilor lor, precum și în vederea punerii în aplicare a acestora, și stabilește un cadru pentru recunoașterea reciprocă, în cazurile corespunzătoare, a certificatelor de clasă pentru materiale, echipamente și componente. Cele două procese de cooperare în temeiul articolului 10 alineatul (1) se referă la activități private ale organizațiilor recunoscute, în calitatea lor de societăți de clasificare și, prin urmare, se aplică fără a face distincții în funcție de pavilion. Mecanismele de cooperare prevăzute de Codul OR, dacă ar fi încorporate în dreptul Uniunii, ar restrânge sfera cadrului de cooperare instituit de Regulamentul (CE) nr. 391/2009 la activitățile organizațiilor recunoscute numai în ceea ce privește navele care arborează pavilionul statelor membre, în contradicție cu cerințele în vigoare în prezent.
(23)
În al șaptelea rând, secțiunea 3.9.3.3 din partea 2 a Codului OR coincide cu secțiunea de la punctul 19 din partea 2 a Codului III; prin urmare, considerațiile formulate în considerentul 19 sunt de asemenea relevante pentru această dispoziție din Codul OR.
(24)
Este necesar ca nicio dispoziție din Codul III sau din Codul OR să nu introducă restricții asupra capacității Uniunii de a stabili, în conformitate cu tratatele și cu dreptul internațional, condiții corespunzătoare pentru acordarea recunoașterii organizațiilor care doresc să fie autorizate de statele membre să efectueze în numele lor activități de control și certificare a navelor, în vederea realizării obiectivelor Uniunii și, în special, a îmbunătățirii siguranței maritime și a protecției mediului.
(25)
Sistemul de recunoaștere reciprocă a certificatelor de clasă pentru materiale, echipamente și componente prevăzut la articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 391/2009 se aplică în cadrul Uniunii doar în ceea ce privește navele care arborează pavilionul unui stat membru. În ceea ce privește navele străine, acceptarea certificatelor pertinente rămâne la discreția statelor de pavilion terțe relevante, în cadrul exercitării competențelor de jurisdicție exclusivă ce le revin, în special în temeiul Convenției Națiunilor Unite asupra dreptului mării (UNCLOS).
(26)
Comisia, pe baza evaluării pe care a făcut-o, a stabilit că dispozițiile Codului III și ale Codului OR menționate în considerentele precedente sunt incompatibile cu Directiva 2009/15/CE sau cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009 și, prin urmare, cu Directiva 2009/15/CE, din cauza legăturii dintre cele două instrumente, după cum s-a explicat la considerentul 2, și ar trebui să fie excluse din domeniul de aplicare al directivei. Prin urmare, articolul 2 litera (d) din Directiva 2009/15/CE ar trebui modificat în consecință.
(27)
Deoarece Codul OR intră în vigoare la 1 ianuarie 2015, prezenta directivă ar trebui să intre în vigoare cât mai curând posibil după data publicării sale.
(28)
Comitetul pentru siguranța maritimă și prevenirea poluării de către nave (COSS) nu a emis un aviz referitor la măsurile prevăzute în prezenta directivă. S-a considerat necesar un act de punere în aplicare, iar președintele a prezentat proiectul actului de punere în aplicare Comitetului de apel în vederea unor deliberări suplimentare. Măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului de apel,
ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
Articolul 1
La articolul 2 din Directiva 2009/15/CE, litera (d) se înlocuiește cu următorul text:
„(d)
«Convenții internaționale» înseamnă Convenția internațională pentru ocrotirea vieții omenești pe mare din 1 noiembrie 1974 (SOLAS 74), cu excepția capitolului XI-2 din anexa la aceasta, Convenția internațională asupra liniilor de încărcare din 5 aprilie 1966 și Convenția internațională pentru prevenirea poluării de către nave din 2 noiembrie 1973 (MARPOL), împreună cu protocoalele și modificările aduse acestora, și codurile conexe cu statut obligatoriu din toate statele membre, cu excepția celor prevăzute la punctele 16.1, 18.1 și 19 din partea 2 a Codului de aplicare a instrumentelor OMI, precum și din secțiunile 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 și 3.9.3.3 din partea 2 a Codului OMI pentru organizațiile recunoscute, în versiunea actualizată.”
Articolul 2
1. Statele membre adoptă și publică, până la 31 decembrie 2015, actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Statele membre comunică Comisiei textul acestor acte.
Statele membre aplică aceste acte începând cu 1 ianuarie 2016.
Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o astfel de trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
2. Statele membre comunică Comisiei textul principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
Articolul 3
Prezenta directivă intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 4
Prezenta directivă se adresează statelor membre.
Adoptată la Bruxelles, 17 decembrie 2014.