ДЕЛЕГИРАН РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 1187/2014 НА КОМИСИЯТА
от 2 октомври 2014 година
за допълване на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на регулаторните технически стандарти за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на сделките с базисни активи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (1), и по-специално член 390, параграф 8, алинея 3 от него,
като има предвид, че:
(1)
За да се определи цялостната експозиция към определен длъжник, която произтича от експозициите на институцията към сделка с базисни активи, първо следва да се определи отделно стойността на всяка от тези експозиции. След това общата стойност на експозициите следва да се определи като сбор от тези експозиции, но не би трябвало да е по-голяма от стойността на експозицията, формирана от самия базисен актив.
(2)
Когато експозиции на други инвеститори са с равностоен ранг с тази на институцията, стойността на експозицията на институцията към базисен актив следва да отразява пропорционалното разпределение на загубите между експозициите с равностоен ранг. Това произтича от факта, че ако е настъпило неизпълнение по базисен актив, загубите винаги се разпределят между експозициите с равностоен ранг пропорционално на размера на всяка от тях и максималната загуба, която институцията може да понесе в случай на пълна загуба на базисен актив, е ограничена до частта, която съответства на дела на експозицията на институцията от общия размер на всички експозиции, които са с равностоен ранг.
(3)
Следва да се прави разграничение между сделки, при които всички инвеститори са с равностоен ранг, като например предприятия за колективно инвестиране, и други видове сделки, като например секюритизации, при които може да е необходимо разделяне на траншове с различаващи се по своя ранг експозиции. При първия вид сделки произтичащата експозицията към базисен актив зависи единствено от дела на експозицията на инвеститора от общия размер на експозициите на всички инвеститори. При втория вид сделки загубите се разпределят първо за определени траншове в зависимост от техния ранг, а след това, в случай на повече от един инвеститор в един и същ транш - пропорционално сред инвеститорите. Всички траншове в дадена секюритизация следва да бъдат третирани еднакво, тъй като при реализиране на най-лошия възможен сценарий подчинените траншове могат да бъдат изчерпани много бързо. По-специално следва да бъде призната максималната загуба, която може да бъде понесена от всички инвеститори в даден транш в случай на пълна загуба на определен базисен актив, тъй като не следва да бъде признато редуциране на кредитния риск за подчинените траншове. Експозицията на институцията към базисен актив по сделка не следва да превишава общата стойност на експозициите за този транш (понеже загубата за определен инвеститор в даден транш, която произтича от неизпълнение по базисен актив, никога не може да бъде по-голяма от общата стойност на експозициите за транша) и стойността на експозицията, формирана от базисния актив (понеже институцията никога не може да загуби повече от стойността на базисния актив). Това ограничение на максималната загуба следва да се вземе предвид, като се използва по-ниската от двете стойности на експозицията и след това се приложи процедурата за признаване на пропорционалното разпределение на загубите между всички експозиции с еднакъв ранг в този транш, ако има повече от един инвеститор в него.
(4)
Въпреки че се очаква институциите да идентифицират всички длъжници по базисни активи на сделките, в които инвестират, може да има случаи, в които това би довело до неоправдани разходи за институциите или когато обстоятелства не позволяват на институциите да идентифицират определени длъжници. В такива случаи, когато експозиция към базисен актив е достатъчно малка, за да има само несъществено въздействие върху цялостната експозиция към определен клиент или група от свързани клиенти, е достатъчно тази експозиция да бъде отнесена към сделката като отделен клиент. Общият размер на тези експозиции към базисни активи по една и съща сделка следва при все това да подлежи на ограничението за максималния размер на големите експозиции за тази сделка. Делът на даден базисен актив от цялостната експозиция следва да се приеме за несъществен, когато за достигане на пределната стойност от 25 % от приемливия капитал на институцията са необходими поне 100 експозиции към базисни активи по дадена сделка. Затова стойността на експозицията не трябва да превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията.
(5)
С цел да се предотврати възникването на неограничена цялостна експозиция, произтичаща от пропуски по отношение на информацията, е необходимо експозициите, чиято стойност превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията и за които липсва информация за длъжника, да бъдат отнесени към хипотетичен клиент („неизвестен клиент“), по отношение на който следва да важи ограничението от 25 % за големите експозиции.
(6)
Когато дадена институция не е в състояние да определи размера на отделните базисни активи по дадена сделка, съществува риск базисните активи по сделката да се отнасят към един и същ длъжник или една и съща група от свързани клиенти. В този случай с цел да се ограничи рискът, от институцията следва да се изиска да прецени доколко е съществена общата стойност на нейните експозиции към сделката, преди да може да я отнесе към сделката като отделен клиент, вместо към категорията „неизвестен клиент“.
(7)
Структурата на дадена сделка не следва да представлява допълнителна експозиция, когато обстоятелствата по сделката са такива, че загуби от експозиция към тази сделка могат да възникнат само вследствие на неизпълнение по базисни активи. Допълнителна експозиция следва да бъде призната, когато сделката включва задължение за плащане на дадено лице, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или поне ги предхожда, предвид това че е възможно инвеститорите да понесат допълнителни загуби в случай на неизпълнение на задълженията на това лице, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Допълнителна експозиция следва да бъде призната и когато условията на сделката дават възможност парични потоци да бъдат пренасочени към лице, което няма право да ги получава, тъй като инвеститорите биха могли да понесат допълнителни загуби, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Не следва да бъде призната допълнителна експозиция за предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) в съответствие с посоченото в Директива 2009/65/ЕO на Европейския парламент и на Съвета (2), предвид това че парични потоци не могат да бъдат пренасочени към лице, което по условията на сделката няма право да ги получава. Това изискване следва да се приеме и по отношение на субекти, които подлежат на еквивалентни изисквания по силата на законодателни актове на Съюза или на трета държава.
(8)
Съществуването и стойността на експозиции към клиент или група от свързани клиенти, произтичащи от експозиции към сделки, не зависят от това дали експозициите към сделки биват отнесени към търговския или към банковия портфейл. Поради това условията и методологиите, които трябва да се използват за идентифициране на експозиции към базисни активи, следва да бъдат едни и същи, независимо от това дали тези експозиции биват отнесени към търговския, или към банковия портфейл на институцията.
(9)
Настоящият регламент се основава на проектите на регулаторни технически стандарти, представени на Европейската комисия от Европейския банков орган (ЕБО).
(10)
ЕБО проведе открити обществени консултации по проектите на регулаторни технически стандарти, въз основа на които е изготвен настоящият регламент, анализира свързаните с тях потенциални разходи и ползи и поиска становище от Групата на участниците от банковия сектор, създадена в съответствие с член 37 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 на Европейския парламент и на Съвета (3),
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Предмет
С настоящия регламент се уреждат условията и методологиите, които се използват за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на експозиции, произтичащи от сделки с базисни активи, и условията, при които структурата на сделки с базисни активи не представлява допълнителна експозиция.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„сделки“ означава сделките по член 112, букви м) и о) от Регламент (ЕС) № 575/2013, както и други сделки, при които е налице експозиция към базисни активи;
б)
„неизвестен клиент“ означава един хипотетичен клиент, към който институцията отнася всички експозиции, за които не е идентифицирала длъжника, при условие че не са приложими член 6, параграф 2, букви а) и б) и член 6, параграф 3, буква а) от настоящия регламент.
Член 3
Идентификация на произтичащи от сделки експозиции
1. Дадена институция определя дела на определена сделка от цялостната експозиция към даден клиент или група от свързани клиенти в съответствие с изложената в членове 4 - 6 методология.
Институцията определя поотделно експозицията си към всеки от базисните активи в съответствие с член 5.
2. Дадена институция преценява дали определена сделка представлява допълнителна експозиция в съответствие с член 7.
Член 4
Базисни експозиции към сделки, които на свой ред включват базисни активи
1. За целите на членове 5 и 6 при оценяването на базисните експозиции на определена сделка (сделка А), която сама по себе си включва базисна експозиция към друга сделка (сделка Б), дадена институция третира експозицията към сделка Б, като я заменя с базисните за нея експозиции.
2. Параграф 1 се прилага, при условие че базисните експозиции представляват експозиции към сделки с базисни активи.
Член 5
Изчисляване на стойността на експозицията
1. Експозицията на дадена институция към базисен актив на сделка е по-ниската от следните стойности:
а)
стойността на експозицията, която произтича от базисния актив;
б)
общата стойност на експозициите на институцията към базисния актив, която се получава от всички експозиции на институцията към сделката.
2. Стойността на произтичащата от дадена сделка експозиция към базисен актив за всяка експозиция на институция към сделката се определя, както следва:
а)
ако експозициите на всички инвеститори по тази сделка са с равностоен ранг, стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по стойността на формираната от базисния актив експозиция;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по по-ниската от следните стойности:
i)
стойността на експозицията, формирана от базисния актив,
ii)
общата стойност на експозицията на институцията към сделката, заедно с всички други експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
3. Пропорционалният дял на експозицията на дадена институция към определена сделка се получава, като стойността на експозицията на институцията се раздели на общата стойност на експозицията на институцията и всички останали експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
Член 6
Процедура за определяне на дела на базисните експозиции от цялостните експозиции
1. За всяка експозиция към кредитен риск, за която длъжникът е идентифициран, дадена институция включва стойността на своята експозиция към съответния базисен актив при изчисляването на цялостната експозиция към този длъжник като отделен клиент или към групата от свързани клиенти, към която принадлежи този длъжник.
2. Ако дадена институция не е идентифицирала длъжника по базисна експозиция към кредитен риск или когато не е в състояние да потвърди, че дадена базисна експозиция не представлява експозиция към кредитен риск, институцията отнася тази експозиция по следния начин:
а)
когато стойността на експозицията не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
б)
когато стойността на експозицията е не по-малка от 0,25 % от приемливия капитал на институцията и чрез мандата на сделката институцията може да гарантира, че базисните експозиции на сделката не са свързани с други експозиции в нейния портфейл, включително базисни експозиции от други сделки, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
в)
в случаите, различни от посочените в букви а) и б), тя отнася експозицията към категорията „неизвестен клиент“.
3. Ако дадена институция не е в състояние да разграничи отделните базисни експозиции на дадена сделка, институцията отнася общата стойност на своите експозиции към сделката по следния начин:
а)
когато общата стойност на експозициите не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася общата стойност на експозициите към сделката като отделен клиент;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), тя отнася тази обща стойност на експозициите към категорията „неизвестен клиент“.
4. За целите на параграфи 1 и 2 институциите редовно и поне веднъж месечно извършват наблюдение на тези сделки за евентуални промени в състава и относителния дял на базисните експозиции.
Член 7
Допълнителна експозиция, произтичаща от структурата на сделката
1. Структурата на дадена сделка не трябва да представлява допълнителна експозиция, ако сделката изпълнява едновременно следните две условия:
а)
правната и оперативната структура на сделката са създадени така, че да не дават възможност на управителя на сделката или на трета страна да пренасочва каквито и да е произтичащи от сделката парични потоци към лица, които според условията на сделката нямат право да ги получават;
б)
условията на сделката не могат да изискват от емитента или от друго лице да извърши плащане към институцията, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или ги предхожда.
2. Условието в параграф 1, буква а) се счита за изпълнено, когато сделката е един от следните видове:
а)
ПКИПЦК по определението в член 1, параграф 2 от Директива 2009/65/ЕO;
б)
установено в трета държава предприятие, което извършва дейности, подобни на извършваните от ПКИПЦК, и което е обект на надзор по силата на законодателен акт на Съюза или на законодателството на трета държава, прилагаща надзорни и регулаторни изисквания, които са най-малко равностойни на прилаганите в Съюза по отношение на ПКИПЦК.
Член 8
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 2 октомври 2014 година.
REGULAMENTUL DELEGAT (UE) NR. 1187/2014 AL COMISIEI
din 2 octombrie 2014
de completare a Regulamentului (UE) nr. 575/2013 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește standardele tehnice de reglementare pentru determinarea expunerii globale față de un client sau un grup de clienți aflați în legătură din punctul de vedere al tranzacțiilor cu active-suport
(Text cu relevanță pentru SEE)
COMISIA EUROPEANĂ,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
având în vedere Regulamentul (UE) nr. 575/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și firmele de investiții și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 648/2012 (1), în special articolul 390 alineatul (8) al treilea paragraf,
întrucât:
(1)
Pentru a identifica expunerea globală față de un anumit debitor care rezultă din expunerile instituției la o tranzacție cu active-suport, ar trebui să se identifice mai întâi valoarea expunerii separat pentru fiecare dintre aceste expuneri. Valoarea totală a expunerii ar trebui să fie determinată ulterior, ea fiind egală cu valoarea agregată a expunerilor respective, dar nu ar trebui să fie mai mare decât valoarea expunerii reprezentate de activul-suport propriu-zis.
(2)
În cazul în care expunerile altor investitori sunt de rang egal cu expunerea instituției, valoarea totală a expunerii instituției la un activ-suport ar trebui să reflecte distribuția proporțională a pierderilor între expunerile de rang egal. Aceasta rezultă din faptul că, în cazul în care s-a produs un eveniment de nerambursare pentru un activ-suport, pierderile sunt întotdeauna distribuite între expunerile de rang egal în mod proporțional cu fiecare dintre aceste expuneri, iar pierderea maximă care va fi suferită de către instituție în cazul unei pierderi totale pe un activ-suport se limitează la partea care corespunde raportului dintre expunerea instituției și totalul tuturor expunerilor de rang egal.
(3)
Ar trebui să se facă o distincție între tranzacțiile în care toți investitorii sunt de rang egal, cum sunt organismele de plasament colectiv, și alte tranzacții, precum securizările, care pot implica o segmentare pe tranșe, cu expuneri de ranguri diferite. În primul caz, expunerea rezultată a unui investitor la un activ-suport depinde numai de proporția expunerii sale raportată la expunerile tuturor investitorilor. În al doilea caz, pierderile sunt repartizate mai întâi la anumite tranșe, în funcție de nivelul lor, și apoi, în cazul în care există mai mulți investitori în aceeași tranșă, ele sunt repartizate între acești investitori pe o bază proporțională. Toate tranșele unei securitizări ar trebui tratate în mod egal deoarece, în conformitate cu cel mai pesimist scenariu, tranșele subordonate ar putea să dispară foarte rapid. În particular, ar trebui recunoscută pierderea maximă care ar fi suferită de toți investitorii dintr-o anumită tranșă în cazul unei pierderi totale pe un activ-suport, deoarece nicio diminuare din tranșele subordonate nu ar trebui recunoscută. Expunerea instituției la un activ-suport al unei tranzacții nu ar trebui să depășească valoarea totală a expunerii acestei tranșe (deoarece pierderea pentru un investitor într-o anumită tranșă care rezultă din intrarea unui activ-suport în stare de nerambursare nu poate depăși niciodată valoarea totală a expunerii tranșei) și valoarea expunerii constituite de activul-suport (deoarece instituția nu poate pierde niciodată mai mult decât valoarea activului-suport). Această limitare a pierderii maxime ar trebui să fie reflectată utilizând cea mai redusă dintre cele două valori ale expunerii și aplicând ulterior procedura pentru recunoașterea distribuției proporționale a pierderilor între toate expunerile de rang egal din tranșa respectivă, în cazul în care există mai mulți investitori în acea tranșă.
(4)
Deși se așteaptă de la instituții ca acestea să identifice toți debitorii activelor suport ale tranzacțiilor în care investesc, pot exista cazuri în care acest lucru ar genera costuri nejustificate pentru instituții sau în care împrejurările împiedică instituțiile să identifice anumiți debitori. Ca atare, în cazul în care o expunere față de un activ suport este suficient de mică pentru a contribui numai într-o măsură neglijabilă la expunerea globală față de un anumit client sau grup de clienți aflați în legătură, ar trebui să fie suficient să se atribuie această expunere tranzacției în calitate de client distinct. Valoarea totală a acestor expuneri la activele-suport ale aceleiași tranzacții ar trebui totuși în acest caz să fie limitată de limita expunerilor mari pentru această tranzacție. Ar trebui să se presupună că un activ-suport contribuie într-o măsură neglijabilă la expunerea totală atunci când sunt necesare cel puțin 100 de expuneri la activele subiacente ale unei tranzacții pentru a atinge limita de 25 % din capitalul eligibil al instituției. Acest lucru ar necesita ca valoarea expunerii să nu depășească 0,25 % din capitalul eligibil al instituției.
(5)
Pentru a împiedica o expunere globală nelimitată care rezultă din lacunele în materie de informații, ar fi necesar să se atribuie expunerile - pentru care valoarea expunerii depășește 0,25 % din capitalul eligibil al instituției și pentru care informațiile privind debitorul lipsesc - unui client ipotetic („clientul necunoscut”), căruia ar trebui să i se aplice limita de 25 % a expunerilor mari.
(6)
În cazul în care o instituție nu este în măsură să facă distincția între activele-suport al unei tranzacții din punctul de vedere al valorii, există riscul ca activele-suport ale tranzacției să fie în legătură cu același debitor sau grup de clienți aflați în legătură. În acest caz, pentru a diminua riscul, ar trebui să se solicite instituției să evalueze caracterul semnificativ al valorii totale a expunerilor sale la tranzacție înainte de a putea să atribuie expunerea tranzacției în calitate de client distinct, în locul „clientului necunoscut”.
(7)
Structura unei tranzacții nu ar trebui să constituie o expunere suplimentară în cazul în care circumstanțele tranzacției garantează că pierderile aferente unei expuneri la această tranzacție nu pot rezulta decât din evenimentele de nerambursare ale activelor-suport. Ar trebui recunoscută o expunere suplimentară în cazul în care tranzacția implică o obligație de plată pentru o anumită persoană în plus, sau cel puțin în avans, față de fluxurile de numerar provenind din activele-suport, având în vedere că investitorii ar putea suferi pierderi suplimentare în cazul unei nerambursări din partea acestei persoane, deși nu a existat niciun eveniment de nerambursare pentru un activ-suport. Ar trebui, de asemenea, să fie recunoscută o expunere suplimentară în cazul în care circumstanțele tranzacției permit ca fluxurile de numerar să fie redirecționate către o persoană care nu are dreptul să le primească, deoarece investitorii ar putea suferi pierderi suplimentare, deși nu a existat niciun eveniment de nerambursare pentru un activ-suport. Nicio expunere suplimentară nu ar trebui să fie recunoscută pentru organismele de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM), astfel cum sunt menționate în Directiva 2009/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului (2), dat fiind faptul că fluxurile de numerar nu pot fi redirecționate către o persoană care nu este îndreptățită în temeiul tranzacției să primească aceste fluxuri de numerar. Acest fapt ar trebui prezumat, de asemenea, pentru entitățile care fac obiectul unor cerințe echivalente în temeiul actelor legislative ale Uniunii sau al legislației unei țări terțe.
(8)
Existența și valoarea expunerilor față de un client sau un grup de clienți aflați în legătură care rezultă din expunerile la o tranzacție nu depind de atribuirea expunerii la tranzacții portofoliului de tranzacționare sau portofoliului bancar. Prin urmare, condițiile și metodologiile care trebuie utilizate pentru identificarea expunerilor la tranzacții cu active-suport ar trebui să fie aceleași, indiferent dacă aceste expuneri sunt atribuite portofoliului de tranzacționare sau portofoliului bancar al instituției.
(9)
Prezentul regulament se bazează pe proiectele de standarde tehnice de reglementare prezentate Comisiei de către Autoritatea Bancară Europeană (ABE).
(10)
ABE a efectuat consultări publice deschise cu privire la proiectele de standarde tehnice de reglementare pe care se bazează prezentul regulament, a analizat costurile și beneficiile potențiale aferente și a solicitat avizul Grupului părților interesate din domeniul bancar, instituit în conformitate cu articolul 37 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010 al Parlamentului European și al Consiliului (3),
ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
Articolul 1
Obiect
Prezentul regulament precizează condițiile și metodologiile utilizate pentru a determina expunerea globală a unei instituții față de un client sau un grup de clienți aflați în legătură, în ceea ce privește expunerile din tranzacții cu active subiacente și condițiile în care structura tranzacțiilor cu active subiacente nu constituie o expunere suplimentară.
Articolul 2
Definiții
În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:
(a)
„tranzacții” înseamnă tranzacțiile menționate la articolul 112 literele (m) și (o) din Regulamentul (UE) nr. 575/2013 și alte tranzacții în cazul cărora există o expunere față de activele-suport;
(b)
„client necunoscut” înseamnă un singur client ipotetic căruia instituția îi atribuie toate expunerile pentru care aceasta nu a identificat debitorul, cu condiția ca articolul 6 alineatul (2) literele (a) și (b) și articolul 6 alineatul (3) litera (a) din prezentul regulament să nu fie aplicabile.
Articolul 3
Identificarea expunerilor care rezultă din tranzacții
(1) O instituție determină contribuția la expunerea globală față de un anumit client sau grup de clienți aflați în legătură care rezultă dintr-o anumită tranzacție în conformitate cu metodologia prevăzută la articolele 4, 5 și 6.
Instituția determină separat propria expunere la fiecare dintre activele-suport în conformitate cu articolul 5.
(2) O instituție evaluează dacă o anumită tranzacție constituie o expunere suplimentară în conformitate cu articolul 7.
Articolul 4
Expunerile-suport la tranzacțiile care au la rândul lor active-suport
(1) Atunci când evaluează expunerile-suport ale unei tranzacții (tranzacția A) care are la rândul său o expunere-suport provenită dintr-o altă tranzacție (tranzacția B) în sensul articolelor 5 și 6, o instituție consideră că expunerea la tranzacția B este înlocuită cu expunerile-suport ale tranzacției B.
(2) Alineatul (1) se aplică atât timp cât expunerile-suport reprezintă expuneri la tranzacții cu active-suport.
Articolul 5
Calculul valorii expunerii
(1) Expunerea unei instituții la un activ-suport al unei tranzacții este cea mai mică dintre următoarele valori:
(a)
valoarea expunerii care derivă din activul-suport;
(b)
valoarea totală a expunerilor instituției la activul-suport care rezultă din toate expunerile instituției la tranzacție.
(2) Pentru fiecare expunere a unei instituții la o tranzacție, valoarea expunerii rezultate la un activ-suport se determină după cum urmează:
(a)
în cazul în care expunerile tuturor investitorilor implicați în această tranzacție sunt de rang egal, valoarea expunerii rezultate la un activ-suport este cota proporțională aferentă expunerii instituției la tranzacție, înmulțită cu valoarea expunerii constituite de activul-suport;
(b)
în alte cazuri decât cele menționate la litera (a), valoarea expunerii rezultate la un activ-suport este cota proporțională aferentă expunerii instituției la tranzacție, înmulțită cu valoarea cea mai mică dintre:
(i)
valoarea expunerii constituite de activul-suport;
(ii)
valoarea totală a expunerii instituției la tranzacție împreună cu toate celelalte expuneri la această tranzacție care sunt de rang egal cu expunerea instituției.
(3) Cota proporțională pentru expunerea unei instituții la o tranzacție este valoarea expunerii instituției împărțită la valoarea totală a expunerii instituției împărțită la toate celelalte expuneri la această tranzacție care sunt de rang egal cu expunerea instituției.
Articolul 6
Procedura pentru determinarea contribuției expunerilor-suport la expunerile globale
(1) Pentru fiecare expunere la riscul de credit pentru care debitorul este identificat, o instituție include valoarea expunerii sale la activul-suport relevant în calculul expunerii globale față de acest debitor în calitate de client individual sau față de grupul de clienți aflați în legătură căruia îi aparține acest debitor.
(2) În cazul în care o instituție nu a identificat debitorul unei expuneri-suport la riscul de credit sau în cazul în care o instituție se află în imposibilitatea de a confirma că o expunere-suport nu este o expunere la riscul de credit, instituția atribuie această expunere după cum urmează:
(a)
în cazul în care valoarea expunerii nu depășește 0,25 % din capitalul eligibil al instituției, această expunere este atribuită tranzacției în calitate de client distinct;
(b)
în cazul în care valoarea expunerii este mai mare sau egală cu 0,25 % din capitalul eligibil al instituției, iar instituția poate garanta, prin intermediul mandatului tranzacției, că expunerile-suport ale tranzacției nu au legătură cu nicio altă expunere din portofoliul său, inclusiv cu expuneri-suport provenind din alte tranzacții, această expunere este atribuită tranzacției în calitate de client distinct;
(c)
în alte cazuri decât cele menționate la literele (a) și (b), această expunere este atribuită clientului necunoscut.
(3) În cazul în care o instituție nu este în măsură să distingă expunerile-suport ale unei tranzacții, instituția atribuie valoarea totală a expunerilor sale la tranzacție după cum urmează:
(a)
în cazul în care această valoare totală a expunerii nu depășește 0,25 % din capitalul eligibil al instituției, această valoare totală a expunerii este atribuită tranzacției în calitate de client distinct;
(b)
în alte cazuri decât cele menționate la litera (a), această expunere este atribuită clientului necunoscut.
(4) În sensul alineatelor (1) și (2), instituțiile monitorizează periodic, cel puțin o dată pe lună, astfel de tranzacții pentru a constata eventuale modificări ale componenței și ale proporției relative a expunerilor-suport.
Articolul 7
Expunerea suplimentară constituită de structura unei tranzacții
(1) Structura unei tranzacții nu constituie o expunere suplimentară în cazul în care tranzacția îndeplinește următoarele două condiții:
(a)
structura juridică și operațională a tranzacției este concepută astfel încât să împiedice administratorul tranzacției sau un terț să redirecționeze orice fluxuri de numerar care rezultă din tranzacție către persoane care nu sunt abilitate, în temeiul tranzacției, să primească aceste fluxuri de numerar;
(b)
nici emitentul și nicio altă persoană nu pot fi obligați, în cadrul tranzacției, să efectueze o plată către instituție în plus față de fluxurile de numerar care provin din activele-suport sau ca plată în avans a acestor fluxuri.
(2) Condiția de la alineatul (1) litera (a) se consideră îndeplinită în cazul în care tranzacția este:
(a)
un OPCVM, astfel cum a fost definit la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2009/65/CE;
(b)
o întreprindere stabilită într-o țară terță care desfășoară activități similare celor desfășurate de un OPCVM și care face obiectul supravegherii în temeiul unui act legislativ al Uniunii sau al legislației unei țări terțe care aplică cerințe de supraveghere și de reglementare cel puțin echivalente cu cele aplicate în Uniune în cazul OPCVM-urilor.
Articolul 8
Intrarea în vigoare
Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
Adoptat la Bruxelles, 2 octombrie 2014.