ДИРЕКТИВА ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ 2014/111/ЕС НА КОМИСИЯТА
от 17 декември 2014 година
за изменение на Директива 2009/15/ЕО във връзка с приемането от Международната морска организация (ММО) на някои кодекси и свързаните с тях изменения в някои конвенции и протоколи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Директива 2009/15/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 г. относно общите правила и стандарти за организациите за проверка и преглед на кораби и за съответните дейности на морските администрации (1), и по-специално член 7, параграф 2, второ изречение от нея,
в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, уредена в член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 на Европейския парламент и на Съвета за създаване на Комитет по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) (2),
като има предвид, че:
(1)
Съгласно член 5, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 държавите членки и Комисията си сътрудничат, за да определят, при необходимост, обща позиция или подход в компетентния международен форум с оглед намаляване на рисковете от конфликт между законодателството на Съюза в областта на морския транспорт и международните актове.
(2)
Директива 2009/15/ЕО ведно с Регламент (ЕО) № 391/2009 на Европейския парламент и на Съвета (3) формират единна законодателна уредба, по силата на която дейността на признатите организации е регламентирана по последователен начин в съответствие с едни и същи принципи и определения. Съгласно член 3, параграф 2 от Директива 2009/15/ЕО, когато държава членка реши да упълномощи по отношение на плаващи под нейно знаме кораби дадена организация да извършва от нейно име проверките и прегледите, свързани със задължителните свидетелства, тя поверява тези задължения само на призната организация, което съгласно член 2, буква ж) от посочената директива означава организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. Следователно наборът от правила, въз основа на които се признават съответните организации, оказва въздействие върху двата акта.
(3)
Понятието „международни конвенции“ съгласно определението в член 2, буква г) от Директива 2009/15/ЕО означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. („конвенцията SOLAS“), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. („Конвенцията за товарните водолинии“) и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. („конвенцията MARPOL“), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със дължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия.
(4)
На своята 28-а сесия Асамблеята на Международната морска организация прие Кодекс за прилагане на правните инструменти на ММО („Кодекс за правните инструменти“), както това е посочено в Резолюция A.1070(28) на ММО от 4 декември 2013 г., както и изменения на Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага, както това е посочено в Резолюция A.1083(28) на ММО от 4 декември 2013 г.
(5)
На 66-ото си заседание Комитетът по опазване на морската среда (Marine Environment Protection Committee - MEPC) на ММО прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с конвенцията MARPOL, както това е посочено в Резолюция MEPC.246(66) от 4 април 2014 г., и на протокола от 1997 г. във връзка с конвенцията MARPOL, както той се изменя от свързания с него протокол от 1978 г. и както това е посочено в Резолюция MEPC.247(66) от 4 април 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(6)
На 93-ото си заседание Комитетът по морска безопасност (Maritime Safety Committee - MSC) на ММО прие изменения на Конвенцията SOLAS, както това е посочено в Резолюция MSC.366(93) от 22 май 2014 г., и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, както това е посочено в Резолюция MSC.375(93) от 22 май 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(7)
Комитетът MEPC на 65-то си заседание и комитетът MSC на 92-то си заседание приеха Кодекс на ММО за признатите организации („Кодекс за признатите организации“), както това е посочено в Резолюция MSC.349(92) от 21 юни 2013 г.
(8)
На 65-ото си заседание комитетът MEPC прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с конвенцията MARPOL, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за признатите организации, както това е посочено в Резолюция MEPC.238(65) от 17 май 2013 г.
(9)
На 92-ото си заседание комитетът MSC прие изменения на конвенцията SOLAS и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за признатите организации, както това е посочено в резолюции MSC.350(92) и MSC.356(92) от 21 юни 2013 г.
(10)
Поради това, в съответствие с приложимите правила за приемане, ратифициране и влизане в сила на изменения по силата на всяка от посочените по-горе конвенции на ИМО, се очаква кодексите за правните инструменти и за признатите организации да влязат в сила в периода между 1 януари 2015 г. и 1 януари 2018 г..
(11)
На 13 май 2013 г. Съветът прие Решение 2013/268/ЕС относно позицията, която да бъде взета от името на Европейския съюз в Международната морска организация (ММО) във връзка с приемането на някои кодекси и свързаните с тях изменения на определени конвенции и протоколи (4). Съгласно член 5 от посоченото решение Съветът разрешава на държавите членки да дадат своето съгласие да бъдат обвързани - в интерес на Съюза и в съответствие с декларацията, съдържаща се в приложението към посоченото решение - от измененията, посочени в съображения 4-9 от настоящата директива.
(12)
В декларацията, съдържаща се в приложението към Решение 2013/268/ЕС на Съвета, се посочва, че държавите членки са на мнение, че в Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации се съдържа набор от минимални изисквания, които държавите могат да доразвиват и подобряват в зависимост от конкретния случай с оглед да се оптимизират морската безопасност и опазването на околната среда.
(13)
Също така в декларацията се посочва, че никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти или Кодекса за признатите организации не следва да се тълкува така, че да ограничава по какъвто и да е начин изпълнението на задълженията на държавите членки съгласно правото на Европейския съюз във връзка с определението за „задължителни свидетелства“ и „свидетелства за клас“, обхвата на установените задължения и критерии за признати организации и задълженията на Европейската комисия във връзка с признаването, оценяването и, когато е уместно, налагането на корективни мерки или санкции на признати организации. В същата декларация се посочва, че в случай на одит на ММО държавите членки ще заявят, че се проверява изпълнението само на тези разпоредби от съответните международни конвенции, които са ратифицирани от държавите членки, в това число съгласно условията на посочената декларация.
(14)
Съгласно правовия ред на Съюза в приложното поле на Директива 2009/15/ЕО, както и на Регламент (ЕО) № 391/2009, се включват позовавания на „международни конвенции“ като посочените в съображение 3. В тези рамки измененията на конвенциите на ММО автоматично се инкорпорират в законодателството на Съюза едновременно с влизането им в сила на международно равнище, в това число и свързаните с тях кодекси със задължителен характер като кодексите за правните инструменти и за признатите организации, които съответно стават част от актовете на ММО, които са от значение във връзка с прилагането на Директива 2009/15/ЕО.
(15)
Възможно е обаче измененията на международните конвенции да бъдат изключени от приложното поле на морското законодателство на Съюза в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, ако те отговарят поне на един от двата критерия, посочени в член 5, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 2099/2002.
(16)
Комисията подложи на анализ измененията на конвенциите на ММО в съответствие с член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 и установи, че съществуват редица несъответствия между Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации, от една страна, и Директива 2009/15/ЕО и Регламент (ЕО) № 391/2009, от друга.
(17)
На първо място, в част 2, параграф 16.1 от Кодекса за правните инструменти е предвиден списък от минимални ресурси и процеси, които държавите на флага трябва да създадат, в това число предоставянето на административни указания, отнасящи се, наред с останалото, и до свидетелствата за клас на корабите, които се изискват от държавата на флага като доказателство, че са спазени изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване и/или други изисквания по силата на международна конвенция, по която държавата на флага е страна, или че са спазени изискванията на вътрешната нормативна уредба на тази държава на флага. Както е пояснено в съображение 21 по-долу обаче, в законодателството на Съюза се прави разграничение между задължителните свидетелства и свидетелствата за клас. Вторите са документ с частен характер и не са актове на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. Тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти всъщност препраща към глава II-1, част А-1, правило 3-1 от конвенцията SOLAS, където е предвидено корабите да са проектирани, построени и поддържани в съответствие с изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване на класификационна организация, призната от администрацията в съответствие с разпоредбите на правило XI-1/1. 1. В конвенцията SOLAS ясно се определя, че обект на това изискване е корабът или неговият законен представител по отношение на държавата на флага. Освен това, когато една призната организация издава свидетелства за клас на кораби в качеството си на класификационна организация, тя извършва това съобразно своите собствени правила, процедури, условия и частни договорни споразумения, по които държавата на флага не е страна. Следователно тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти е в противоречие с разграничението на дейностите по издаване на свидетелства за клас и на задължителни свидетелства, както е предвидено в действащото законодателство на ЕС.
(18)
На второ място, в част 2, параграф 18.1 от Кодекса за правните инструменти се съдържа изискването държавата на флага да определи „само по отношение на корабите, имащи право да плават под нейния флаг“ дали дадена призната организация разполага с достатъчно ресурси по отношение на технически, управленски и изследователски възможности, за да изпълни възложените ѝ задачи. За разлика от това, този аспект е залегнал в законодателството на Съюза като изискване за целите на признаването, за което свидетелства критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, и то по отношение на цялата флота, на която съответната организация е дала клас, без разлика на флага. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, това ще ограничи прилагането на критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009 само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(19)
На трето място, в част 2, параграф 19 от Кодекса за правните инструменти е въведена забрана за държавата на флага да предоставя правомощия на нейните признати организации да прилагат за други кораби, освен имащите право да плават под нейния флаг, всички изисквания, които се отнасят, наред с останалото, и до правилата, изискванията или процедурите на тези организации за даване на клас. В съответствие с Директива 2009/15/ЕО държавите членки могат да упълномощят дадена организация да извършва от тяхно име дейностите, свързани с издаването на задължителни свидетелства за тяхната флота, ако тази организация е призната и над нея се упражнява надзор за тази цел в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. В тази рамка признатите организации като такива трябва да спазват определени изисквания при изпълнението на съответните им дейности за цялата класифицирана от тях флота, независимо от флага. Това се отнася за повечето от критериите, определени в приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, както и за други задължения, в частност определените в член 10, параграф 4 от същия регламент. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи прилагането на съдържащите се в Регламент (ЕО) № 391/2009 действащи изисквания във връзка с признаването, ако те между другото са определени като правила, изисквания и процедури, само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка.
(20)
На четвърто място, в част 2, раздел 1.1 от Кодекса за признатите организации „призната организация“ по определение означава организация, която е била оценена от държава на флага и по отношение на която е установено, че отговаря на изискванията на част 2 от Кодекса за признатите организации. За разлика от това, според определението в член 2, буква ж) от Директива 2009/15/ЕО за призната организация се счита „организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009“. Въз основа на оценката от страна на Комисията, изложена в съображения 21-23, изглежда, че няколко разпоредби в част 2 от Кодекса за признатите организации са несъвместими с Регламент (ЕО) № 391/2009. Оттук следва, че организация, призната по смисъла на определението в Кодекса за признатите организации, няма да отговаря на всички изисквания на Регламент (ЕО) № 391/2009 и поради това няма да отговаря на определението за призната организация, установено в законодателството на Съюза.
(21)
На пето място, в част 2, раздел 1.3 от Кодекса за признатите организации „задължителното сертифициране и услуги“ се определят като единна категория дейности, които една призната организация има право да извършва от името на държавата на флага, включително издаването на свидетелства, които едновременно отговарят на изискванията за задължителни свидетелства и за свидетелства за клас. За разлика от това, в определенията, фигуриращи в член 2, букви и) и к) от Директива 2009/15/ЕО, се прави ясно разграничение между „задължително свидетелство“, което е свидетелство, издадено от държавата на флага или от нейно име в съответствие с международните конвенции, и „свидетелство за клас“, което е документ, издаден от призната организация в качеството ѝ на класификационна организация, с който се удостоверява годността на кораба за конкретна употреба или услуга в съответствие с правилата и процедурите, установени и разгласени от тази призната орган изация. Оттук следва, че в правото на Съюза задължителните свидетелства се разграничават от свидетелствата за клас и имат различен характер. Задължителните свидетелства имат публичен характер, докато свидетелствата за клас имат частен характер, тъй като се издават от класификационна организация в съответствие с нейните собствени правила, процедури и условия. Следователно класификационните свидетелства, издадени за един кораб от призната организация в потвърждение на това, че са спазени класификационните правила и процедури, включително когато се верифицират от държава на флага като доказателство, че са спазени изискванията на правило 3-1 в глава II-I, част А-1 от конвенцията SOLAS, са документи със строго частен характер и не са акт на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. В Кодекса за признатите организации обаче системно се посочва, че „задължителното сертифициране и услуги“ се извършват от признатата организация „от името на държавата на флага“, което противоречи на правното разграничение, установено със законодателството на Съюза. Независимо от това противоречие, ако тази разпоредба на Кодекса за признатите организации бъде приета за норма в правовия ред на Съюза, въпросната разпоредба ще породи явен риск в рамките на ЕС да станат неприложими изискванията във връзка с признаването, които се съдържат в Регламент (ЕО) № 391/2009 и се отнасят за цялостната дейност на организацията, независимо от флага. Поради връзката между двата акта, описана в съображение 2, този риск се отнася също и за Директива 2009/15/ЕО.
(22)
На шесто място, в част 2, раздел 3.9.3.1 от Кодекса за признатите организации е предвиден механизъм за сътрудничество между признатите организации единствено в установената от държавата на флага рамка с оглед стандартизиране на процесите, касаещи задължителното сертифициране и услуги, извършвани от името на държавата на флага, както е целесъобразно; от друга страна в част 2, раздел 3.9.3.2 от същия кодекс се съдържа позоваване на установената „от една държава на флага или група държави на флага“ рамка, която да регламентира сътрудничеството между признатите от тази държава или държави организации по въпроси от техническо естество и по въпросите на безопасността, що се отнася до „задължителното сертифициране на кораби и услуги […] от името на въпросната държава/държави на флага“. За разлика от това, в правото на Съюза сътрудничеството между признати организации е уредено в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, съдържащ изискването признатите организации да се консултират помежду си с оглед поддържане на еквивалентност и постигане на хармонизация на техните правила и процедури и на тяхното прилагане и да определят рамка за взаимното признаване в съответните случаи на свидетелства за клас за материали, оборудване и части. Тези два процеса на сътрудничество по силата на член 10, параграф 1 се отнасят за частните дейности на признатите организации в качеството им на класификационни организации и следователно се прилагат без разграничение въз основа на флага. Следователно, в случай че механизмите за сътрудничество, предвидени в Кодекса за признатите организации, бъдат инкорпорирани в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи обхватът на определената в Регламент (ЕО) № 391/2009 рамка за сътрудничество само до онази част от дейността на признатите организации, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(23)
На седмо място, раздел 3.9.3.3 от част 2 от Кодекса за признатите организации е идентичен с параграф 19 от част 2 от Кодекса за правните инструменти; поради това изложеното в съображение 19 е валидно в същата степен за тази разпоредба на Кодекса за признатите организации.
(24)
Никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации не трябва да ограничава възможността за определяне от Съюза, в съответствие с Договорите и международното право, на необходимите условия за предоставяне на признаване на организации, които са поискали да бъдат упълномощени от държавите членки за извършване на дейности по преглед и издаване на свидетелства на кораби от тяхно име с оглед постигане целите на Съюза и по-специално за подобряване на морската безопасност и опазване на околната среда.
(25)
Схемата за взаимно признаване на свидетелства за клас за материали, оборудване и части, предвидена в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, е приложима в рамките на Съюза само по отношение на кораби, които плават под флага на държава членка. Преценката за това дали такива свидетелства ще бъдат приемани по отношение на чуждестранни плавателни съдове остава в прерогативите на съответните трети държави на флага извън ЕС в рамките на упражняваната от тях изключителна компетентност, а именно съгласно Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право (UNCLOS).
(26)
Въз основа на направената от нея оценка Комисията установи, че разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и на Кодекса за признатите организации, посочени в предходните съображения, са несъвместими с Директива 2009/15/ЕО или с Регламент (ЕО) № 391/2009 и следователно с Директива 2009/15/ЕО поради връзката между двата акта, описана в съображение 2, и следва да бъдат изключени от приложното поле на същата директива. Поради това текстът на член 2, буква г) от Директива 2009/15/ЕО следва да бъде съответно изменен.
(27)
Тъй като Кодексът за признатите организации влиза в сила на 1 януари 2015 г., настоящата директива следва да влезе в сила във възможно най-кратък срок след датата на нейното публикуване.
(28)
Комитетът по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) не даде становище относно мерките, предвидени в настоящата директива. Беше счетено за необходимо да се изготви акт за изпълнение и председателят представи проекта на акт за изпълнение на апелативния комитет за допълнително обсъждане. Мерките, предвидени в настоящата директива, са в съответствие със становището на апелативния комитет,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
В член 2 от Директива 2009/15/ЕО буква г) се заменя със следното:
„г):
„международни конвенции“ означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. (SOLAS 74), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. (MARPOL), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със задължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия, с изключение на част 2, параграфи 16.1, 18.1 и 19 от Кодекса за прилагане на правните инструменти на ММО и част 2, раздели 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 и 3.9.3.3 от Кодекса на ММО за признатите организации;“
Член 2
1. Държавите членки приемат и публикуват не по-късно от 31 декември 2015 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
Те прилагат тези разпоредби, считано от 1 януари 2016 г.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 3
Настоящата директива влиза в сила в деня след деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 4
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Брюксел на 17 декември 2014 година.
KOMISIJOS ĮGYVENDINIMO DIREKTYVA 2014/111/ES
2014 m. gruodžio 17 d.
kuria atsižvelgiant į tam tikrus Tarptautinės jūrų organizacijos priimtus kodeksus ir su jais susijusius kai kurių konvencijų ir protokolų pakeitimus iš dalies keičiama Direktyva 2009/15/EB
(Tekstas svarbus EEE)
EUROPOS KOMISIJA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo,
atsižvelgdama į 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2009/15/EB dėl laivų patikrinimo ir apžiūros organizacijų ir atitinkamos jūrų administracijų veiklos bendrųjų taisyklių ir standartų (1), ypač į jos 7 straipsnio 2 dalies antrą sakinį,
taikydama Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 2099/2002, įsteigiančio Jūrų saugumo ir teršimo iš laivų prevencijos komitetą (COSS) (2), 5 straipsnyje nustatytą atitikties tikrinimo procedūrą,
kadangi:
(1)
pagal Reglamento (EB) Nr. 2099/2002 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės ir Komisija bendradarbiauja, kad atitinkamai nustatytų bendrą poziciją arba principą, kurių laikytųsi tarptautiniuose kompetentinguose forumuose siekdamos sumažinti Sąjungos jūrų teisės aktų ir tarptautinių priemonių prieštaros riziką;
(2)
Direktyva 2009/15/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 391/2009 (3) sudaro nuoseklų teisės aktų kompleksą, pagal kurį pripažintų organizacijų veikla reguliuojama nuosekliai, laikantis tų pačių principų ir naudojant tas pačias apibrėžtis. Direktyvos 2009/15/EB 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad valstybei narei nusprendus įgalioti organizacijas atlikti laivų, plaukiojančių su jos vėliava, patikrinimus ir apžiūras, susijusius su teisės aktais nustatytais liudijimais, šias pareigas ji patiki tik pripažintoms organizacijoms, kurios pagal tos direktyvos 2 straipsnio g punktą yra pagal Reglamento (EB) Nr. 391/2009 nuostatas pripažintos organizacijos. Todėl taisyklės, kuriomis remiantis patvirtinamos atitinkamos organizacijos, turi poveikio abiems teisės aktams;
(3)
kaip apibrėžta Direktyvos 2009/15/EB 2 straipsnio d punkte, tarptautinės konvencijos - tai 1974 m. lapkričio 1 d. Tarptautinė konvencija dėl žmogaus gyvybės apsaugos jūroje (SOLAS konvencija), išskyrus jos priedo XI-2 skyrių, 1966 m. balandžio 5 d. Tarptautinė konvencija dėl laivų krovininės vaterlinijos nustatymo (Krovininės vaterlinijos konvencija) ir 1973 m. lapkričio 2 d. Tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos (MARPOL konvencija) kartu su protokolais ir šių konvencijų papildymais bei atitinkamais privalomais visose valstybėse narėse kodeksais, jų naujausia redakcija;
(4)
28-ojoje sesijoje TJO asamblėja priėmė 2013 m. gruodžio 4 d. Rezoliucijoje A.1070(28) pateiktą TJO priemonių įgyvendinimo kodeksą (III kodeksą), o 2013 m. gruodžio 4 d. Rezoliucijoje A.1083(28) išdėstytus Krovininės vaterlinijos konvencijos pakeitimus, pagal kuriuos III kodeksas ir atitinkama vėliavos valstybių audito sistema tampa privalomi;
(5)
TJO Jūrų aplinkos apsaugos komitetas (angl. santrumpa MEPC) 66-ojoje sesijoje priėmė 2014 m. balandžio 4 d. Rezoliucijoje MEPC.246(66) išdėstytus 1978 m. protokolo, susijusio su MARPOL konvencija, pakeitimus ir 2014 m. balandžio 4 d. Rezoliucijoje MEPC.247(66) išdėstytus 1997 m. protokolo, susijusio su atitinkamu 1978 m. protokolu iš dalies pakeista MARPOL konvencija, pakeitimus, pagal kuriuos III kodeksas ir atitinkama vėliavos valstybių audito sistema tampa privalomi;
(6)
TJO Jūrų saugumo komitetas (angl. santrumpa MSC) 93-ojoje sesijoje priėmė 2014 m. gegužės 22 d. Rezoliucijoje MSC.366(93) išdėstytus SOLAS konvencijos pakeitimus ir 2014 m. gegužės 22 d. Rezoliucijoje MSC.375(93) išdėstytus 1988 m. protokolo, susijusio su Krovininės vaterlinijos konvencija, pakeitimus, pagal kuriuos III kodeksas ir atitinkama vėliavos valstybių audito sistema tampa privalomi;
(7)
MEPC 65-ojoje savo sesijoje, o MSC 92-ojoje savo sesijoje priėmė 2013 m. birželio 21 d. Rezoliucijoje MSC.349(92) pateiktą TJO pripažintų organizacijų kodeksą (PO kodeksą);
(8)
MEPC 65-ojoje sesijoje priėmė 2013 m. gegužės 17 d. Rezoliucijoje MEPC.238(65) išdėstytus 1978 m. protokolo, susijusio su MARPOL konvencija, pakeitimus, pagal kuriuos PO kodeksas tampa privalomas;
(9)
MSC 92-ojoje sesijoje priėmė 2013 m. birželio 21 d. rezoliucijose MSC.350(92) ir MSC.356(92) išdėstytus SOLAS konvencijos ir 1988 m. protokolo, susijusio su Krovininės vaterlinijos konvencija, pakeitimus, pagal kuriuos PO kodeksas tampa privalomas;
(10)
todėl numatoma, kad III kodeksas ir PO kodeksas įsigalios 2015 m. sausio 1 d.-2018 m. sausio 1 d. pagal atitinkamose JMO konvencijose nustatytas pakeitimų priėmimo, ratifikavimo ir įsigaliojimo taisykles;
(11)
2013 m. gegužės 13 d. Taryba priėmė Sprendimą 2013/268/ES dėl pozicijos, kurios Europos Sąjungos vardu turi būti laikomasi Tarptautinėje jūrų organizacijoje (TJO) dėl tam tikrų kodeksų ir tam tikrų konvencijų bei protokolų susijusių pakeitimų priėmimo (4). Pagal to sprendimo 5 straipsnį Taryba suteikia valstybėms narėms įgaliojimus pareikšti sutikimą, kad šios direktyvos 4-9 konstatuojamosiose dalyse nurodyti pakeitimai atsižvelgiant į Sąjungos interesus ir pateikiant to sprendimo priede pateiktą pareiškimą taptų joms privalomi;
(12)
prie Tarybos sprendimo 2013/268/ES pridėtame pareiškime teigiama, kad III kodekse ir PO kodekse yra nustatyti būtiniausi reikalavimai, kuriuos valstybės gali atitinkamai plėtoti ir tobulinti siekdamos saugesnės laivybos ir geresnės aplinkos apsaugos;
(13)
Jame taip pat teigiama, kad jokia minėtų kodeksų nuostata negali būti aiškinama taip, kad kokiu nors būdu valstybei narei neleistų ar trukdytų vykdyti pagal Europos Sąjungos teisę nustatytus įsipareigojimus, susijusius su „įstatymuose numatytų sertifikatų“ ir „klasifikacinių sertifikatų“ apibrėžtimis, pripažintoms organizacijoms nustatytų pareigų ir kriterijų apimtimi ir Europos Komisijos pareigomis, susijusiomis su pripažintų organizacijų pripažinimu, vertinimu ir prireikus taisomųjų priemonių ar sankcijų joms taikymu. Pareiškime taip pat teigiama, kad TJO audito atveju valstybė narė nurodys, kad turi būti tikrinama tik atitiktis toms atitinkamų tarptautinių konvencijų nuostatoms, kurias ji pripažino, atsižvelgiant ir į šio pareiškimo sąlygas;
(14)
pagal Sąjungos teisinę tvarką Direktyvos 2009/15/EB ir Reglamento (EB) Nr. 391/2009 taikymo sritis apima nuorodas į 3 konstatuojamojoje dalyje išvardytas tarptautines konvencijas. Tokiu būdu TJO konvencijų pakeitimams įsigaliojant tarptautiniu lygmeniu jie tuo pat metu automatiškai perkeliami į Sąjungos teisę, įskaitant ir atitinkamus privalomus kodeksus, kaip antai III kodeksas ir PO kodeksas, kurie priklauso TJO priemonėms, aktualioms taikant Direktyvą 2009/15/EB;
(15)
tačiau tarptautinių konvencijų pakeitimai gali būti ir neįtraukiami į Sąjungos jūros teisės aktų taikymo sritį, jei atlikus atitikties tikrinimo procedūrą nustatoma, kad tie pakeitimai atitinka bent vieną iš dviejų Reglamento (EB) Nr. 2099/2002 5 straipsnio 2 dalyje nustatytų kriterijų;
(16)
Komisija pagal Reglamento (EB) Nr. 2099/2002 5 straipsnį įvertino TJO konvencijų pakeitimus ir nustatė, kad tarp III kodekso ir PO kodekso ir tarp Direktyvos 2009/15/EB ir Reglamento (EB) Nr. 391/2009 esama neatitikimų;
(17)
pirmas neatitikimas: III kodekso 2 dalies 16.1 punkte pateikiamas būtiniausių išteklių ir procedūrų, kuriuos privalo turėti vėliavos valstybės, sąrašas, įskaitant administracinius nurodymus, susijusius, inter alia, su laivo klasės liudijimais, kurių vėliavos valstybė reikalauja, kad įsitikintų, jog laikomasi laivo konstrukcijos ir mechaninės bei elektros įrangos reikalavimų ir (arba) kitų tarptautinės konvencijos, kurios šalis yra vėliavos valstybė, reikalavimų ar nacionalinių pačios vėliavos valstybės nuostatų reikalavimų. Tačiau, kaip nurodyta 21 konstatuojamojoje dalyje, Sąjunga atskiria teisės aktais nustatytus liudijimus ir laivo klasės liudijimus. Pastarieji yra privataus pobūdžio dokumentai - jie nėra nei vėliavos valstybės aktai, nei išduodami kurios nors vėliavos valstybės vardu. Ši III kodekso nuostata iš tiesų yra susijusi su SOLAS konvencijos II-1 skyriaus A-1 dalies 3-1 taisykle, kurioje numatyta, kad laivai turi būti projektuojami, statomi ir prižiūrimi laikantis konstrukcijos ir mechaninės bei elektros įrangos reikalavimų, nustatytų klasifikacinės bendrovės, kurią pagal XI-1 skyriaus 1 taisyklę pripažino administracija. 1. SOLAS konvencijoje aiškiai nustatyta, kad šis reikalavimas taikomas laivui arba jo teisiniam atstovui vėliavos valstybės atžvilgiu. Be to, vykdydama savo kaip klasifikacinės bendrovės įgaliojimus, pripažinta organizacija išduodama laivo klasės liudijimus laikydamasi savo pačios taisyklių, procedūrų, sąlygų ir privačių sutarčių, kurių vėliavos valstybė nėra pasirašiusi. Todėl ši III kodekso nuostata prieštarauja klasifikacinės ir teisės aktais nustatytos veiklos apibūdinimui, pateiktam dabartiniuose ES teisės aktuose.
(18)
antras neatitikimas: pagal III kodekso 2 dalies 18.1 punktą vėliavos valstybė turi reikalauti, kad pripažinta organizacija turėtų pakankamai išteklių, užtikrinančių technines, valdymo ir mokslinių tyrimų galimybes vykdyti jai patikėtas užduotis, tačiau šis reikalavimas galioja „tik kai tai susiję su laivais, turinčiais teisę plaukioti su tos valstybės vėliava“. Tuo tarpu Sąjungos teisėje šis aspektas išreikštas reikalavimu, būtinu įvykdyti norint gauti pripažinimą, kaip išdėstyta Reglamento (EB) Nr. 391/2009 I priedo A dalies 3 punkte nustatytame kriterijuje; jis taikomas visiems organizacijos klasei priskiriamiems laivams, nepriklausomai nuo vėliavos. Minėtą III kodekso nuostatą įtraukus į Sąjungos teisę, Reglamento (EB) Nr. 391/2009 I priedo A dalies 3 punkte nustatytas kriterijus turėtų būti taikomas tik tai pripažintos organizacijos veiklai, kuri susijusi su laivais, plaukiojančiais su valstybių narių vėliavomis, o tai prieštarautų šiuo metu galiojantiems reikalavimams.
(19)
trečias neatitikimas: III kodekso 2 dalies 19 punkte nustatyta, kad vėliavos valstybė negali savo pripažintų organizacijų įpareigoti laivams, kurie neturi teisės plaukioti su jos vėliava, taikyti reikalavimų, susijusių, inter alia, su jų klasifikacinėmis taisyklėmis, reikalavimais ar procedūromis. Pagal Direktyvą 2009/15/EB valstybės narės gali įgalioti organizaciją jų vardu išduoti jų laivams teisės aktais nustatytus liudijimus tik jei ta organizacija yra pripažinta ir šiuo tikslu kontroliuojama pagal Reglamentą (EB) Nr. 391/2009. Tokiu būdu pripažintos organizacijos iš esmės turi laikytis tam tikrų reikalavimų, taikomų atitinkamai jų veiklai, susijusiai su visais jų klasifikuotais laivais, nepriklausomai nuo vėliavos. Tie reikalavimai yra dauguma Reglamento (EB) Nr. 391/2009 I priede nustatytų kriterijų, taip pat kiti įpareigojimai, visų pirma nustatytieji to reglamento 10 straipsnio 4 dalyje. Minėtą III kodekso nuostatą įtraukus į Sąjungos teisę, Reglamente (EB) Nr. 391/2009 nustatyti pripažinimo reikalavimai (inter alia, jei tai yra taisyklės, reikalavimai ir procedūros) galiotų tik tai pripažintos organizacijos veiklai, kuri susijusi su laivais, plaukiojančiais su valstybių narių vėliavomis.
(20)
ketvirtas neatitikimas: PO kodekso 2 dalies 1.1 punkte pripažinta organizacija apibrėžiama kaip vėliavos valstybės įvertinta organizacija, atitinkanti to kodekso 2 dalies reikalavimus. Tuo tarpu Direktyvos 2009/15/EB 2 dalies g punkte pripažinta organizacija - „pagal Reglamento (EB) Nr. 391/2009 nuostatas pripažinta organizacija“. Remiantis 21-23 konstatuojamosiose dalyse išdėstyta Komisijos analize paaiškėja, kad net kelios PO kodekso 2 dalies nuostatos yra nesuderinamos su Reglamentu (EB) Nr. 391/2009. Taigi, PO kodekse apibrėžta pripažinta organizacija negalėtų tenkinti visų Reglamento (EB) Nr. 391/2009 reikalavimų ir neatitiktų Sąjungos teisėje nustatytos pripažintų organizacijų apibrėžties.
(21)
penktas neatitikimas: PO kodekso 2 dalies 1.3 punkte teisės aktais nustatytų liudijimų išdavimas ir teisės aktais nustatytos paslaugos apibrėžiami kaip tos pačios kategorijos veikla, kurią pripažinta organizacija turi teisę vykdyti vėliavos valstybės vardu, įskaitant liudijimų, susijusių tiek su teisės aktais nustatytais reikalavimais, tiek su klasifikaciniais reikalavimais, išdavimą. Direktyvos 2009/15/EB 2 straipsnio i ir k punktuose, priešingai, aiškiai atskiriami teisės aktais nustatyti liudijimai, t. y. vėliavos valstybės arba jos vardu pagal tarptautines konvencijas išduoti liudijimai, ir laivo klasės liudijimai, t. y. laivo tinkamumą konkrečiam laivo naudojimui ar eksploatavimui patvirtinantys dokumentai, kuriuos pagal savo nustatytas ir viešai paskelbtas taisykles ir procedūras išduoda pripažinta organizacija, vykdydama savo, kaip klasifikacinės bendrovės, įgaliojimus. Tai reikštų, kad pagal Sąjungos teisę teisės aktais nustatyti liudijimai ir laivo klasės liudijimai yra atskiri skirtingo pobūdžio dokumentai. Tai yra, teisės aktais nustatyti liudijimai yra viešo pobūdžio, o laivo klasės liudijimai - privataus, ir pastaruosius išduoda klasifikacinė bendrovė pagal savas taisykles, procedūras ir sąlygas. Todėl laivo klasės liudijimai, kuriuos pripažinta organizacija išduoda laivams patvirtindama atitiktį klasifikacinėms taisyklėms ir procedūroms, įskaitant tuos atvejus, kai vėliavos valstybė liudijimus patvirtina kaip atitikties SOLAS konvencijos II-I skyriaus A-1 dalies 3-1 taisyklei įrodymus, yra griežtai privataus pobūdžio dokumentai - jie nėra nei vėliavos valstybės aktai, nei išduodami kurios nors vėliavos valstybės vardu. Tačiau PO kodekse nuolat minima, kad pripažintos organizacijos teisės aktais nustatytus liudijimus išduoda ir teisės aktais nustatytas paslaugas teikia „vėliavos valstybės vardu“, o tai prieštarauja Sąjungos teisėje nustatytam teisiniam atskyrimui. Be minėtos prieštaros, šią PO kodekso nuostatą perkėlus kaip normą į Sąjungos teisinę tvarką, dar kiltų akivaizdi rizika, kad ES nebebus įmanoma užtikrinti Reglamente (EB) Nr. 391/2009 nustatytų pripažinimo reikalavimų, susijusių su visa organizacijos veikla, nepriklausomai nuo vėliavos, vykdymo. Dėl 2 konstatuojamojoje dalyje išaiškintos dviejų priemonių sąsajos ši rizika palies ir Direktyvos 2009/15/EB nuostatų taikymą.
(22)
šeštas neatitikimas: PO kodekso 2 dalies 3.9.3.1 punkte numatytas mechanizmas, pagal kurį pripažintos organizacijos bendradarbiauja tarpusavyje pagal bendrą sistemą, kurią nustato vėliavos valstybė siekdama standartizuoti su teisės aktais nustatytų liudijimų išdavimu ir teisės aktais nustatytomis paslaugomis susijusius atitinkamus procesus; o to kodekso 2 dalies 3.9.3.2 punkte reikalaujama, kad „vėliavos valstybė arba jų grupė“ nustatytų sistemą, pagal kurią būtų reguliuojamas jų pripažintų organizacijų bendradarbiavimas sprendžiant techninius ir su sauga susijusius „teisės aktais nustatytų liudijimų išdavimo ir teisės aktais nustatytų paslaugų teikimo laivams (…) atitinkamos vėliavos valstybės vardu“ klausimus. Tuo tarpu pagal Sąjungos teisę pripažintų organizacijų bendradarbiavimas reglamentuojamas Reglamento (EB) Nr. 391/2009 10 straipsnio 1 dalimi, kurioje nustatyta, kad pripažintos organizacijos turi viena su kita periodiškai konsultuotis, siekdamos užtikrinti organizacijų naudojamų taisyklių ir procedūrų bei jų įgyvendinimo lygiavertiškumą ir darną, ir nustatyta medžiagų, įrangos ir detalių klasės liudijimų tarpusavio pripažinimo atitinkamais atvejais sistema. Šios dvi 10 straipsnio 1 dalyje numatytos bendradarbiavimo procedūros galioja pripažintų organizacijų, vykdančių savo, kaip klasifikacinių bendrovių, įgaliojimus, privačiai veiklai, ir todėl yra taikomos nepriklausomai nuo vėliavos. Todėl PO kodekse numatytus bendradarbiavimo mechanizmus įtraukus į Sąjungos teisę, Reglamente (EB) Nr. 391/2009 nustatyta bendradarbiavimo sistema galiotų tik tai pripažintų organizacijų veiklai, kuri susijusi su laivais, plaukiojančiais su valstybių narių vėliavomis, o tai prieštarautų šiuo metu galiojantiems reikalavimams.
(23)
septintas neatitikimas: PO kodekso 2 dalies 3.9.3.3 punktas yra identiškas III kodekso 2 dalies 19 punktui, todėl 19 konstatuojamojoje dalyje pateikti argumentai analogiškai galioja ir šiai PO kodekso nuostatai.
(24)
jokiomis III kodekso arba PO kodekso nuostatomis niekaip neturėtų būti apribojamos Sąjungos galios pagal Sutartis ir tarptautinę teisę nustatyti atitinkamas sąlygas, pagal kurias būtų suteikiamas pripažinimas organizacijoms, kurios nori gauti valstybių narių įgaliojimus jų vardu vykdyti laivų apžiūros ir liudijimų išdavimo jiems veiklą, siekiant įgyvendinti Sąjungos tikslus, visų pirma, padidinti jūrų saugumą ir aplinkos apsaugą;
(25)
Reglamento (EB) Nr. 391/2009 10 straipsnio 1 dalyje nustatyta medžiagų, įrangos ir detalių klasės liudijimų tarpusavio pripažinimo sistema galioja tik Sąjungoje ir tik su valstybių narių vėliavomis plaukiojantiems laivams. Užsienio laivų atveju atitinkami liudijimai pripažįstami atitinkamų ES nepriklausančių vėliavos valstybių nuožiūra joms vykdant savo išimtinę jurisdikciją, visų pirma pagal Jungtinių Tautų jūrų teisės konvenciją (UNCLOS);
(26)
remdamasi savo vertinimu Komisija nusprendė, kad ankstesnėse konstatuojamosiose dalyse nurodytos III kodekso ir PO kodekso nuostatos nesuderinamos su Direktyva 2009/15/EB (arba su Reglamentu (EB) Nr. 391/2009 ir todėl atitinkamai su Direktyva 2009/15/EB, nes šie du aktai susiję tarpusavyje, kaip paaiškinta 2 konstatuojamojoje dalyje) ir turėtų būti pašalintos iš jos taikymo srities. Todėl Direktyvos 2009/15/EB 2 straipsnio d punktas turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeistas;
(27)
kadangi PO kodeksas įsigalioja 2015 m. sausio 1 d., ši direktyva turėtų įsigalioti kuo greičiau po jos paskelbimo;
(28)
Jūrų saugumo ir teršimo iš laivų prevencijos komitetas (COSS) nuomonės apie šioje direktyvoje numatytas priemones nepateikė. Buvo nuspręsta, kad reikia įgyvendinimo akto, taigi pirmininkas pateikė jo projektą toliau svarstyti apeliaciniame komitete. Šioje direktyvoje numatytos priemonės atitinka apeliacinio komiteto nuomonę,
PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
1 straipsnis
Direktyvos 2009/15/EB 2 straipsnio d punktas pakeičiamas taip:
„d) tarptautinės konvencijos- naujausios redakcijos 1974 m. lapkričio 1 d. Tarptautinė konvencija dėl žmogaus gyvybės apsaugos jūroje (SOLAS 74), išskyrus jos priedo XI-2 skyrių, 1966 m. balandžio 5 d. Tarptautinė konvencija dėl laivų krovininės vaterlinijos nustatymo ir 1973 m. lapkričio 2 d. Tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos (MARPOL) kartu su naujausios redakcijos jų protokolais ir pakeitimais, taip pat atitinkamais visose valstybėse narėse privalomais kodeksais, išskyrus TJO Priemonių įgyvendinimo kodekso 2 dalies 16.1, 18.1 ir 19 punktus ir TJO Pripažintų organizacijų kodekso 2 dalies 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 ir 3.9.3.3 punktus.“
2 straipsnis
1. Valstybės narės ne vėliau kaip 2015 m. gruodžio 31 d. priima ir paskelbia įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos. Jos nedelsdamos pateikia Komisijai tų teisės aktų nuostatų tekstą.
Tas nuostatas jos taiko nuo 2016 m. vasario 1 d.
Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
2. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų pagrindinių nuostatų tekstus.
3 straipsnis
Ši direktyva įsigalioja kitą dieną po jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
4 straipsnis
Ši direktyva skirta valstybėms narėms.
Priimta Briuselyje 2014 m. gruodžio 17 d.