ДЕЛЕГИРАН РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 1187/2014 НА КОМИСИЯТА
от 2 октомври 2014 година
за допълване на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на регулаторните технически стандарти за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на сделките с базисни активи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (1), и по-специално член 390, параграф 8, алинея 3 от него,
като има предвид, че:
(1)
За да се определи цялостната експозиция към определен длъжник, която произтича от експозициите на институцията към сделка с базисни активи, първо следва да се определи отделно стойността на всяка от тези експозиции. След това общата стойност на експозициите следва да се определи като сбор от тези експозиции, но не би трябвало да е по-голяма от стойността на експозицията, формирана от самия базисен актив.
(2)
Когато експозиции на други инвеститори са с равностоен ранг с тази на институцията, стойността на експозицията на институцията към базисен актив следва да отразява пропорционалното разпределение на загубите между експозициите с равностоен ранг. Това произтича от факта, че ако е настъпило неизпълнение по базисен актив, загубите винаги се разпределят между експозициите с равностоен ранг пропорционално на размера на всяка от тях и максималната загуба, която институцията може да понесе в случай на пълна загуба на базисен актив, е ограничена до частта, която съответства на дела на експозицията на институцията от общия размер на всички експозиции, които са с равностоен ранг.
(3)
Следва да се прави разграничение между сделки, при които всички инвеститори са с равностоен ранг, като например предприятия за колективно инвестиране, и други видове сделки, като например секюритизации, при които може да е необходимо разделяне на траншове с различаващи се по своя ранг експозиции. При първия вид сделки произтичащата експозицията към базисен актив зависи единствено от дела на експозицията на инвеститора от общия размер на експозициите на всички инвеститори. При втория вид сделки загубите се разпределят първо за определени траншове в зависимост от техния ранг, а след това, в случай на повече от един инвеститор в един и същ транш - пропорционално сред инвеститорите. Всички траншове в дадена секюритизация следва да бъдат третирани еднакво, тъй като при реализиране на най-лошия възможен сценарий подчинените траншове могат да бъдат изчерпани много бързо. По-специално следва да бъде призната максималната загуба, която може да бъде понесена от всички инвеститори в даден транш в случай на пълна загуба на определен базисен актив, тъй като не следва да бъде признато редуциране на кредитния риск за подчинените траншове. Експозицията на институцията към базисен актив по сделка не следва да превишава общата стойност на експозициите за този транш (понеже загубата за определен инвеститор в даден транш, която произтича от неизпълнение по базисен актив, никога не може да бъде по-голяма от общата стойност на експозициите за транша) и стойността на експозицията, формирана от базисния актив (понеже институцията никога не може да загуби повече от стойността на базисния актив). Това ограничение на максималната загуба следва да се вземе предвид, като се използва по-ниската от двете стойности на експозицията и след това се приложи процедурата за признаване на пропорционалното разпределение на загубите между всички експозиции с еднакъв ранг в този транш, ако има повече от един инвеститор в него.
(4)
Въпреки че се очаква институциите да идентифицират всички длъжници по базисни активи на сделките, в които инвестират, може да има случаи, в които това би довело до неоправдани разходи за институциите или когато обстоятелства не позволяват на институциите да идентифицират определени длъжници. В такива случаи, когато експозиция към базисен актив е достатъчно малка, за да има само несъществено въздействие върху цялостната експозиция към определен клиент или група от свързани клиенти, е достатъчно тази експозиция да бъде отнесена към сделката като отделен клиент. Общият размер на тези експозиции към базисни активи по една и съща сделка следва при все това да подлежи на ограничението за максималния размер на големите експозиции за тази сделка. Делът на даден базисен актив от цялостната експозиция следва да се приеме за несъществен, когато за достигане на пределната стойност от 25 % от приемливия капитал на институцията са необходими поне 100 експозиции към базисни активи по дадена сделка. Затова стойността на експозицията не трябва да превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията.
(5)
С цел да се предотврати възникването на неограничена цялостна експозиция, произтичаща от пропуски по отношение на информацията, е необходимо експозициите, чиято стойност превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията и за които липсва информация за длъжника, да бъдат отнесени към хипотетичен клиент („неизвестен клиент“), по отношение на който следва да важи ограничението от 25 % за големите експозиции.
(6)
Когато дадена институция не е в състояние да определи размера на отделните базисни активи по дадена сделка, съществува риск базисните активи по сделката да се отнасят към един и същ длъжник или една и съща група от свързани клиенти. В този случай с цел да се ограничи рискът, от институцията следва да се изиска да прецени доколко е съществена общата стойност на нейните експозиции към сделката, преди да може да я отнесе към сделката като отделен клиент, вместо към категорията „неизвестен клиент“.
(7)
Структурата на дадена сделка не следва да представлява допълнителна експозиция, когато обстоятелствата по сделката са такива, че загуби от експозиция към тази сделка могат да възникнат само вследствие на неизпълнение по базисни активи. Допълнителна експозиция следва да бъде призната, когато сделката включва задължение за плащане на дадено лице, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или поне ги предхожда, предвид това че е възможно инвеститорите да понесат допълнителни загуби в случай на неизпълнение на задълженията на това лице, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Допълнителна експозиция следва да бъде призната и когато условията на сделката дават възможност парични потоци да бъдат пренасочени към лице, което няма право да ги получава, тъй като инвеститорите биха могли да понесат допълнителни загуби, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Не следва да бъде призната допълнителна експозиция за предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) в съответствие с посоченото в Директива 2009/65/ЕO на Европейския парламент и на Съвета (2), предвид това че парични потоци не могат да бъдат пренасочени към лице, което по условията на сделката няма право да ги получава. Това изискване следва да се приеме и по отношение на субекти, които подлежат на еквивалентни изисквания по силата на законодателни актове на Съюза или на трета държава.
(8)
Съществуването и стойността на експозиции към клиент или група от свързани клиенти, произтичащи от експозиции към сделки, не зависят от това дали експозициите към сделки биват отнесени към търговския или към банковия портфейл. Поради това условията и методологиите, които трябва да се използват за идентифициране на експозиции към базисни активи, следва да бъдат едни и същи, независимо от това дали тези експозиции биват отнесени към търговския, или към банковия портфейл на институцията.
(9)
Настоящият регламент се основава на проектите на регулаторни технически стандарти, представени на Европейската комисия от Европейския банков орган (ЕБО).
(10)
ЕБО проведе открити обществени консултации по проектите на регулаторни технически стандарти, въз основа на които е изготвен настоящият регламент, анализира свързаните с тях потенциални разходи и ползи и поиска становище от Групата на участниците от банковия сектор, създадена в съответствие с член 37 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 на Европейския парламент и на Съвета (3),
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Предмет
С настоящия регламент се уреждат условията и методологиите, които се използват за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на експозиции, произтичащи от сделки с базисни активи, и условията, при които структурата на сделки с базисни активи не представлява допълнителна експозиция.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„сделки“ означава сделките по член 112, букви м) и о) от Регламент (ЕС) № 575/2013, както и други сделки, при които е налице експозиция към базисни активи;
б)
„неизвестен клиент“ означава един хипотетичен клиент, към който институцията отнася всички експозиции, за които не е идентифицирала длъжника, при условие че не са приложими член 6, параграф 2, букви а) и б) и член 6, параграф 3, буква а) от настоящия регламент.
Член 3
Идентификация на произтичащи от сделки експозиции
1. Дадена институция определя дела на определена сделка от цялостната експозиция към даден клиент или група от свързани клиенти в съответствие с изложената в членове 4 - 6 методология.
Институцията определя поотделно експозицията си към всеки от базисните активи в съответствие с член 5.
2. Дадена институция преценява дали определена сделка представлява допълнителна експозиция в съответствие с член 7.
Член 4
Базисни експозиции към сделки, които на свой ред включват базисни активи
1. За целите на членове 5 и 6 при оценяването на базисните експозиции на определена сделка (сделка А), която сама по себе си включва базисна експозиция към друга сделка (сделка Б), дадена институция третира експозицията към сделка Б, като я заменя с базисните за нея експозиции.
2. Параграф 1 се прилага, при условие че базисните експозиции представляват експозиции към сделки с базисни активи.
Член 5
Изчисляване на стойността на експозицията
1. Експозицията на дадена институция към базисен актив на сделка е по-ниската от следните стойности:
а)
стойността на експозицията, която произтича от базисния актив;
б)
общата стойност на експозициите на институцията към базисния актив, която се получава от всички експозиции на институцията към сделката.
2. Стойността на произтичащата от дадена сделка експозиция към базисен актив за всяка експозиция на институция към сделката се определя, както следва:
а)
ако експозициите на всички инвеститори по тази сделка са с равностоен ранг, стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по стойността на формираната от базисния актив експозиция;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по по-ниската от следните стойности:
i)
стойността на експозицията, формирана от базисния актив,
ii)
общата стойност на експозицията на институцията към сделката, заедно с всички други експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
3. Пропорционалният дял на експозицията на дадена институция към определена сделка се получава, като стойността на експозицията на институцията се раздели на общата стойност на експозицията на институцията и всички останали експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
Член 6
Процедура за определяне на дела на базисните експозиции от цялостните експозиции
1. За всяка експозиция към кредитен риск, за която длъжникът е идентифициран, дадена институция включва стойността на своята експозиция към съответния базисен актив при изчисляването на цялостната експозиция към този длъжник като отделен клиент или към групата от свързани клиенти, към която принадлежи този длъжник.
2. Ако дадена институция не е идентифицирала длъжника по базисна експозиция към кредитен риск или когато не е в състояние да потвърди, че дадена базисна експозиция не представлява експозиция към кредитен риск, институцията отнася тази експозиция по следния начин:
а)
когато стойността на експозицията не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
б)
когато стойността на експозицията е не по-малка от 0,25 % от приемливия капитал на институцията и чрез мандата на сделката институцията може да гарантира, че базисните експозиции на сделката не са свързани с други експозиции в нейния портфейл, включително базисни експозиции от други сделки, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
в)
в случаите, различни от посочените в букви а) и б), тя отнася експозицията към категорията „неизвестен клиент“.
3. Ако дадена институция не е в състояние да разграничи отделните базисни експозиции на дадена сделка, институцията отнася общата стойност на своите експозиции към сделката по следния начин:
а)
когато общата стойност на експозициите не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася общата стойност на експозициите към сделката като отделен клиент;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), тя отнася тази обща стойност на експозициите към категорията „неизвестен клиент“.
4. За целите на параграфи 1 и 2 институциите редовно и поне веднъж месечно извършват наблюдение на тези сделки за евентуални промени в състава и относителния дял на базисните експозиции.
Член 7
Допълнителна експозиция, произтичаща от структурата на сделката
1. Структурата на дадена сделка не трябва да представлява допълнителна експозиция, ако сделката изпълнява едновременно следните две условия:
а)
правната и оперативната структура на сделката са създадени така, че да не дават възможност на управителя на сделката или на трета страна да пренасочва каквито и да е произтичащи от сделката парични потоци към лица, които според условията на сделката нямат право да ги получават;
б)
условията на сделката не могат да изискват от емитента или от друго лице да извърши плащане към институцията, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или ги предхожда.
2. Условието в параграф 1, буква а) се счита за изпълнено, когато сделката е един от следните видове:
а)
ПКИПЦК по определението в член 1, параграф 2 от Директива 2009/65/ЕO;
б)
установено в трета държава предприятие, което извършва дейности, подобни на извършваните от ПКИПЦК, и което е обект на надзор по силата на законодателен акт на Съюза или на законодателството на трета държава, прилагаща надзорни и регулаторни изисквания, които са най-малко равностойни на прилаганите в Съюза по отношение на ПКИПЦК.
Член 8
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 2 октомври 2014 година.
KOMISIJOS DELEGUOTASIS REGLAMENTAS (ES) Nr. 1187/2014
2014 m. spalio 2 d.
kuriuo Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 575/2013 papildomas techniniais reguliavimo standartais, taikomais nustatant bendrąją kliento ar susijusių klientų grupės poziciją sandorių su pagrindiniu turtu atžvilgiu
(Tekstas svarbus EEE)
EUROPOS KOMISIJA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo,
atsižvelgdama į 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) Nr. 575/2013 dėl prudencinių reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 648/2012 (1), ypač į jo 390 straipsnio 8 dalį,
kadangi:
(1)
siekiant nustatyti bendrąją poziciją konkretaus skolininko atžvilgiu, atsirandančią dėl įstaigos pozicijų sandorio su pagrindiniu turtu atžvilgiu, pirmiausia reikia nustatyti kiekvienos iš šių pozicijų vertę atskirai. Tada bendrą pozicijų vertę reikėtų nustatyti susumavus visas šias pozicijas, tačiau ši vertė neturėtų viršyti dėl paties pagrindinio turto susidariusios pozicijos vertės;
(2)
jeigu kitų investuotojų pozicijos visais atžvilgiais yra lygiavertės įstaigos pozicijai, įstaigos pagrindinio turto pozicijos vertė turėtų atitikti proporcingą nuostolių paskirstymą pozicijoms, kurios visais atžvilgiais yra lygiavertės. Tai lemia faktas, kad, jei įvyksta su pagrindiniu turtu susijęs įsipareigojimų neįvykdymo atvejis, nuostoliai visuomet paskirstomi pozicijoms, kurios yra visais atžvilgiais lygiavertės, o didžiausi įstaigos nuostoliai visiškai praradus pagrindinį turtą ribojami dalimi, nustatyta pagal įstaigos pozicijos santykį visų pozicijų, vertinamų lygiaverčiai, atžvilgiu;
(3)
reikėtų išskirti sandorius, kuriuose visi investuotojai yra visais atžvilgiais lygiaverčiai, kaip antai kolektyvinio investavimo subjektai, ir kitus sandorius, kaip antai pakeitimo vertybiniais popieriais sandorius, kurie gali apimti segmentavimą, kai pozicijos gali būti skirtingo prioriteto. Pirmųjų sandorių atveju gaunama pagrindinio turto pozicija priklauso tik nuo investuotojo pozicijos proporcingo santykio visų investuotojų pozicijų atžvilgiu. Pastarųjų atveju nuostoliai pirmiausia priskiriami tam tikriems segmentams, priklausomai nuo jų prioriteto, o tada, jeigu tame pačiame segmente yra daugiau nei vienas investuotojas, paskirstomi proporcingai visiems investuotojams. Visi pakeitimo vertybiniais popieriais segmentai turėtų būti vertinami vienodai, nes pagal blogiausio atvejo scenarijų mažesnio prioriteto segmentai gali labai greitai išnykti. Visų pirma turėtų būti pripažįstami didžiausi visų investuotojų nuostoliai tam tikrame segmente, visiškai praradus pagrindinį turtą, nes neturėtų būti pripažįstamos mažesnio prioriteto segmentų rizikos mažinimo priemonės. Įstaigos pozicija pagrindinio turto atžvilgiu neturėtų viršyti visos šio segmento pozicijos vertės (nes investuotojo nuostoliai konkrečiame segmente, atsirandantys dėl pagrindiniam turtui tenkančių įsipareigojimų neįvykdymo, niekada negali viršyti visos segmento pozicijos vertės) ir dėl pagrindinio turto susidariusios pozicijos vertės (nes įstaiga niekada negali prarasti daugiau nei pagrindinio turto suma). Šis didžiausių nuostolių apribojimas turėtų būti atspindėtas taikant mažesniąją iš dviejų pozicijų verčių, o tada taikant proporcingo nuostolių paskirstymo pripažinimo procedūrą visoms pozicijoms, kurios šiame segmente yra visais atžvilgiais lygiavertės, jeigu šiame segmente yra daugiau nei vienas investuotojas;
(4)
nors tikimasi, kad įstaigos turėtų visada nustatyti visų sandorių, į kuriuos jos investuoja, pagrindinio turto skolininkus, kartais įstaiga dėl to gali turėti nepateisinamų išlaidų arba kitos aplinkybės gali neleisti įstaigai nustatyti konkrečių skolininkų. Todėl jeigu pagrindinio turto pozicija yra gana maža ir tik nereikšmingai prisideda prie bendrosios tam tikro kliento ar susijusių klientų grupės pozicijos, turėtų būti pakankama šią poziciją priskirti sandoriui kaip atskirą klientą. Tada visa to paties sandorio pagrindinio turto pozicijų suma vis tiek turėtų būti ribojama šiam sandoriui taikoma didelių pozicijų riba. Prielaida, kad pagrindinis turtas prie bendrosios pozicijos prisideda nereikšmingai, turėtų būti daroma tada, kai 25 % įstaigos reikalavimus atitinkančio kapitalo ribai pasiekti reikėtų bent 100 pozicijų sandorio pagrindinio turto atžvilgiu. Tam reikėtų, kad pozicijos vertė neviršytų 0,25 % įstaigos reikalavimus atitinkančio kapitalo;
(5)
kad dėl informacijos trūkumų nesusidarytų neribota bendroji pozicija, pozicijas, kurių vertė viršija 0,25 % įstaigos reikalavimus atitinkančio kapitalo ir kurioms trūksta informacijos apie skolininką, reikėtų priskirti spėjamam klientui (nežinomam klientui), kuriam turėtų būti taikoma 25 % didelių pozicijų riba;
(6)
jeigu įstaiga negali išskirti sandorio įvairaus pagrindinio turto sumų, egzistuoja rizika, kad sandorio pagrindinis turtas susijęs su tuo pačiu skolininku ar susijusių klientų grupe. Tokiu atveju, siekiant sumažinti šią riziką, turėtų būti reikalaujama, kad įstaiga įvertintų bendros savo pozicijų vertės reikšmingumą sandorio atžvilgiu, kad galėtų ją priskirti sandoriui kaip atskirą klientą, o ne kaip nežinomą klientą;
(7)
sandorio struktūra neturėtų sudaryti papildomos pozicijos, jeigu sandorio aplinkybės užtikrina, kad šio sandorio pozicijos nuostoliai gali atsirasti tik dėl nemokumo įvykių, susijusių su pagrindiniu turtu. Papildoma pozicija turėtų būti pripažįstama, kai sandoris susijęs su tam tikro asmens mokėjimo prievole, papildančia pagrindinio turto pinigų srautus arba bent einančia prieš juos, atsižvelgiant į tai, kad šiam asmeniui neįvykdžius įsipareigojimų, investuotojai galėtų patirti papildomų nuostolių, nors neįvyktų su pagrindiniu turtu susijęs įsipareigojimų nevykdymo atvejis. Papildoma pozicija taip pat turėtų būti pripažįstama, jeigu pagal sandorio aplinkybes pinigų srautus galima nukreipti asmeniui, neturinčiam teisės jų gauti, kai investuotojai gali patirti papildomų nuostolių, nors neįvyksta su pagrindiniu turtu susijęs įsipareigojimų neįvykdymo atvejis. Papildoma pozicija neturėtų būti pripažįstama kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektams (KIPVPS), kaip nurodyta Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2009/65/ES (2), atsižvelgiant į tai, kad pinigų srautai negali būti nukreipti asmeniui, pagal sandorį neturinčiam teisės jų gauti. Tokia pati prielaida turėtų būti daroma ir dėl subjektų, kuriems pagal Sąjungos teisėkūros procedūra priimtus aktus ar trečiosios šalies aktus taikomi lygiaverčiai reikalavimai;
(8)
kliento ar susijusių klientų grupės pozicijų, atsiradusių dėl sandorių pozicijų, buvimas ir vertė nepriklauso nuo to, ar sandorių pozicijos įtraukiamos į prekybos knygą, ar į ne prekybos knygą. Todėl reikėtų taikyti tas pačias sąlygas ir metodikas sandorių su pagrindiniu turtu pozicijoms nustatyti, nepaisant to, ar šios pozicijos priskiriamos įstaigos prekybos knygai, ar ne prekybos knygai;
(9)
šis reglamentas grindžiamas Europos bankininkystės institucijos (EBI) Komisijai pateiktais techninių reguliavimo standartų projektais;
(10)
EBI surengė atviras viešas konsultacijas dėl techninių reguliavimo standartų projektų, kuriais grindžiamas šis reglamentas, išanalizavo galimas susijusias sąnaudas ir naudą bei paprašė Bankininkystės suinteresuotųjų subjektų grupės, įsteigtos pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1093/2010 (3) 37 straipsnį, nuomonės,
PRIĖMĖ ŠĮ REGLAMENTĄ:
1 straipsnis
Dalykas
Šiuo reglamentu nustatomos sąlygos ir metodikos, naudojamos bendrajai įstaigos turimai kliento ar susijusių klientų grupės pozicijai nustatyti remiantis pozicijomis, susidarančiomis dėl sandorių su pagrindiniu turtu, ir sąlygos, kuriomis sandorių su pagrindiniu turtu struktūra nesudaro papildomos pozicijos.
2 straipsnis
Apibrėžtys
Šiame reglamente vartojamų terminų apibrėžtys:
a) sandoriai- Reglamento (ES) Nr. 575/2013 112 straipsnio m ir o punktuose nurodyti sandoriai ir kiti sandoriai, jeigu susidaro pagrindinio turto pozicija;
b) nežinomas klientas- vienas spėjamas klientas, kuriam įstaiga priskiria visas pozicijas, kurioms ji nenustatė skolininko, jeigu tik nėra taikomi šio reglamento 6 straipsnio 2 dalies a ir b punktai ir 6 straipsnio 3 dalies a punktas.
3 straipsnis
Pagal sandorius susidariusių pozicijų nustatymas
1. Įstaiga nustato įnašą į tam tikro kliento ar susijusių klientų grupės bendrąją poziciją, susidariusią dėl tam tikro sandorio, taikydama 4, 5 ir 6 straipsniuose nustatytą metodiką.
Įstaiga kiekvienam pagrindiniam turtui atskirai nustato poziciją šio pagrindinio turto atžvilgiu pagal 5 straipsnį.
2. Įstaiga įvertina, ar tam tikras sandoris sudaro papildomą poziciją, pagal 7 straipsnį.
4 straipsnis
Pagrindinės sandorių pozicijos, jeigu sandoriai apima pagrindinį turtą
1. Vertindama pagrindines sandorio (A sandoris) pozicijas, jeigu pats sandoris turi pagrindinę poziciją kito sandorio atžvilgiu (B sandoris), pagal 5 ir 6 straipsnius, įstaiga B sandorio poziciją laiko pakeista B sandorio pagrindą sudarančiomis pozicijomis.
2. 1 dalis taikoma, jeigu pagrindinės pozicijos yra sandorių su pagrindiniu turtu pozicijos.
5 straipsnis
Pozicijos vertės apskaičiavimas
1. Įstaigos pozicija sandorio pagrindinio turto atžvilgiu yra mažesnioji iš šių verčių:
a)
pozicijos, susidarančios dėl pagrindinio turto, vertė;
b)
visa įstaigos pozicijos pagrindinio turto atžvilgiu, susidarančios dėl visų įstaigos pozicijų sandorio atžvilgiu, vertė.
2. Vertinant kiekvieną įstaigos poziciją sandorio atžvilgiu, susidarančios pagrindinio turto pozicijos vertė nustatoma taip:
a)
jeigu visų šio sandorio investuotojų pozicijos yra visais atžvilgiais lygiavertės, susidariusios pagrindinio turto pozicijos vertę sudaro įstaigos pozicijos sandorio atžvilgiu proporcingas koeficientas, padaugintas iš pozicijos, susidariusios dėl pagrindinio turto, vertės;
b)
kitais a punkte nenurodytais atvejais susidariusios pagrindinio turto pozicijos vertę sudaro įstaigos pozicijos sandorio atžvilgiu proporcingas koeficientas, padaugintas iš mažesnės iš šių verčių:
i)
pozicijos, susidarančios dėl pagrindinio turto, vertės;
ii)
visos įstaigos pozicijos sandorio atžvilgiu vertės, kartu su visomis kitomis šio sandorio pozicijomis, kurios visais atžvilgiais yra lygiavertės įstaigos pozicijai.
3. Įstaigos pozicijos sandorio atžvilgiu proporcingas koeficientas - tai įstaigos pozicijos vertė, padalyta iš visos įstaigos pozicijos vertės, kartu su visomis kitomis šio sandorio pozicijomis, kurios visais atžvilgiais yra lygiavertės įstaigos pozicijai.
6 straipsnis
Pagrindinių pozicijų įnašo į bendrąsias pozicijas nustatymo procedūra
1. Į kiekvieną kredito rizikos poziciją, kuriai nustatomas skolininkas, įstaiga įtraukia savo pozicijos vertę atitinkamo pagrindinio turto atžvilgiu, apskaičiuodama bendrąją šio skolininko kaip individualaus kliento ar susijusių klientų grupės, kuriai priklauso skolininkas, poziciją.
2. Jeigu įstaiga nenustatė pagrindinės kredito rizikos pozicijos skolininko arba jeigu ji negali patvirtinti, kad pagrindinė pozicija nėra kredito rizikos pozicija, įstaiga šią poziciją priskiria taip:
a)
jeigu pozicijos vertė neviršija 0,25 % reikalavimus atitinkančio įstaigos kapitalo, ji šią poziciją priskiria sandoriui kaip atskirą klientą;
b)
jeigu pozicijos vertė yra lygi 0,25 % reikalavimus atitinkančio įstaigos kapitalo arba tą dydį viršija ir įstaiga pagal sandorį gali užtikrinti, kad sandorio pagrindinės pozicijos nesusijusios su jokiomis kitomis jos portfelio pozicijomis, įskaitant kitų sandorių pagrindines pozicijas, ji šią poziciją priskiria sandoriui kaip atskirą klientą;
c)
kitais a ir b punktuose nenurodytais atvejais šią poziciją ji priskiria nežinomam klientui.
3. Jeigu įstaiga negali atskirti pagrindinių sandorio pozicijų, ji visą savo pozicijų sandorio atžvilgiu vertę priskiria taip:
a)
jeigu visa ši pozicijų vertė neviršija 0,25 % reikalavimus atitinkančio įstaigos kapitalo, ji visą šią pozicijų vertę priskiria sandoriui kaip atskirą klientą;
b)
kitais a punkte nenurodytais atvejais visą šią pozicijų vertę ji priskiria nežinomam klientui.
4. Taikydamos 1 ir 2 dalis, įstaigos reguliariai ir bent kartą per mėnesį stebi galimus tokių sandorių sudėties ir santykinės pagrindinių pozicijų dalies pokyčius.
7 straipsnis
Papildoma pozicija, kurią sudaro sandorio struktūra
1. Sandorio struktūra nesudaro papildomos pozicijos, jeigu sandoris atitinka abi toliau nurodytas sąlygas:
a)
teisinė ir operacinė sandorio struktūra sukurta siekiant neleisti sandorio valdytojui ar trečiajam asmeniui nukreipti kokius nors iš sandorio atsirandančius pinigų srautus asmenims, kitu atveju pagal sandorio sąlygas neturintiems teisės gauti šių pinigų srautų;
b)
pagal sandorį negali būti reikalaujama, kad emitentas ar koks nors kitas asmuo atliktų įstaigai mokėjimą, kuris papildytų pagrindinio turto pinigų srautus ar būtų išankstinis mokėjimas.
2. 1 dalies a punkto sąlyga laikoma įvykdyta, jeigu sandorį sudaro:
a)
KIPVPS, kaip apibrėžta Direktyvos 2009/65/ES 1 straipsnio 2 dalyje;
b)
trečiojoje šalyje įsteigta įmonė, kuri vykdo veiklą, panašią į KIPVPS vykdomą veiklą, ir kuriai taikoma priežiūra pagal Sąjungos teisėkūros procedūra priimamą aktą arba trečiosios šalies, taikančios priežiūros ir reguliavimo reikalavimus, kurie yra bent lygiaverčiai KIPVPS Sąjungoje taikomiems reikalavimams, teisės aktus.
8 straipsnis
Įsigaliojimas
Šis reglamentas įsigalioja dvidešimtą dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
Šis reglamentas privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse.
Priimta Briuselyje 2014 m. spalio 2 d.