ДИРЕКТИВА 2014/48/ЕС НА СЪВЕТА
от 24 март 2014 година
за изменение на Директива 2003/48/ЕО относно данъчното облагане на доходи от спестявания под формата на лихвени плащания
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 115 от него,
като взе предвид предложението на Европейската комисия,
като взе предвид становището на Европейския парламент (1),
като взе предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (2),
като има предвид, че:
(1)
Директива 2003/48/ЕО на Съвета (3) се прилага в държавите членки от 1 юли 2005 г. и през първите три години от прилагането ѝ показа ефективността си в определените от обхвата ѝ граници. От първия доклад на Комисията от 15 септември 2008 г. за прилагането ѝ обаче става ясно, че тя не отговаря изцяло на амбициите, изразени в заключенията, приети единодушно от Съвета на заседанието му от 26-27 ноември 2000 г. По-конкретно, от приложното поле на директивата са изключени някои финансови инструменти, които са равностойни на лихвоносни ценни книжа, както и някои непреки форми на притежаване на лихвоносни ценни книжа.
(2)
За да се постигне по-добре целта на Директива 2003/48/ЕО, е необходимо първо да се повиши качеството на информацията, използвана за установяване на самоличността и местожителството на бенефициерите. Във връзка с това агентът по плащанията следва да използва както датата и мястото на раждане, така и данъчния идентификационен или еквивалентен на него номер, определен от държавите членки, ако има такъв. Директива 2003/48/ЕО не налага задължение на държавите членки да въвеждат данъчни идентификационни номера. Във връзка с това информацията за общи сметки и други случаи на съсобственост при бенефициерите също следва да се подобри.
(3)
Директива 2003/48/ЕО се прилага само спрямо лихвените плащания, извършени в пряка полза на физически лица с местожителство в Съюза. Тези физически лица могат да заобикалят Директива 2003/48/ЕО, като използват като посредник правен субект или правна договореност, и по-специално такива, които са установени в юрисдикция, където данъчното облагане на изплатения на този правен субект или договореност доход не е гарантирано. С оглед и на мерките против изпирането на пари, определени в Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (4), е целесъобразно от агентите по плащанията да се изисква да прилагат „подход на прозрачност“ спрямо плащанията, извършвани към някои субекти или правни договорености, които са установени или имат място на действително управление в някои държави или територии, в които Директива 2003/48/ЕО или мерки, със същия или равностоен ефект, не се прилагат. Тези агенти по плащанията следва да използват информацията, с която разполагат, относно действителния(те) бенефициер(и) на такива субекти или правни договорености, за да се гарантира прилагането на разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО, когато така определеният бенефициер е физическо лице с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията. За да се намали административната тежест върху агентите по плащанията, следва да се изготви примерен списък на правните субекти и правните договорености в трети страни и юрисдикции, засегнати от тази мярка.
(4)
Следва също да се избегне заобикалянето на Директива 2003/48/ЕО чрез изкуствено насочване на лихвеното плащане посредством икономически оператор, установен извън Съюза. Затова е необходимо да се уточнят отговорностите на икономическите оператори, когато им е известно, че лихвено плащане към оператор, установен извън териториалния обхват на Директива 2003/48/ЕО, е извършено в полза на физическо лице, за което те знаят, че има местожителство в друга държава членка, и което може да се счита, че е техен клиент. При тези обстоятелства следва да се счита, че посочените икономически оператори действат като агенти по плащанията. Това би спомогнало също за предотвратяване на евентуалната злоупотреба с международната мрежа от финансови институции, а именно клонове, дъщерни дружества, асоциирани или холдингови дружества с цел заобикаляне на разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО.
(5)
Опитът показа, че е необходима по-голяма яснота относно задължението да се действа като агент по плащанията при получаване на лихвено плащане. По-специално следва да бъдат ясно определени посредническите структури, които имат такова задължение. Правните субекти и правните договорености, които не подлежат на ефективно данъчно облагане, следва да прилагат разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО при получаване на каквото и да било лихвено плащане от който и да било предходен икономически оператор. Примерен списък на тези субекти и правни договорености във всяка държава членка ще улесни прилагането на новите разпоредби.
(6)
От първия доклад за прилагането на Директива 2003/48/ЕО става ясно, че тя може да бъде заобикаляна чрез използването на финансови инструменти, които, предвид нивото на риска, гъвкавостта и договорената възвращаемост, са равностойни на вземания по дългове. По тази причина е необходимо да се гарантира, че тя обхваща не само лихвите, но и друг равностоен по своята същност доход.
(7)
По същия начин животозастрахователните договори, които съдържат гаранция за възвръщаемост на доходите или чиято доходност е над 40 % свързана с доходи от вземания по дългове или равностойни доходи, обхванати от Директива 2003/48/ЕО, следва да бъдат включени в обхвата на посочената директива.
(8)
Относно установените в Съюза инвестиционни фондове Директива 2003/48/ЕО понастоящем обхваща само дохода, получен чрез предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК), получили разрешение в съответствие с Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (5), която inter alia, отмени и замени Директива 85/611/ЕИО на Съвета (6). Равностойният доход от предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, попада в обхвата на Директива 2003/48/ЕО само когато предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, са субекти без юридическа правосубектност и поради това действат като агенти по плащанията при получаване на лихвени плащания. За да се гарантира прилагането на едни и същи правила за всички инвестиционни фондове или схеми, независимо от правната им форма, позоваването в Директива 2003/48/ЕО на Директива 85/611/ЕИО следва да се замени с позоваване на тяхната регистрация в съответствие с правото на държава членка или на съответния им правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от правото на някоя от държавите членки. Освен това следва да се осигури равно третиране, като се вземе предвид Договорът за Европейското икономическо пространство.
(9)
Относно инвестиционните фондове, които не са установени в държава членка на Европейския съюз или на Европейското икономическо пространство, е необходимо да се изясни, че директивата обхваща дохода от лихвите и равностоен доход от всички такива фондове, независимо от правната им форма и от начина им на предлагане на инвеститорите.
(10)
Следва да се изясни определението за лихвено плащане, за да се гарантира, че не само преките инвестиции във вземания по дългове, но и непреките инвестиции се вземат предвид при изчисляването на процента на инвестираните в такъв инструмент активи. Освен това, за да се улесни прилагането на Директива 2003/48/ЕО от агентите по плащанията по отношение на доход, възникващ от предприятия за колективно инвестиране, установени в други страни, следва да се изясни, че изчислението на състава на активите за третирането на някои доходи от такива предприятия се регулира от правилата, определени от държавата - членка на Европейския съюз, или на Европейското икономическо пространство, в която те са установени.
(11)
Имат основания както процедурата за представяне на удостоверение, която позволява на бенефициерите, чието местожителство за данъчни цели е в една държава членка, да избегнат налагането на данък при източника върху лихвените плащания, получени в държава членка, включена в списъка от член 10, параграф 1 от Директива 2003/48/ЕО, така и алтернативната процедура на доброволно деклариране пред държавата по местожителство на бенефициера. Въпреки това процедурата на доброволно деклариране носи по-малка тежест за бенефициера и по тази причина е целесъобразно бенефициерите да могат да избират процедурата.
(12)
Държавите членки следва да предоставят относима статистическа информация за прилагането на Директива 2003/48/ЕО, така че да се подобри качеството на информацията, с която разполага Комисията, за да подготви представяния на Съвета на всеки три години доклад за прилагането на посочената директива.
(13)
В съответствие с точка 34 от Междуинституционалното споразумение за по-добро законотворчество (7) държавите членки се насърчават да съставят за себе си и в интерес на Европейския съюз свои собствени таблици, които илюстрират, доколкото е възможно, съответствието между настоящата директива и мерките за транспониране, и да предоставят публичен достъп до тях
(14)
За да се гарантират еднакви условия за изпълнение на Директива 2003/48/ЕО, на Комисията следва да бъдат предоставени изпълнителни правомощия. Тези правомощия следва да бъдат упражнявани в съответствие с Регламент (ЕС) № 182/2011 на Европейския парламент и на Съвета (8).
(15)
Доколкото целите на настоящата директива, а именно осигуряване на ефективно данъчно облагане на доходи от спестявания във формата на трансгранични лихвени плащания, които обикновено са включени във всички държави членки в облагаемия доход на местните физически лица, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки, а поради мащаба на действието могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
(16)
Директива 2003/48/ЕО следва да бъде изменена,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Директива 2003/48/ЕО се изменя, както следва:
1)
В член 1 параграф 2 се заменя със следното:
„2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че задачите, необходими за прилагане на настоящата директива, се изпълняват от агентите по плащанията и другите икономически оператори, установени на тяхна територия или, където е уместно, които имат място на действително управление на тяхна територия, независимо от мястото на установяване на длъжника по вземането, от което произтича лихвеното плащане.“
2)
Вмъква се следният член:
„Член 1а
Определения на някои термини
За целите на настоящата директива:
а)
„икономически оператор“ означава кредитна или финансова институция или всяко друго юридическо или физическо лице, което редовно или в определени случаи извършва или гарантира лихвено плащане по смисъла на настоящата директива, докато действа при упражняване на професионалната си дейност;
б)
„място на действително управление“ на правен субект, притежаващ или непритежаващ качеството на юридическо лице, означава адресът, на който се вземат основните управленски решения, необходими за осъществяване на дейността на правния субект като цяло. Когато тези решения се вземат в повече от една държава или юрисдикция, за място на действително управление се счита адресът, на който се вземат повечето от основните управленски решения във връзка с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива;
в)
„място на действително управление“ на тръст или друга правна договореност означава:
i)
постоянният адрес на физическото лице, което носи основната отговорност за основните управленски решения, свързани с активите на правната договореност, като при тръст това е постоянният адрес на попечителя. Когато повече от едно физическо лице носи основната отговорност, за място на действително управление се счита постоянният адрес на лицето, което носи основната отговорност за повечето от основните управленски решения, свързани с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива; или
ii)
адресът, на който юридическото лице, което има основната отговорност да управлява активите на правната договореност, взема повечето от основните управленски решения, свързани с тези активи, като при тръст това е попечителят. Когато основните управленски решения се вземат в повече от една държава или юрисдикция, за място на действително управление се счита адресът, на който се вземат повечето от основните управленски решения във връзка с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива;
г)
„подлежат на ефективно данъчно облагане“ означава, че правният субект или правната договореност подлежат на данъчно облагане на целия си доход или на тази част от дохода си, която възниква за участници с местожителство в други държави, включително на каквито и да било лихвени плащания.“
3)
Член 2 се заменя със следното:
„Член 2
Определение за „бенефициер“
1. За целите на настоящата директива и без да се засягат параграфи 2 - 4, „бенефициер“ означава всяко физическо лице, което получава лихвено плащане, или всяко физическо лице, на което е гарантирано лихвено плащане, освен ако не представи доказателства, че то не е било извършено или гарантирано в негова полза, с други думи:
а)
то действа като агент по плащанията по смисъла на член 4, параграф 1;
б)
то действа от името на правен субект, притежаващ или непритежаващ юридическа правосубектност, и разкрива - пред икономическия оператор, извършващ или гарантиращ лихвеното плащане - името, правната форма, адреса на мястото на установяване на правния субект и, ако същият се намира в различна държава или юрисдикция, адреса на мястото на действително управление на правния субект;
в)
то действа от името на правна договореност, и разкрива - пред икономическия оператор, извършващ или гарантиращ лихвеното плащане - името, ако има такова, правната форма, адреса на мястото на действително управление на правната договореност, както и името на юридическото или физическото лице, посочено в член 1а, буква в); или
г)
то действа от името на друго физическо лице, което е бенефициерът, и разкрива пред агента по плащанията самоличността на този бенефициер съгласно член 3, параграф 2.
2. Когато агент по плащанията има информация, която предполага, че физическото лице, което получава лихвено плащане или в полза на което има гарантирано лихвено плащане, може да не е бенефициерът, и когато към това физическо лице не се прилага параграф 1, букви а), б) или в), той предприема разумни мерки за установяване самоличността на бенефициера съгласно член 3, параграф 2. Ако агентът по плащанията не може да идентифицира бенефициера, той разглежда въпросното лице като бенефициер.
3. Когато икономически оператор, попадащ също така в обхвата на член 2 от Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (*1), извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане на правен субект или правна договореност, които не подлежат на ефективно данъчно облагане и които са установени или чието място на действително управление е в държава или юрисдикция извън посочената в член 7 от настоящата директива територия и извън териториалния обхват на споразуменията и разпоредбите, предвиждащи същите или равносилни на посочените в настоящата директива мерки, се прилагат втора до пета алинея от настоящия параграф.
Плащането се счита за извършено или гарантирано, в пряка полза на което и да било физическо лице, което има местожителство в държава членка, различна от тази на икономическия оператор, и което е определено в член 3, параграф 6 от Директива 2005/60/ЕО като действителен бенефициер на правния субект или правната договореност. Самоличността на това физическо лице се установява в съответствие с мерките за комплексна проверка на клиента, предвидени в член 7 и член 8, параграф 1, буква б) от посочената директива. За целите на настоящата директива физическото лице се счита също за бенефициер.
За целите на първата алинея се счита, че категориите правни субекти и правни договорености, посочени в примерния списък в приложение I, не подлежат на ефективно данъчно облагане.
Икономическият оператор, посочен в първа алинея, установява правната форма и мястото на установяване или, където е уместно, мястото на действително управление на правния субект или правната договореност, като си служи с информацията, разкрита от всяко физическо лице, действащо от името на правния субект или правната договореност, по-специално в съответствие с параграф 1, букви б) и в), освен ако не разполага с по-достоверна информация, която да сочи, че получените данни са неточни или непълни за целите на прилагането на настоящия параграф.
Когато правен субект или правна договореност не попадат в категориите, посочени в приложение I, или когато попадат в тези категории, но твърдят, че подлежат на ефективно данъчно облагане, икономическият оператор, посочен в първата алинея, установява дали те подлежат на ефективно данъчно облагане на базата на общопризнати факти или официални документи, представени от правния субект или правната договореност или налични посредством мерките за комплексна проверка на клиента, взети в съответствие с Директива 2005/60/ЕО.
4. Когато правен субект или правна договореност се разглежда като агент по плащанията при получаване на лихвено плащане или при гарантиране на такова плащане в съответствие с член 4, параграф 2, лихвеното плащане се счита за дължимо на следните физически лица, които се считат за бенефициери за целите на настоящата директива:
а)
всяко физическо лице, което има право да получи дохода, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или от други активи, представляващи плащането, при получаването от правния субект или правната договореност на плащането или при гарантирането му от тяхно име, в съответствие с правото му на този доход;
б)
при липса на такива физически лица, посочени в буква а), за всяка част от дохода, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или от други активи, представляващи плащането, при получаването от правния субект или правната договореност на плащането или при гарантирането му от тяхно име, всяко физическо лице, което пряко или косвено е допринесло за активите на съответния правен субект или правна договореност, независимо дали това физическо лице има право на активите или доходите на правния субект или правната договореност;
в)
при липса на физически лица, посочени в букви а) или б), които колективно или поотделно да имат право на целия доход, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или на всички други активи, представляващи плащането, при получаването или гарантирането на лихвеното плащане, всяко физическо лице, в съответствие с правото му на този доход, което на по-късен етап придобива право върху всички или част от активите, пораждащи лихвеното плащане, или върху други активи, представляващи такова лихвено плащане. Общата сума, която се счита за дължима на такова физическо лице, не надхвърля сумата на лихвените плащания, получени от или гарантирани за правния субект или правната договореност, след удръжка на всяка част, която в съответствие с този параграф е била предназначена за физическо лице, посочено в букви а) или б).
(*1) Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2005 г. за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм (ОВ L 309, 25.11.2005 г., стр. 15).“"
4)
Членове 3 и 4 се заменят със следното:
„Член 3
Самоличност и местожителство на бенефициерите
1. Всяка държава членка приема и гарантира на своята територия прилагането на необходимите процедури, които да позволят на агента по плащанията да идентифицира бенефициерите и тяхното местожителство за целите на членове 8-12.
Тези процедури съответстват на минималните стандарти, установени в параграфи 2 и 3.
2. Агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера на базата на минимални стандарти, които се различават в зависимост от това кога са започнали отношенията между агента по плащанията и бенефициера, както следва:
а)
за договорни отношения, установени преди 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера, т.е. името и адреса, като използва информацията, с която разполага, по-специално съгласно действащите закони в държавата, в която се е установил, и съгласно Директива 2005/60/ЕО;
б)
за договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, на или след 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера, т.е. неговото име, адрес, дата и място на раждане и, в съответствие със списъка, посочен в параграф 4, данъчния идентификационен или еквивалентен на него номер, определен от държавата членка, в която е местожителството за данъчни цели на бенефициера. За договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, преди 1 юли 2015 г. информация за датата и мястото на раждане се изисква единствено когато липсва такъв данъчен идентификационен или еквивалентен на него номер.
Данните, посочени в първа алинея, буква б), се установяват въз основа на паспорт, официална лична карта или какъвто и да е друг официален документ за самоличност, където е приложимо в съответствие със списъка по параграф 4, представен от бенефициера. Данните, които не фигурират в тези документи, се установяват на базата на каквото и да е друго писмено доказателство за самоличност, представено от бенефициера.
3. Когато бенефициерът доброволно представи удостоверение за местожителство за данъчни цели, издадено от компетентния орган на дадена страна в рамките на три години преди датата на плащането, или на по-късна дата, когато плащането се счита за дължимо на бенефициера, се счита, че неговото местожителство е в тази страна. В противен случай се счита, че местожителството му е в страната, където е постоянният му адрес. Агентът по плащанията трябва да установи постоянния адрес на бенефициера въз основа на следните минимални стандарти:
а)
за договорни отношения, установени преди 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява настоящия постоянен адрес на бенефициера, като използва най-надеждната информация, с която разполага, по-специално съгласно действащите закони в държавата, в която се е установил, и съгласно Директива 2005/60/ЕО;
б)
за договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, на и след 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява настоящия постоянен адрес на бенефициера въз основа на адреса, открит чрез процедурите по установяване на самоличността, посочени в параграф 2, първа алинея, буква б), който се актуализира въз основа на актуалната документация, с които разполага агентът по плащанията.
В случаите по първа алинея, буква б), когато бенефициери представят паспорт, официална лична карта или какъвто и да е друг официален документ за самоличност, издадени от държава членка, и се обявяват за жители на трета страна, местожителството се установява чрез удостоверение за местожителство за данъчни цели, издадено в рамките на три години преди датата на плащането или преди по-късна дата, когато плащането се счита за дължимо на бенефициера, от компетентния орган на третата страна, в която бенефициерът твърди, че живее. Ако такова удостоверение не бъде представено, се приема, че държавата членка, която е издала паспорта, официалната лична карта или друг официален документ за самоличност, е държавата по местожителство. За бенефициери, за които агентът по плащанията разполага с официална документация, която доказва, че местожителството им за данъчни цели е в страна, различна от тази, в която е постоянният им адрес, поради привилегии, свързани с дипломатически статут или други международно договорени правила, местожителството се установява посредством официалните документи, с които разполага агентът по плащанията.
4. Най-късно до 31 декември 2014 г. всяка държава членка, която определя данъчни идентификационни или еквивалентни на тях номера, уведомява Комисията за структурата и формата на тези номера, както и за официална документация, съдържаща информация за определените идентификационни номера. Всяка държава членка също така информира Комисията за евентуални промени в това отношение. Комисията изготвя и публикува в Официален вестник на Европейския съюз списък с получената информация.
Член 4
Агенти по плащанията
1. Икономически оператор, установен в държава членка, който извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане в пряка полза на бенефициера, се счита за агент по плащанията за целите на настоящата директива.
За целите на настоящия параграф няма значение дали съответният икономически оператор е длъжник или емитент на вземането по дълга или ценната книга, от които възниква доходът, или е икономическият оператор, който е натоварен от длъжника или емитента или от бенефициера с изплащането на дохода или с гарантирането му.
Икономически оператор, установен в държава членка, също се счита за агент по плащанията за целите на настоящата директива, когато са изпълнени следните условия:
а)
той извършва лихвено плащане или гарантира плащането му на друг икономически оператор, включително по място на стопанска дейност или дъщерно дружество на първия икономически оператор, установени извън посочената в член 7 територия и извън териториалния обхват на споразуменията и разпоредбите, предвиждащи същите или равносилни на предвидените в настоящата директива мерки; и
б)
първият икономически оператор има основание да счита на базата на налична информация, че вторият икономически оператор ще изплати дохода или ще гарантира плащането му в пряка полза на бенефициер, който е физическо лице, за което първият икономически оператор знае, че има местожителство в друга държава членка, като има предвид член 3.
Когато са изпълнени посочените в първа алинея, букви а) и б) условия, плащането, извършено или гарантирано от първия икономически оператор, се счита за извършено или гарантирано в пряка полза на бенефициера, посочен в буква б) от същата алинея.
2. Правен субект или правна договореност, чието място на действително управление се намира в рамките на държава членка и които не подлежат на ефективно данъчно облагане съгласно общите правила за пряко данъчно облагане, приложими или в тази държава членка или в държавата членка, в която са установени, или във всяка държава или юрисдикция, в която са установени за данъчни цели, се считат за агент по плащанията при получаването на лихвено плащане или гарантирането на такова плащане.
За целите на настоящия параграф се счита, че категориите правни субекти и правни договорености, посочени в примерния списък в приложение II, не подлежат на ефективно данъчно облагане.
Когато правен субект или правна договореност не принадлежат към никоя от категориите, посочени в примерния списък в приложение II, или когато попадат в обхвата на приложението, но твърдят, че подлежат на ефективно данъчно облагане, икономическият оператор установява дали подлежат на ефективно данъчно облагане на базата на общопризнати факти или официални документи, представени от правния субект или правната договореност или налични посредством мерките за комплексна проверка на клиента, приети в съответствие с Директива 2005/60/ЕО.
Всеки икономически оператор, установен в държава членка, който извършва лихвено плащане или гарантира плащането му на правен субект или правна договореност, посочени в настоящия параграф и чието място на действително управление се намира в държава членка, различна от държавата, в която е установен икономическият оператор, уведомява компетентния орган на своята държава членка за установяването - при използване на посочената в член 2, параграф 3, четвърта алинея информация или на друга налична информация - за следното:
i)
име на правния субект или правната договореност, ако има такова;
ii)
неговата/нейната правна форма;
iii)
неговото/нейното място на действително управление;
iv)
общата сума на лихвеното плащане, уточнена в съответствие с член 8, което е извършено или гарантирано за правния субект или правната договореност;
v)
датата на последното лихвено плащане.
Физическите лица, които се считат за бенефициери на лихвеното плащане, извършено или гарантирано за посочените в първа алинея от настоящия параграф правен субект или правна договореност, се определят в съответствие с правилата, предвидени в член 2, параграф 4. Когато се прилага член, 2, параграф 4, буква в), правният субект или правната договореност - винаги когато физическо лице придобие на по-късен етап право върху активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане - предоставят на компетентния орган на държавата членка, в която се намира мястото им на действително управление, информацията, посочена в член 8, параграф 1, втора алинея. Правният субект или правната договореност информират още съответния компетентен орган относно всяка евентуална промяна на мястото на действително управление.
Задълженията по пета алинея остават валидни за 10 години от датата на последното лихвено плащане, извършено или гарантирано от правния субект или правната договореност, или от последната дата, на която физическо лице е придобило право върху активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане, която от двете дати е по-късна.
Ако правен субект или правна договореност, когато се прилага член 2, параграф 4, буква в), премести мястото си на ефективно управление в друга държава членка, компетентният орган на първата държава членка докладва следната информация на компетентния орган на втората държава членка:
i)
сумата на лихвените плащания, получени от или гарантирани за правния субект или правната договореност, която все още не попада в обхвата на съществуващи в миналото права върху съответните активи;
ii)
датата на последното лихвено плащане, получено от или гарантирано за правния субект или правната договореност, или последната дата, на която физическо лице е придобило право върху всички или част от активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане, която от двете дати е по-късна.
Настоящият параграф не се прилага, ако правният субект или правната договореност представят доказателства, че попадат в един от следните случаи:
а)
те са предприятия за колективно инвестиране или друг колективен инвестиционен фонд или схема, както е посочено в член 6, параграф 1, първа алинея, буква г), подточки i) и iii) или член 6, параграф 1, първа алинея, буква д), подточки i) и iii);
б)
те са институции, предоставящи пенсионни или застрахователни услуги, или са предприятия, на които подобна институция е възложила да управляват активите ѝ;
в)
съгласно процедурите, приложими в държавата членка, в която са установени за данъчни цели или където е мястото им на действително управление, са признати за освободени от ефективно данъчно облагане съгласно общите правила за пряко данъчно облагане, тъй като служат изключително за благотворителни цели в полза на обществото;
г)
съставляват съсобственост, за което икономическият оператор, който извършва или гарантира плащането, е установил самоличността и местожителството на всички бенефициери в съответствие с член 3, и поради това икономическият оператор се явява агентът по плащанията съгласно параграф 1 от настоящия член.
3. На правните субекти по параграф 2, които са подобни на предприятия за колективно инвестиране или колективен инвестиционен фонд или схема, посочени в параграф 2, осма алинея, буква а), се предоставя възможност за целите на настоящата директива да бъдат третирани като подобни предприятия, колективен инвестиционен фонд или схема.
Когато правните субекти използват възможността, посочена в първа алинея от настоящия параграф, държавата членка, в която се намира действителното им управление, издава удостоверение за това. Правните субекти представят това удостоверение на икономическия оператор, който извършва или гарантира лихвеното плащане. В такъв случай икономическият оператор се освобождава от задълженията, посочени в параграф 2, четвърта алинея.
Държавите членки съставят подробни правила относно посочената в първа алинея от настоящия параграф възможност за правните субекти, чието действително управление се намира на тяхната територия, с оглед на това да гарантират ефективното прилагане на настоящата директива.“
5)
Член 6 се заменя със следното:
„Член 6
Определение за лихвено плащане
1. За целите на настоящата директива „лихвено плащане“ означава:
а)
лихви, платени или кредитирани по сметка, свързани с вземане по дълг от всякакъв род, независимо от това дали е обезпечен с ипотека и независимо от това дали носи право на участие в печалбите на длъжника, и по-специално доходи от държавни ценни книжа и доходи от облигации или дългосрочни необезпечени облигации, включително премии, свързани с такива ценни книжа, облигации или дългосрочни необезпечени облигации; неустойките за закъснели плащания не се считат за лихвени плащания;
б)
всеки доход, изплатен или реализиран, или кредитиран по сметка, свързан с ценни книжа от всякакъв вид, освен когато доходът пряко се счита за лихвено плащане в съответствие с букви а), в), г) или д), и по отношение на който:
i)
условията за възвръщаемост на капитала, определени на датата на емитиране, включват ангажимент към инвеститора да получи в края на периода най-малко 95 % от инвестирания капитал, или
ii)
условията, определени на датата на емитиране, осигуряват свързване на най-малко 95 % от дохода от ценната книга към лихва или доход от видовете, посочени в букви а), в), г) или д);
в)
лихви, натрупани или капитализирани при продажбата, изплащането или откупуването на вземания по дълг, посочени в буква а), и всеки доход, натрупан или капитализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на ценните книжа, посочени в буква б);
г)
доход, произтичащ от плащанията, посочени в букви а), б) или в) от настоящия параграф, пряко или непряко, в т.ч. чрез правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, ако е разпределен от някой от следните:
i)
предприятия за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани като такива в съответствие с правото на която и да е държава членка или на държавите от Европейското икономическо пространство, които не членуват в Съюза, или които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от законодателството в областта на колективните инвестиционни фондове или схеми на една от тези държави или страни. Това се прилага независимо от правната форма на такива предприятия, фондове или схеми, а така също независимо от всякакви ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите им единици;
ii)
правни субекти, упражнили възможността съгласно член 4, параграф 3;
iii)
всеки колективен инвестиционен фонд или схема, установени извън посочената в член 7 територия и извън Европейското икономическо пространство. Това се прилага независимо от правната форма на този фонд или схема и независимо от възможните ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите му единици;
д)
доход, реализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове в следните предприятия, правни субекти, инвестиционни фондове или схеми, ако те инвестират пряко или непряко чрез други подобни предприятия, фондове или схеми, или чрез правни субекти или правни договорености, посочени в член 4, параграф 2, повече от 40 % от своите активи във вземания по дългове, посочени в буква а) от настоящия параграф или в ценни книжа, посочени в буква б) от него:
i)
предприятия за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани като такива в съответствие с правото на която и да е държава членка или на държавите от Европейското икономическо пространство, които не членуват в Съюза, които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от законодателството в областта на колективните инвестиционни фондове или схеми на една от тези държави или страни. Това се прилага независимо от правната форма на такива предприятия, фондове или схеми, а така също независимо от всякакви ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите им единици;
ii)
правни субекти, упражнили възможността съгласно член 4, параграф 3;
iii)
всеки колективен инвестиционен фонд или схема, установени извън посочената в член 7 територия и извън Европейското икономическо пространство. Това се прилага независимо от правната форма на този фонд или схема и независимо от възможните ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите му единици.
За целите на настоящата буква активите, които предприятията или правните субекти, или инвестиционните фондове или схеми, е необходимо да държат като гаранция по силата на техни споразумения, договори или друга правна документация, за да им се даде възможност да постигнат своите инвестиционни цели, и спрямо които активи инвеститорът не се явява страна и няма законни права, не се считат за вземания по дългове, посочени в буква а), или ценни книжа, посочени в буква б);
е)
доходи от животозастрахователен договор, ако:
i)
договорът съдържа гаранция за възвръщаемост на доходите, или
ii)
действителната доходност на договора е над 40 %, свързана с лихва или доход, посочени в букви а), б), в), г) и д).
За целите на настоящата буква, сумата над което и да е изплащане или частично изплащане, направено от животозастрахователното дружество преди датата на падежа на животозастрахователния договор, както и сумата, изплатена от животозастрахователното дружество над сбора от всички плащания, извършени към животозастрахователното дружество по силата на същия животозастрахователен договор, се счита за доход от животозастрахователен договор. В случай на пълно или частично прехвърляне на животозастрахователен договор на трета страна, разликата между стойността на прехвърления договор и сумата на всички плащания, направени към животозастрахователното дружество, също се счита за доход от животозастрахователен договор. Доход от животозастрахователен договор, който предвижда единствено пенсия или фиксиран анюитет, които да се изплащат в продължение на най-малко пет години, се счита за такава единствено ако представлява изплащане или прехвърляне на трета страна, извършени преди края на петгодишния срок. Сума, изплатена единствено във връзка със смърт, инвалидност или болест, не се счита за доход от животозастрахователен договор.
Държавите членки обаче имат възможност да включат дохода, посочен в буква д) от първа алинея, в определението за лихвено плащане в случая с предприятията за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани в съответствие с техните правила, или имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от тяхното законодателство, само до степента, до която този доход съответства на печалбите, произтичащи пряко или непряко от лихвени плащания по смисъла на букви а), б) или в) от посочената алинея.
Във връзка с буква д), подточка ii), от първа алинея дадена държава членка може да избира дали да включи в определението за лихвено плащане дохода, независимо от състава на доходността, ако е изплатен или получен от животозастрахователно дружество, установено в тази държава.
Когато държава членка упражни едната или и двете възможности, посочени във втора и трета алинея, тя уведомява Комисията за това. Комисията публикува в Официален вестник на Европейския съюз факта, че тази възможност е упражнена и че, считано от датата на съответната публикация, упражняването на възможността става обвързващо за другите държави членки.
2. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква б), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на дохода, която се изплаща, реализира или кредитира, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква в), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на лихвите или дохода, натрупана или капитализирана при продажбата, изплащането или откупуването на вземания по дълг, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, букви г) и д), когато агент по плащанията няма информация, отнасяща се до тази част от дохода, която произтича от лихвени плащания по смисъла на букви а), б) или в) от посочената алинея, общата сума на дохода се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква е), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на печалбата от животозастрахователен договор, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
3. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква д), когато агент по плащанията не разполага с информация относно процента на активите, инвестирани във вземания по дългове или в съответните ценни книжа, или в акции или дялове, определени в посочената буква, се счита, че този процент е над 40 %. Когато той не може да определи сумата на дохода, реализиран от бенефициера, се счита, че доходът съответства на постъпленията от продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква е), подточка ii), когато агент по плащанията не разполага с информация относно процента на доходността, свързан с лихвени плащания по смисъла на букви а), б), в), г) или д) от посочената алинея, се счита, че този процент е над 40 %.
4. Когато лихвено плащане съгласно определението в параграф 1 е извършено към правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, или кредитирано по притежавана от такъв правен субект или правна договореност сметка, то се счита за дължимо на физическо лице по член 2, параграф 4. За правен субект това се прилага единствено ако правният субект не е упражнил възможността съгласно член 4, параграф 3.
5. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, букви в) и д), държавите членки могат да изискват от агентите по плащанията на тяхна територия да изчислят на годишна база лихвите за период от време, който не може да надвишава една година, и да разглеждат такава лихва, изчислена на годишна база, като лихвено плащане, дори ако през този период от време няма продажба, изплащане или изкупуване.
6. Чрез дерогация от параграф 1, първа алинея, букви г) и д), държавите членки могат да изключат от определението за лихвено плащане всеки доход, посочен в тези разпоредби, от предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от тяхното законодателство, когато преките или непреките инвестиции на такива предприятия, правни субекти, фондове или схеми във вземания по дългове, посочени в буква а) от посочената алинея, или в ценни книжа, посочени в буква б) от същата алинея, не надвишават 15 % от техните активи.
Чрез дерогация от параграф 4 държавите членки могат да изключат от определението за лихвено плащане в параграф 1 лихвените плащания, извършени или кредитирани по сметка на правен субект или правна договореност, които са посочени в член 4, параграф 2 и чието място на действително управление е на тяхна територия, когато преките или непреките инвестиции на такъв правен субект или правна договореност във вземания по дългове, посочени в параграф 1, първа алинея, буква а), или в ценни книжа, посочени в буква б) от същата алинея, не надвишават 15 % от техните активи. За правен субект това се прилага единствено ако правният субект не е упражнил възможността съгласно член 4, параграф 3.
Когато държава членка упражни едната или двете възможности, посочени в първа и втора алинея, тя уведомява Комисията за това. Комисията публикува в Официален вестник на Европейския съюз факта, че тази възможност е упражнена и че, считано от датата на съответната публикация, упражняването на възможността става обвързващо за другите държави членки.
7. Праговете от 40 %, посочени в параграф 1, първа алинея, буква д) и буква е), подточка ii) и в параграф 3, се фиксират на 25 %, считано от 1 януари 2016 г.
8. Процентите, посочени в параграф 1, първа алинея, буква д) и в параграф 6, се определят въз основа на инвестиционната политика или въз основа на инвестиционната стратегия и цели, формулирани в документацията, регулираща работата на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми.
За целите на настоящия параграф документацията включва:
а)
правилника на фонда или учредителните актове на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми;
б)
всяко споразумение, договор или друга правна документация, подписани от съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, които са предоставени от тях на даден икономически оператор; както и
в)
всякакви проспекти или подобни документи, използвани от съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, или от тяхно име, които се предоставят на инвеститорите им.
Когато документацията не определя инвестиционна политика или инвестиционната стратегия и цели, тези проценти се определят според действителния състав на активите на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, като резултат от средната стойност на активите в началото или на датата на първия им 6-месечен доклад и в края на последния им отчетен период преди датата на извършване или гарантиране на лихвеното плащане от агента по плащанията към бенефициера. За новоучредени предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми този действителен състав е резултат от средната стойност на активите на началната дата и на датата на първата оценка на активите, посочена в документацията, регулираща работата на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми.
Съставът на активите се установява в съответствие с правилата, приложими в държавата членка или в държава от Европейското икономическо пространство, която не членува в Съюза, в която дадено предприятие за колективно инвестиране или друг колективен инвестиционен фонд или схема са регистрирани като такива, или съгласно правото на която се регулират техният правилник на фонда или учредителни актове. Така установеният състав става обвързващ за други държави членки.
9. Посоченият в параграф 1, първа алинея, буква б) доход се счита за лихвено плащане само при условие че ценните книжа, от които той възниква, са първоначално емитирани на или след 1 юли 2014 г. Ценните книжа, издадени преди тази дата, не се вземат предвид за процентите, посочени в буква д) от същия параграф и в параграф 6.
10. Доходите от животозастрахователен договор се считат за лихвени плащания в съответствие с параграф 1, първа алинея, буква е) само доколкото животозастрахователният договор, от който произтичат, е първоначално подписан на или след 1 юли 2014 г.
11. Държавите членки имат възможност да разглеждат дохода, посочен в параграф 1, първа алинея, буква д), подточка i), реализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове в учредени предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКПИЦК, получили разрешение съгласно Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (*2), като лихвено плащане, само при условие че е бил натрупан от тези предприятия на или след 1 юли 2014 г.
(*2) Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно предприятията за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) (ОВ L 302, 17.11.2009 г., стр. 32).“"
6)
Член 8 се заменя със следното:
„Член 8
Информация, докладвана от агента по плащанията
1. Когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията, минималната информация, която трябва да бъде докладвана от агента по плащанията на компетентния орган на държавата членка, в която е установен, включва:
а)
самоличността и местожителството на бенефициера, установени в съответствие с член 3, или, в случаите на съсобственост, самоличността и местожителството на всички бенефициери, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1;
б)
името и адреса на агента по плащанията;
в)
номера на сметката на бенефициера или, когато няма такава, идентификация на вземането по дълга, от което възниква лихвеното плащане, или на животозастрахователния договор, ценната книга или акцията, или дяловата единица, даващи основание за такова плащане;
г)
информация за лихвено плащане в съответствие с параграф 2.
Когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от държавата членка, в която е мястото на действително управление на агента по плащането съгласно член 4, параграф 2, такъв агент по плащанията предоставя на компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление, информацията, посочена в настоящия параграф, първа алинея,букви а)-г). В допълнение, такъв агент по плащанията докладва следното:
i)
общата сума на получените или гарантираните лихвени плащания, която се счита за дължима на неговите бенефициери;
ii)
когато физическо лице стане бенефициер съгласно член 2, параграф 4, буква в), сумата, която се счита за дължима на въпросното лице, и датата на това начисляване.
2. Минималната информация, свързана с лихвеното плащане, която трябва да бъде докладвана от агента по плащанията, прави разграничение между следните категории лихвени плащания и посочва:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква а): сумата на платените или кредитираните лихви;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква б): или сумата на всички платени, реализирани или кредитирани доходи, или общата сума на плащането;
в)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): или сумата на лихвата или дохода, посочени в тези букви, или общия размер на постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането;
г)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква г): или размера на посочения в тази буква доход, или общата сума за разпределение;
д)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 4: размера на лихвата за всеки от бенефициерите, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1;
е)
когато държава членка упражнява възможността съгласно член 6, параграф 5: размера на изчислената на годишна основа лихва или друг имащ отношение доход;
ж)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): или печалбата, изчислена в съответствие с посочената разпоредба, или общата сума на плащането. Ако при прехвърляне на трета страна агентът по плащането няма информация относно прехвърлената стойност: сумата от плащанията, извършени към животозастрахователното дружество по силата на същия животозастрахователен договор.
Когато докладва общите суми съгласно настоящия параграф, първа алинея, букви б), в), г) и ж), агентът по плащанията уведомява компетентния орган на държавата членка, в която е установен или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, той уведомява компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление.
3. В случай на съсобственост агентът по плащанията информира компетентния орган на държавата членка, в която е установен, или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, той уведомява компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление, дали докладваната за всеки бенефициер сума е пълната сума общо за всички бенефициери, действителният дял, който се полага на съответния бенефициер, или равен дял.
4. Независимо от разпоредбите на параграф 2 държавите членки могат да позволят на агентите по плащанията да докладват само следното:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви а, б) или г): общата сума на лихвата или дохода;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): общата сума на постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането във връзка с такива плащания;
в)
за лихвени плащания по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): или печалбите, за които компетентният орган на държавата членка на местожителство на бенефициера не е информиран другояче от агента по плащанията, пряко или чрез данъчния си представител или компетентния орган на друга държава членка, съгласно каквато и да било законодателна разпоредба, различна от разпоредбите, необходими за прилагането на настоящата директива, или общата сума, изплатена по животозастрахователните договори, от които възникват такива плащания.
Агентът по плащанията уведомява дали докладва общите суми съгласно настоящия параграф, първа алинея, букви а), б) и в).“
7)
Член 9 се изменя, както следва:
а)
добавят се следните параграфи:
„1а. Компетентният орган на държавата членка, в която е установен икономическият оператор, съобщава информацията, посочена в член 4, параграф 2, четвърта алинея, на компетентния орган на държавата членка, в която се намира мястото на действително управление на правния субект или правната договореност.
1б. Когато агент по плащанията по смисъла на член 4, параграф 2 премести мястото си на ефективно управление в друга държава членка, компетентният орган на първата държава членка съобщава информацията, посочена в член 4, параграф 2, седма алинея, на компетентния орган на новата държава членка.“;
б)
параграф 2 се заменя със следното:
„2. Съобщаването на информацията става автоматично и се извършва веднъж годишно в рамките на шест месеца след края на данъчната година на държавата членка на агента по плащанията или икономическия оператор, и обхваща следните събития, които са се състояли през въпросната година:
i)
всички лихвени плащания;
ii)
всички случаи, при които физически лица са станали бенефициери съгласно член 2, параграф 4;
iii)
всички промени на мястото на действително управление на агент по плащанията по член 4, параграф 2.“
8)
Член 10 се изменя, както следва:
а)
параграф 1 се заменя със следното:
„1. По време на преходния период, започващ от датата, посочена в член 17, параграфи 2 и 3, и ако е изпълнено условието по член 13, параграф 1, от Люксембург и Австрия не се изисква да прилагат разпоредбите на глава II.
Те обаче получават информация от другите държави членки в съответствие с глава II.
По време на преходния период целта на настоящата директива е да гарантира минимално ефективно данъчно облагане на спестяванията под формата на лихвени плащания в една държава членка към бенефициери, които са физически лица с местожителство за данъчни цели в друга държава членка.“;
б)
параграф 3 се заменя със следното:
„3. В края на преходния период от Люксембург и Австрия се изисква да прилагат разпоредбите на глава II и те преустановяват прилагането на данъка, удържан при източника, и разпределението на приходите съгласно членове 11 и 12. Ако по време на преходния период Люксембург или Австрия изберат да прилагат разпоредбите на глава II, те повече не прилагат данъка, удържан при източника, и разпределението на приходите съгласно членове 11 и 12.“
9)
Член 11 се изменя, както следва:
а)
параграфи 1 и 2 се заменят със следното:
„1. По време на преходния период, посочен в член 10, когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията, или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, в която се намира мястото на действително управление на такъв агент по плащанията, Люксембург и Австрия начисляват 15 % данък, удържан при източника, през първите три години от преходния период, 20 % през следващите три години и 35 % след това.
2. Агентът по плащанията начислява данък при източника, както следва:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея буква а): върху сумата на платената или кредитирана лихва;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква б): върху сумата на всички платени, реализирани или кредитирани доходи;
в)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): или върху сумата на лихвите или дохода, посочени в тези букви, или данък с равностойно действие, който да бъде платен от бенефициера върху пълната сума от постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането;
г)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква г): върху размера на посочения в тази буква доход;
д)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 4: върху размера на лихвата за всеки от бенефициерите, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1. Общата сума, върху която се налага данъкът, не надвишава сумата на лихвените плащания, получени или гарантирани от правния субект или правната договореност;
е)
когато държава членка упражнява възможността съгласно член 6, параграф 5: върху размера на изчислената на годишна основа лихва или друг имащ отношение доход;
ж)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): върху печалбата, изчислена в съответствие с посочената разпоредба. Държавите членки могат да разрешават на агентите по плащанията да начисляват данък при източника само върху печалбите, за които компетентният орган на държавата членка на местожителство на бенефициера все още не е информиран от агента по плащанията или неговите фискални представители съгласно каквато и да било законодателна разпоредба, различна от разпоредбите, необходими за прилагането на настоящата директива.
При превеждането на прихода от данъка при източника към компетентния орган агентът по плащанията го информира за броя на бенефициерите, на които е наложен данък при източника, класифицирани според съответните им държави членки на местожителство.“;
б)
в параграф 3 текстът „параграф 2, букви а) и б)“ се заменя с позоваването „параграф 2, букви а), б) и в)“;
в)
параграф 5 се заменя със следното:
„5. По време на преходния период държавите членки, начисляващи данък, удържан при източника, могат да предвидят, че икономическият оператор, който извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане за правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, с място на действително управление в друга държава членка, се счита, че е агент по плащанията на мястото на правния субект или правната договореност, и начислява данъка, удържан при източника, върху тази лихва, освен ако правният субект или правната договореност са се съгласили официално тяхното име, ако има такова, правната им форма, тяхното място на действително управление и общата сума на изплатената или гарантирана за тях лихва да бъдат съобщени в съответствие с член 4, параграф 2, четвърта алинея.“
10)
Член 13 се заменя със следното:
„Член 13
Изключения от процедурата за облагане с данък, удържан при източника
1. Държави членки, които съгласно член 11 начисляват данък, удържан при източника, предвиждат следните процедури, за да гарантират, че даден бенефициер може да предяви искане да не бъде начислен данък:
а)
процедура, която позволява на бенефициера изрично да упълномощи агента по плащанията да докладва информация в съответствие с глава II, като това упълномощаване включва всички лихвени плащания към бенефициера от този агент по плащанията; в такъв случай се прилага член 9;
б)
процедура, която гарантира, че няма да се начислява данък, удържан при източника, когато бенефициерът представи на своя агент по плащанията удостоверение, издадено на негово име от компетентния орган на неговата държава членка по местожителство за данъчни цели в съответствие с параграф 2.
2. По искане на бенефициера компетентният орган на неговата държава членка по местожителство за данъчни цели издава удостоверение, в което се посочват:
а)
име, адрес и данъчен идентификационен или еквивалентен на него номер и датата и мястото на раждане на бенефициера;
б)
името и адреса на агента по плащанията;
в)
номера на сметката на бенефициера или, ако няма такъв, идентификационния номер на ценната книга.
Това удостоверение е валидно за срок, който не превишава три години. То се издава на всеки бенефициер, който го поиска, в срок от два месеца след подаване на искането.“
11)
Член 14 се изменя, както следва:
а)
в параграф 2 първото изречение се заменя със следното:
„Ако лихвеното плащане за бенефициера е било обложено с данък, удържан при източника, в държавата членка на агента по плащанията, държавата членка по местожителство за данъчни цели на бенефициера му предоставя данъчен кредит, равен на сумата на данъка, удържан в съответствие с националното законодателство.“;
б)
параграф 3 се заменя със следното:
„3. Ако освен с посочения в член 11 данък, удържан при източника, дадено лихвено плащане за бенефициер е било обложено с какъвто и да било друг вид данък, удържан при източника, и държавата членка по местожителство за данъчни цели на бенефициера предостави данъчен кредит за такъв данък, удържан при източника, в съответствие с националното си законодателство или спогодбите за избягване на двойното данъчно облагане, този друг данък, удържан при източника, се кредитира, преди да се приложи процедурата по параграф 2.“
12)
В член 15, параграф 1, втора алинея думата „приложението“ се заменя с „приложение III“.
13)
Първото изречение на член 18 се заменя със следното:
„Комисията докладва на Съвета на всеки три години относно изпълнението на настоящата директива въз основа на статистическите данни, изброени в приложение IV, които се предоставят на Комисията от всяка държава членка.“
14)
Вмъкват се следните членове:
„Член 18а
Мерки за изпълнение
1. В съответствие с посочената в член 18б, параграф 2 процедура Комисията може да приеме мерки за следните цели:
а)
определяне на доставчиците на данни, които могат да се използват от агентите по плащанията за получаване на информацията, необходима за правилното третиране, за целите на член 6, параграф 1, първа алинея, букви б), г) и д);
б)
определяне на общи формати и практически условия, необходими за електронния обмен на информацията по член 9;
в)
изготвяне на общи формуляри за удостоверения и други документи, които улесняват прилагането на настоящата директива, по-специално за документите, издавани в държавите членки, начисляващи данък, удържан при източника, които документи се използват за целите на член 14 от държавите членки по местожителството на бенефициера за данъчни цели.
2. Комисията актуализира списъка в приложение III по искане на пряко заинтересованите държави членки.
Член 18б
Комитет
1. Комисията се подпомага от комитет по административно сътрудничество в областта на данъчното облагане („комитетът“).
2. При позоваване на настоящия параграф се прилага член 5 от Регламент (ЕС) № 182/2011.“
15)
Приложението се изменя в съответствие с приложението към настоящата директива.
Член 2
1. Държавите членки приемат и публикуват до 1 януари 2016 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
Те прилагат тези разпоредби от първия ден на третата календарна година, следваща календарната година, в която настоящата директива влиза в сила.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 3
Настоящата директива влиза в сила в деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 4
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Брюксел на 24 март 2014 година.
TARYBOS DIREKTYVA 2014/48/ES
2014 m. kovo 24 d.
kuria iš dalies keičiama Direktyva 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo
EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 115 straipsnį,
atsižvelgdama į Europos Komisijos pasiūlymą,
atsižvelgdama į Europos Parlamento nuomonę (1),
atsižvelgdama į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę (2),
kadangi:
(1)
Tarybos direktyva 2003/48/EB (3) valstybėse narėse taikoma nuo 2005 m. liepos 1 d. ir per pirmus trejus taikymo metus jos veiksmingumas nustatytose direktyvos taikymo srityse pasitvirtino. Tačiau, iš pirmosios 2008 m. rugsėjo 15 d. Komisijos parengtos jos taikymo ataskaitos galima spręsti, kad ji nevisiškai atitinka plačius užmojus, išdėstytus 2000 m. lapkričio 26-27 d. posėdyje Tarybos vieningai priimtose išvadose. Visų pirma ji neapima tam tikrų finansinių priemonių, lygiaverčių vertybiniams popieriams su palūkanomis, ir tam tikrų netiesioginių vertybinių popierių su palūkanomis turėjimo būdų;
(2)
norint geriau pasiekti Direktyvos 2003/48/EB tikslą, būtina visų pirma gerinti faktiškųjų savininkų tapatybei ir gyvenamajai vietai nustatyti naudojamos informacijos kokybę. Šiuo tikslu mokėjimų tarpininkas naudoja ir gimimo datą bei vietą, ir valstybių narių suteiktus mokesčių mokėtojo identifikacinius ar lygiaverčius numerius, jei jie yra. Direktyva 2003/48/EB valstybės narės neįpareigojamos taikyti mokesčių mokėtojo identifikacinių numerių. Šiuo tikslu taip pat turėtų būti gerinama informacija apie bendras sąskaitas ir kitus bendros faktiškosios nuosavybės teisės atvejus;
(3)
Direktyva 2003/48/EB taikoma tik palūkanoms, kurios mokamos tiesioginei Sąjungoje gyvenančių fizinių asmenų naudai. Šie fiziniai asmenys gali išvengti Direktyvos 2003/48/EB taikymo pasinaudodami tarpiniu subjektu arba juridine struktūra, ypač įsisteigusiu jurisdikcijoje, kurioje tokiam subjektui arba struktūrai sumokėtų pajamų apmokestinimas neužtikrinamas. Be to, atsižvelgiant į kovos su pinigų plovimu priemones, nustatytas Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2005/60/EB (4), tikslinga reikalauti, kad mokėjimų tarpininkai taikytų „skaidrumo metodą“ mokėjimams, skirtiems tam tikriems subjektams arba juridinėms struktūroms, kurios yra įsisteigusios arba kurių pagrindinis administracijos centras yra tam tikrose šalyse arba teritorijose, kuriose netaikoma Direktyva 2003/48/EB arba tokio paties ar lygiaverčio poveikio priemonės. Tie mokėjimų tarpininkai turėtų naudotis jau turima informacija apie tokių subjektų arba juridinių struktūrų faktiškąjį (-uosius) savininką (-us), kad užtikrintų Direktyvos 2003/48/EB taikymą tais atvejais, kai nustatytas faktiškasis savininkas yra valstybės narės, kitos nei valstybė narė, kurioje yra įsisteigęs mokėjimų tarpininkas, rezidentas. Siekiant sumažinti mokėjimų tarpininkams tenkančią administracinę naštą, reikėtų parengti trečiųjų šalių ir jurisdikcijų subjektų bei juridinių struktūrų, kuriems taikoma ši priemonė, orientacinį sąrašą;
(4)
taip pat turėtų užtikrinti, kad nebūtų vengiama Direktyvos 2003/48/EB taikymo palūkanų mokėjimą dirbtinai nukreipiant per ekonominės veiklos vykdytoją, įsisteigusį už Sąjungos ribų. Todėl būtina aiškiai nurodyti ekonominės veiklos vykdytojų atsakomybę tais atvejais, kai jie žino, kad ekonominės veiklos vykdytojui, įsisteigusiam teritorijoje, kuriai netaikoma Direktyva 2003/48/EB, sumokėtos palūkanos yra sumokėtos fizinio asmens, kuris jų žiniomis yra kitos valstybės narės rezidentas ir kurį galima laikyti jų klientu, naudai. Tokiomis aplinkybėmis tuos ekonominės veiklos vykdytojus reikėtų laikyti vykdančiais mokėjimų tarpininkų funkciją. Tai visų pirma taip pat padėtų išvengti galimo netinkamo pasinaudojimo tarptautiniu finansų įstaigų, t. y. skyrių, dukterinių įmonių, asocijuotų arba holdingo bendrovių, tinklu siekiant išvengti Direktyvos 2003/48/EB taikymo;
(5)
patirtis parodė, kad reikia aiškiau apibrėžti prievolę vykdyti mokėjimų tarpininko funkciją gaunamų palūkanų mokėjimo atžvilgiu. Visų pirma reikėtų aiškiai nustatyti tarpines struktūras, kurioms taikoma tokia prievolė. Subjektai ir juridinės struktūros, kurie nėra veiksmingai apmokestinami, gavę palūkanas iš bet kurio pirmesnio ekonominės veiklos vykdytojo turėtų taikyti Direktyvos 2003/48/EB nuostatas. Tokių subjektų ir juridinių struktūrų orientacinis sąrašas kiekvienoje valstybėje narėje sudarys palankesnes sąlygas naujoms nuostatoms įgyvendinti;
(6)
kaip nurodyta pirmoje Direktyvos 2003/48/EB taikymo ataskaitoje, jos taikymo galima išvengti naudojant finansines priemones, kurios, atsižvelgiant į rizikos lygį, lankstumą ir sutartinį pelną, yra lygiavertės skoliniams reikalavimams. Todėl būtina užtikrinti, kad ji būtų taikoma ne tik palūkanoms, bet ir kitoms iš esmės lygiavertėms pajamoms;
(7)
atitinkamai gyvybės draudimo sutartys, kuriose numatyta pajamų grąžos garantija arba kurios daugiau kaip 40 % yra susijusios su pajamomis iš skolinių reikalavimų arba lygiavertėmis pajamomis, kurioms taikoma Direktyva 2003/48/EB, turėtų būti įtrauktos į tos direktyvos taikymo sritį;
(8)
Europos Sąjungoje įsteigtų investavimo fondų atveju Direktyva 2003/48/EB dabar taikoma tik pajamoms, gautoms per kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektus (KIPVPS), kuriems išduotas leidimas pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2009/65/EB (5), kuri, inter alia, panaikino ir pakeitė Tarybos direktyvą 85/611/EEB (6). Lygiavertėms pajamoms iš ne KIPVPS Direktyva 2003/48/EB taikoma tik tais atvejais, kai ne KIPVPS yra subjektai, neturintys juridinio asmens statuso ir dėl to gaunamų palūkanų mokėjimo atžvilgiu veikia kaip mokėjimų tarpininkai. Siekiant užtikrinti, kad visiems investavimo fondams ar schemoms, neatsižvelgiant į jų teisinę formą, būtų taikomos vienodos taisyklės, Direktyvoje 2003/48/EB pateikta nuoroda į Direktyvą 85/611/EEB turėtų būti pakeista nuoroda į jų registraciją pagal valstybės narės teisę arba tai, kad jų fondų taisykles arba steigimo dokumentus reglamentuoja vienos iš valstybių narių teisė. Be to, turėtų būti užtikrintas vienodų sąlygų taikymas, atsižvelgiant į Europos ekonominės erdvės sutartį;
(9)
investavimo fondų, įsteigtų ne Europos Sąjungos arba Europos ekonominės erdvės valstybėje narėje, atžvilgiu būtina aiškiai nurodyti, kad ši direktyva taikoma palūkanoms ir lygiavertėms pajamoms iš visų tų fondų, neatsižvelgiant į jų teisinę formą arba santykį su investuotojais;
(10)
reikėtų patikslinti palūkanų mokėjimo apibrėžtį siekiant užtikrinti, kad būtų atsižvelgiama ne tik į tiesiogines, bet ir į netiesiogines investicijas į skolinius reikalavimus, skaičiuojant į tokias priemones investuoto turto procentinį dydį. Be to, kad mokėjimų tarpininkams būtų paprasčiau Direktyvą 2003/48/EB taikyti pajamoms, gaunamoms iš kolektyvinio investavimo subjektų, įsisteigusių kitose šalyse, reikėtų aiškiai nustatyti, kad apskaičiuojant turto sudėtį kai kurių tokių subjektų pajamų atveju yra taikomos Europos Sąjungos arba Europos ekonominės erdvės valstybės narės, kurioje jie yra įsisteigę, taisyklės;
(11)
tiek „pažymos“ procedūra, pagal kurią faktiškieji savininkai, kurių gyvenamoji vieta mokesčių tikslais yra vienoje valstybėje narėje, gali išvengti palūkanų, gautų kitoje valstybėje narėje, nurodytoje Direktyvos 2003/48/EB 10 straipsnio 1 dalyje, apmokestinimo išskaičiuojamuoju mokesčiu, tiek alternatyvi savanoriško informacijos pateikimo faktiškojo savininko gyvenamosios vietos valstybei procedūra turi privalumų. Nepaisant to, savanoriško informacijos pateikimo procedūra mažiau apsunkina faktiškąjį savininką, todėl tikslinga leisti faktiškiesiems savininkams pasirinkti procedūrą;
(12)
valstybės narės turėtų pateikti atitinkamus statistinius duomenis apie Direktyvos 2003/48/EB taikymą, kad pagerintų Komisijos turimos informacijos, naudojamos rengiant tos direktyvos taikymo ataskaitą, kuri kas trejus metus pateikiama Tarybai, kokybę;
(13)
pagal Tarpinstitucinio susitarimo dėl geresnės teisėkūros (7) 34 punktą valstybės narės skatinamos dėl savo ir Europos Sąjungos interesų parengti lenteles, kurios kuo geriau parodytų šios direktyvos ir jos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių atitiktį, ir viešai jas paskelbti;
(14)
siekiant užtikrinti vienodas Direktyvos 2003/48/EB įgyvendinimo sąlygas, Komisijai turėtų būti suteikti įgyvendinimo įgaliojimai. Tais įgaliojimais turėtų būti naudojamasi laikantis Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 182/2011 (8);
(15)
kadangi šios direktyvos tikslų, t. y. užtikrinti veiksmingą taupymo pajamų iš kitose valstybėse gautų palūkanų, kurios paprastai įtraukiamos į reziduojančių asmenų apmokestinamąsias pajamas visose valstybėse narėse, apmokestinimą, valstybės narės negali deramai pasiekti, tačiau tų tikslų dėl veiksmo masto būtų geriau siekti Sąjungos lygiu, laikydamasi Europos Sąjungos sutarties 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo Sąjunga gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva neviršijama to, kas būtina nurodytiems tikslams pasiekti;
(16)
Direktyva 2003/48/EB turėtų būti iš dalies pakeista,
PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
1 straipsnis
Direktyva 2003/48/EB iš dalies keičiama taip:
1.
1 straipsnio 2 dalis pakeičiama taip:
„2. Valstybės narės imasi reikiamų priemonių užtikrinti, kad šiai direktyvai įgyvendinti reikalingas užduotis vykdytų mokėjimų tarpininkai ir kiti ekonominės veiklos vykdytojai, kurie įsisteigę arba, kai tinka, kurių pagrindinis administracijos centras yra jų teritorijoje, nepriklausomai nuo reikalavimų, už kuriuos gaunamos palūkanos, skolininko įsisteigimo vietos.“;
2.
įterpiamas šis straipsnis:
„1a straipsnis
Tam tikrų sąvokų apibrėžtys
Šioje direktyvoje:
a)
ekonominės veiklos vykdytojas - kredito ar finansų įstaiga arba bet kuris kitas juridinis ar fizinis asmuo, kuris, vykdydamas savo profesinę veiklą, reguliariai arba kartais moka palūkanas arba garantuoja jų mokėjimą, kaip apibrėžta šioje direktyvoje;
b)
subjekto (turinčio juridinio asmens statusą arba jo neturinčio) „pagrindinis administracijos centras“ - adresas, kuriuo priimami pagrindiniai valdymo sprendimai, susiję su visa subjekto vykdoma veikla. Jei tokie sprendimai priimami keliose šalyse ar jurisdikcijose, pagrindinis administracijos centras nustatomas pagal adresą, kuriuo priimama dauguma pagrindinių valdymo sprendimų, susijusių su turtu, už kurį mokamos palūkanos, kaip apibrėžta šioje direktyvoje;
c)
patikos fondo ar kitos juridinės struktūros „pagrindinis administracijos centras“:
i)
fizinio asmens, kuriam tenka pagrindinė atsakomybė už pagrindinius valdymo sprendimus, susijusius su juridinės struktūros turto valdymu, o patikos fondo atveju - valdytojo, nuolatinis adresas. Jei tokia pagrindinė atsakomybė tenka keliems fiziniams asmenims, pagrindinis administracijos centras nustatomas pagal asmens, kuriam tenka pagrindinė atsakomybė už daugumą pagrindinių valdymo sprendimų, susijusių su turtu, už kurį mokamos palūkanos, kaip apibrėžta šioje direktyvoje, nuolatinį adresą, arba
ii)
adresas, kuriuo juridinis asmuo, kuriam tenka pagrindinė atsakomybė už juridinės struktūros turto valdymą, o patikos fondo atveju - valdytojas, priima pagrindinius valdymo sprendimus, susijusius su šiuo turtu. Jei pagrindiniai valdymo sprendimai priimami keliose šalyse arba priklauso kelioms jurisdikcijoms, pagrindinis administracijos centras nustatomas pagal adresą, kuriuo priimama dauguma pagrindinių valdymo sprendimų, susijusių su turtu, už kurį mokamos palūkanos, kaip apibrėžta šioje direktyvoje;
d)
„veiksmingai apmokestinamas“ - subjektui arba juridinei struktūrai tenka prievolė mokėti mokestį už visas savo pajamas arba dalį savo pajamų, priskiriamų gavėjams ne rezidentams, įskaitant už palūkanas.“;
3.
2 straipsnis pakeičiamas taip:
„2 straipsnis
Faktiškojo savininko sąvokos apibrėžtis
1. Šioje direktyvoje ir nedarant poveikio 2-4 dalims, terminas „faktiškasis savininkas“ reiškia fizinį asmenį, kuriam mokamos palūkanos, arba kuriam palūkanų mokėjimas yra garantuojamas, nebent jis įrodo, kad mokėjimas nebuvo gautas ar garantuotas jo paties naudai, tai yra:
a)
jis veikia kaip mokėjimų tarpininkas, kaip apibrėžta 4 straipsnio 1 dalyje;
b)
jis veikia juridinio asmens statusą turinčio arba jo neturinčio subjekto vardu ir atskleidžia ekonominės veiklos vykdytojui, kuris moka palūkanas arba garantuoja jų sumokėjimą, subjekto pavadinimą, teisinę formą ir įsisteigimo vietos adresą, o tuo atveju, jei jis yra kitoje šalyje ar jurisdikcijai priklausančioje teritorijoje, - subjekto pagrindinio administracijos centro adresą;
c)
jis veikia juridinės struktūros vardu ir atskleidžia ekonominės veiklos vykdytojui, kuris moka palūkanas arba garantuoja jų sumokėjimą, juridinės struktūros pavadinimą (jei yra), teisinę formą ir pagrindinio administracijos centro adresą ir 1a straipsnio c punkte nurodyto juridinio ar fizinio asmens pavadinimą ar vardą ir pavardę arba
d)
jis veikia kito fizinio asmens, kuris yra faktiškasis savininkas, vardu ir atskleidžia mokėjimų tarpininkui to faktiškojo savininko tapatybę pagal 3 straipsnio 2 dalį.
2. Jei mokėjimų tarpininkas turi informacijos, iš kurios galima spręsti, kad fizinis asmuo, kuriam mokamos palūkanos arba kuriam palūkanų mokėjimas yra garantuojamas, galbūt nėra faktiškasis savininkas, ir tam fiziniam asmeniui netaikomas 1 dalies a, b arba c punktas, jis imasi pagrįstų priemonių faktiškojo savininko tapatybei nustatyti pagal 3 straipsnio 2 dalį. Jei mokėjimų tarpininkas negali nustatyti faktiškojo savininko tapatybės, tokį asmenį jis laiko faktiškuoju savininku.
3. Jeigu ekonominės veiklos vykdytojas, kuriam taip pat taikomas Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/60/EB (*1) 2 straipsnis, moka palūkanas arba garantuoja jų sumokėjimą subjektui arba juridinei struktūrai, kuris (-i) nėra veiksmingai apmokestinamas (-a) ir kuris (-i) yra įsisteigęs (-usi) arba kurio (-os) pagrindinis administracijos centras yra šalyje arba jurisdikcijai priklausančioje teritorijoje, esančioje už šios direktyvos 7 straipsnyje nurodytos teritorijos ribų ir nepatenkančioje į susitarimų, kuriuose numatytos tos pačios priemonės, kurios numatytos toje direktyvoje, arba joms lygiavertės priemonės, teritorinio taikymo sritį, taikomos šios dalies antra-penkta pastraipos.
Mokėjimas laikomas atliktu arba garantuotu tiesioginei fizinio asmens, kurio gyvenamoji vieta yra ne toje valstybėje narėje, kurioje yra ekonominės veiklos vykdytojas, ir kuris pagal Direktyvos 2005/60/EB 3 straipsnio 6 dalį yra apibrėžiamas kaip subjekto arba juridinės struktūros tikrasis savininkas, naudai. To asmens tapatybė nustatoma laikantis tos direktyvos 7 straipsnyje ir 8 straipsnio 1 dalies b punkte numatytų deramo klientų patikrinimo priemonių. Tas fizinis asmuo taip pat laikomas faktiškuoju savininku šios direktyvos tikslais.
Pirmoje pastraipoje nurodytais tikslais laikoma, kad I priede pateiktame orientaciniame sąraše nurodytų kategorijų subjektai ir juridinės struktūros nėra veiksmingai apmokestinami.
Pirmoje pastraipoje nurodytas ekonominės veiklos vykdytojas nustato subjekto ar juridinės struktūros teisinę formą ir įsisteigimo vietą ar, kai tinka, pagrindinį administracijos centrą naudodamasis informacija, kurią yra nurodę fiziniai asmenys, veikiantys subjekto arba juridinės struktūros vardu, visų pirma pagal 1 dalies b ir c punktus, išskyrus atvejus, kai ekonominės veiklos vykdytojas turi patikimesnės informacijos, įrodančios, kad gauta informacija yra neteisinga arba neišsami šios dalies taikymo tikslais.
Tais atvejais, kai subjektas ar juridinė struktūra nepriskiriami jokiai iš I priede nurodytų kategorijų arba tais atvejais, kai jis (ji) priskiriamas (-a) toms kategorijoms, tačiau teigia esąs (-anti) veiksmingai apmokestinamas (-a), pirmoje pastraipoje nurodytas ekonominės veiklos vykdytojas, remdamasis paprastai pripažįstamais faktais arba oficialiais dokumentais, pateiktais subjekto ar juridinės struktūros arba gautais taikant deramo klientų patikrinimo priemones pagal Direktyvą 2005/60/EB, nustato, ar jis (ji) yra veiksmingai apmokestinamas (-a).
4. Jei subjektas arba juridinė struktūra pagal 4 straipsnio 2 dalį laikomi mokėjimų tarpininkais gaunamų palūkanų mokėjimo arba mokėjimo garantavimo atžvilgiu, laikoma, kad palūkanos yra priskaičiuotos toliau nurodytiems asmenims, kurie šioje direktyvoje laikomi faktiškaisiais savininkais:
a)
bet kuris fizinis asmuo, kuris turi teisę į pajamas, gaunamas už turtą, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba kuris turi teisę į kitą turtą, kuris laikomas tokiomis palūkanomis, kai subjektas arba juridinė struktūra gauna mokėjimą arba kai mokėjimas jam (jai) garantuojamas proporcingai jo teisei į tokias pajamas;
b)
jei nėra a punkte nurodytų asmenų, kurie turi teisę į bet kurią dalį pajamų, gaunamų už turtą, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į kitą turtą, kuris laikomas tokiomis palūkanomis, kai subjektas arba juridinė struktūra gauna mokėjimą arba kai mokėjimas jam (jai) garantuojamas, - bet kuris fizinis asmuo, kuris yra tiesiogiai ar netiesiogiai prisidėjęs prie atitinkamo subjekto arba juridinės struktūros turto, neatsižvelgiant į tai, ar toks fizinis asmuo turi teisę į subjekto arba juridinės struktūros turtą ar pajamas;
c)
jei mokamų palūkanų gavimo arba jų mokėjimo garantavimo metu nėra a arba b punkte nurodytų asmenų, kurie visi kartu arba kiekvienas atskirai turi teisę į visas pajamas, gaunamas už turtą, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į visą kitą turtą, kuris laikomas tokiomis palūkanomis, - bet kuris fizinis asmuo, proporcingai jo teisei į tokias pajamas, kuris vėliau įgyja teisę į visą turtą arba į dalį turto, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į kitą turtą, kuris laikomas tokiomis palūkanomis. Bendra suma, kuri laikoma priskaičiuota tokiam asmeniui, negali viršyti palūkanų sumos, kuri buvo sumokėta subjektui ar juridinei struktūrai arba kuri jam (jai) buvo garantuota, atėmus dalį, kuri pagal šią dalį priskirta a arba b punkte nurodytam asmeniui.
(*1) 2005 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/60/EB dėl finansų sistemos apsaugos nuo jos panaudojimo pinigų plovimui ir teroristų finansavimui (OL L 309, 2005 11 25, p. 15).“;"
4.
3 ir 4 straipsniai pakeičiami taip:
„3 straipsnis
Faktiškųjų savininkų tapatybė ir gyvenamoji vieta
1. Kiekviena valstybė narė savo teritorijoje priima reikalingas procedūras, leidžiančias mokėjimų tarpininkui nustatyti faktiškųjų savininkų tapatybę ir jų gyvenamąją vietą 8-12 straipsnių tikslais, ir užtikrina jų taikymą.
Tokios procedūros turi atitikti 2 ir 3 straipsnio dalyse nustatytus būtiniausius reikalavimus.
2. Mokėjimų tarpininkas nustato faktiškojo savininko tapatybę pagal būtiniausius reikalavimus, kurie skiriasi pagal mokėjimų tarpininko ir faktiškojo savininko santykių pradžios laiką, tai yra:
a)
jei sutartiniai santykiai prasidėjo iki 2004 m. sausio 1 d., mokėjimų tarpininkas nustato faktiškojo savininko tapatybę, t. y. vardą, pavardę ir adresą, naudodamasis savo turima informacija, ypač remdamasis jo įsisteigimo valstybėje galiojančiais teisės aktais ir Direktyva 2005/60/EB;
b)
jei sutartiniai santykiai prasidėjo arba sandoriai buvo įvykdyti nesant sutartinių santykių 2004 m. sausio 1 d. arba vėliau, mokėjimų tarpininkas nustato faktiškojo savininko tapatybę, t. y. jo vardą, pavardę ir adresą, gimimo datą bei vietą ir, pagal 4 dalyje nurodytą sąrašą, valstybės narės, kurioje yra faktiškojo savininko gyvenamoji vieta mokesčių tikslais, suteiktą mokesčių mokėtojo identifikacinį arba lygiavertį numerį. Jei sutartiniai santykiai prasidėjo arba sandoriai buvo įvykdyti nesant sutartinių santykių, iki 2015 m. liepos 1 d. informaciją apie gimimo datą ir vietą reikalaujama nurodyti tik tuo atveju, jei nėra tokio mokesčių mokėtojo identifikacinio arba lygiaverčio numerio.
Duomenys, nurodyti pirmos pastraipos b punkte, nustatomi pagal faktiškojo savininko pateiktą pasą, oficialią asmens tapatybės kortelę ar bet kurį kitą oficialų tapatybės dokumentą atitinkamais atvejais, kaip nustatyta 4 dalyje nurodytame sąraše. Jei tokie duomenys tuose dokumentuose nenurodyti, jie nustatomi pagal kitą faktiškojo savininko pateiktą tapatybę patvirtinantį dokumentą.
3. Jeigu faktiškasis savininkas savanoriškai pateikia gyvenamosios vietos mokesčių tikslais pažymą, išduotą šalies kompetentingos institucijos per trejus metus iki mokėjimo datos arba vėliau, kai laikoma, kad mokėjimas priskaičiuotas faktiškajam savininkui, laikoma, kad jo gyvenamoji vieta yra toje šalyje. Nepateikus tokios pažymos laikoma, kad faktiškojo savininko gyvenamoji vieta yra šalyje, kurioje jis turi nuolatinį adresą. Mokėjimų tarpininkas faktiškojo savininko nuolatinį adresą nustato laikydamasis šių būtiniausių reikalavimų:
a)
jei sutartiniai santykiai prasidėjo iki 2004 m. sausio 1 d., mokėjimų tarpininkas nustato esamą faktiškojo savininko nuolatinį adresą, naudodamasis geriausia savo turima informacija, visų pirma remdamasis jo įsisteigimo valstybėje galiojančiais teisės aktais ir Direktyva 2005/60/EB;
b)
jei sutartiniai santykiai prasidėjo arba sandoriai buvo įvykdyti nesant sutartinių santykių 2004 m. sausio 1 d. arba vėliau, mokėjimų tarpininkas nustato esamą faktiškojo savininko nuolatinį adresą remdamasis adresu, nustatytu atlikus 2 dalies pirmos pastraipos b punkte nurodytas tapatybės nustatymo procedūras, kuris turi būti patikslintas pagal naujausią mokėjimų tarpininko turimą informaciją.
Jeigu pirmos pastraipos b punkte nurodytu atveju faktiškieji savininkai pateikia pasą, oficialią asmens tapatybės kortelę ar bet kurį kitą oficialų tapatybės dokumentą, išduotą valstybėje narėje, ir teigia esą trečiosios šalies rezidentai, jų gyvenamoji vieta nustatoma pagal gyvenamosios vietos mokesčių tikslais pažymą, išduotą trečiosios šalies, kurios rezidentas faktiškasis savininkas teigia esąs, kompetentingos institucijos per trejus metus iki mokėjimo datos arba vėliau, kai laikoma, kad mokėjimas priskaičiuotas faktiškajam savininkui. Nepateikus tokios pažymos, gyvenamosios vietos šalimi laikoma valstybė narė, išdavusi pasą, oficialią asmens tapatybės kortelę arba kitą oficialų asmens tapatybės dokumentą. Faktiškųjų savininkų, apie kuriuos mokėjimų tarpininkas turi oficialių dokumentų, įrodančių, kad dėl privilegijų, susijusių su jų diplomatiniu statusu arba kitų tarptautiniu lygiu nustatytų taisyklių, jų gyvenamoji vieta mokesčių tikslais yra ne toje šalyje, kurioje jie turi nuolatinį adresą, gyvenamoji vieta nustatoma tokių mokėjimų tarpininko turimų oficialių dokumentų pagrindu.
4. Ne vėliau kaip iki 2014 m. gruodžio 31 d. kiekviena valstybė narė, suteikianti mokesčių mokėtojo identifikacinius arba lygiaverčius numerius, informuoja Komisiją apie šių numerių struktūrą ir formą, taip pat apie oficialius dokumentus, kuriuose pateikiama informacija apie suteiktus identifikacinius numerius. Kiekviena valstybė narė taip pat informuoja Komisiją apie su tuo susijusius pokyčius. Komisija Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbia iš gautos informacijos sudarytą sąrašą.
4 straipsnis
Mokėjimų tarpininkai
1. Šioje direktyvoje mokėjimų tarpininkas yra valstybėje narėje įsisteigęs ekonominės veiklos vykdytojas, kuris moka palūkanas arba garantuoja jų mokėjimą tiesioginei faktiškojo savininko naudai.
Šios dalies taikymo tikslais nesvarbu, ar atitinkamas ekonominės veiklos vykdytojas yra reikalavimo ar vertybinio popieriaus, už kurį gaunamos pajamos, skolininkas arba emitentas ar ekonominės veiklos vykdytojas, kurį skolininkas, emitentas ar faktiškasis savininkas yra įpareigojęs mokėti pajamas arba garantuoti jų mokėjimą.
Šios direktyvos tikslais ekonominės veiklos vykdytojas, įsisteigęs valstybėje narėje, taip pat laikomas mokėjimų tarpininku, jeigu įvykdomos šios sąlygos:
a)
jis sumoka palūkanas arba garantuoja jų sumokėjimą kitam ekonominės veiklos vykdytojui, įskaitant pirmojo ekonominės veiklos vykdytojo nuolatinę buveinę ar dukterinę įmonę, įsisteigusiam kitoje nei 7 straipsnyje nurodytoje teritorijoje ir teritorijoje, kuriai netaikomi susitarimai, kuriuose numatytos tos pačios priemonės, kurios numatytos šioje direktyvoje, arba joms lygiavertės priemonės, ir
b)
pirmasis ekonominės veiklos vykdytojas, remdamasis turima informacija, turi pagrindo manyti, kad antrasis ekonominės veiklos vykdytojas sumokės pajamas arba užtikrins jų sumokėjimą tiesioginei faktiškojo savininko, kuris pirmojo ekonominės veiklos vykdytojo turimomis žiniomis yra kitos valstybės narės rezidentas, atsižvelgiant į 3 straipsnį, naudai.
Jeigu įvykdomos pirmos pastraipos a ir b punktuose nurodytos sąlygos, pirmojo ekonominės veiklos vykdytojo atliktas arba garantuotas mokėjimas laikomas atliktu arba garantuotu tiesioginei tos pastraipos b punkte nurodyto faktiškojo savininko naudai.
2. Subjektas arba juridinė struktūra, kurio (-os) pagrindinis administracijos centras yra valstybėje narėje ir kuris (-i) nėra veiksmingai apmokestinamas (-a) pagal bendrąsias tiesioginio apmokestinimo taisykles, taikomas arba toje valstybėje narėje, arba valstybėje narėje, kurioje jis (ji) yra įsisteigęs (-usi), arba bet kurioje valstybėje ar jurisdikcijai priklausančioje teritorijoje, kurioje yra jo (-os) gyvenamoji vieta mokesčių tikslais, laikomi mokėjimų tarpininkais gaunamų palūkanų mokėjimo arba mokėjimo garantavimo atžvilgiu.
Šioje dalyje nurodytais tikslais laikoma, kad II priede pateiktame orientaciniame sąraše nurodytų kategorijų subjektai ir juridinės struktūros nėra veiksmingai apmokestinami.
Tais atvejais, kai subjektas ar juridinė struktūra nepriskiriami jokiai iš II priede pateiktame orientaciniame sąraše nurodytų kategorijų arba tais atvejais, kai tas priedas jam (jai) taikomas, tačiau jis (ji) teigia esąs veiksmingai apmokestinamas (-a), ekonominės veiklos vykdytojas, remdamasis paprastai pripažįstamais faktais arba oficialiais dokumentais, pateiktais subjekto ar juridinės struktūros arba gautais taikant deramo klientų patikrinimo priemones pagal Direktyvą 2005/60/EB, nustato, ar jis (ji) yra veiksmingai apmokestinamas (-a).
Bet kuris valstybėje narėje įsisteigęs ekonominės veiklos vykdytojas, mokantis palūkanas arba garantuojantis jų mokėjimą šioje dalyje nurodytam subjektui arba juridinei struktūrai, kurio (-os) pagrindinis administracijos centras yra ne toje valstybėje narėje, kurioje yra įsisteigęs ekonominės veiklos vykdytojas, naudodamasis 2 straipsnio 3 dalies ketvirtoje pastraipoje nurodyta informacija arba kita turima informacija savo įsisteigimo valstybės narės kompetentingai institucijai pateikia toliau išvardytą informaciją:
i)
subjekto ar juridinės struktūros pavadinimą, jei yra;
ii)
jo (jos) teisinę formą;
iii)
jo (jos) pagrindinį administracijos centrą;
iv)
bendrą subjektui arba juridinei struktūrai sumokėtų arba garantuotų palūkanų sumą, nurodytą pagal 8 straipsnį;
v)
paskutinio palūkanų mokėjimo datą.
Fiziniai asmenys, laikomi palūkanų, sumokėtų arba garantuotų šios dalies pirmoje pastraipoje nurodytiems subjektams arba juridinėms struktūroms, faktiškaisiais savininkais nustatomi laikantis 2 straipsnio 4 dalyje nustatytų taisyklių. Kai taikomas 2 straipsnio 4 dalies c punktas, subjektas arba juridinė struktūra, kai tik fizinis asmuo vėliau įgyja teisę į turtą, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į kitą turtą, kuris laikomas palūkanomis, pateikia valstybės narės, kurioje yra jo(s) pagrindinis administracijos centras, kompetentingai institucijai 8 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodytą informaciją. Subjektas arba juridinė struktūra taip pat informuoja atitinkamą kompetentingą instituciją apie pagrindinio administracijos centro pasikeitimą.
Penktoje pastraipoje nurodytos prievolės galioja 10 metų nuo tos dienos, kai subjektui arba juridinei struktūrai buvo paskutinį kartą sumokėtos palūkanos arba buvo garantuotas jų sumokėjimas, arba nuo paskutinės datos, kurią fizinis asmuo įgijo teisę į turtą, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į kitą turtą, kuris laikomas palūkanomis, atsižvelgiant į tai, kuri data yra vėlesnė.
Subjektui arba juridinei struktūrai, tuo atveju, kai taikomas 2 straipsnio 4 dalies c punktas, perkėlus savo pagrindinio administracijos centro vietą į kitą valstybę narę, pirmosios valstybės narės kompetentinga institucija pateikia tos kitos valstybės narės kompetentingai institucijai šią informaciją:
i)
palūkanų, kurias gavo subjektas arba juridinė struktūra, arba kurios buvo jam (jai) garantuotos, sumą, kuri dar nėra įtraukta į ankstesnes teises į atitinkamą turtą;
ii)
datą, kai subjektui arba juridinei struktūrai buvo paskutinį kartą sumokėtos palūkanos arba garantuotas jų sumokėjimas, arba paskutinę datą, kurią fizinis asmuo įgijo teisę į visą turtą arba į dalį turto, už kurį mokamos tokios palūkanos, arba į kitą turtą, kuris laikomas palūkanomis, atsižvelgiant į tai, kuri data yra vėlesnė.
Ši dalis netaikoma tuo atveju, jei subjektas arba juridinė struktūra pateikia įrodymų, kad jis (ji) tenkina vieną iš toliau išvardytų sąlygų:
a)
yra kolektyvinio investavimo subjektas arba kitas kolektyvinio investavimo fondas ar schema, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies d punkto i ir iii papunkčiuose arba e punkto i ir iii papunkčiuose;
b)
yra institucija, teikianti pensijų ar draudimo paslaugas arba įmonė, tokios institucijos įgaliota valdyti jos turtą;
c)
pagal valstybėje narėje, kurios rezidentai jie yra mokesčių tikslais arba kurioje yra jų pagrindinis administracijos centras, taikomas procedūras pripažįstama, kad jam (jai) neturi būti taikomas veiksmingas apmokestinimas pagal bendrąsias tiesioginio apmokestinimo taisykles dėl to, kad jie visuomenės naudai vykdo išimtinai labdaros veiklą;
d)
yra bendra faktiškoji nuosavybė, kurios visų faktiškųjų savininkų tapatybę ir gyvenamąją vietą ekonominės veiklos vykdytojas, atliekantis arba garantuojantis mokėjimą, yra nustatęs pagal 3 straipsnį, ir dėl to ekonominės veiklos vykdytojas laikomas mokėjimų tarpininku pagal šio straipsnio 1 dalį.
3. 2 dalyje nurodytas subjektas, kuris yra panašus į kolektyvinio investavimo subjektą arba kolektyvinio investavimo fondą ar schemą, nurodytą 2 dalies aštuntos pastraipos a punkte, gali pasirinkti šios direktyvos tikslais būti laikomu tokiu subjektu, fondu ar schema.
Subjektui pasinaudojus šios dalies pirmoje pastraipoje nurodyta galimybe, valstybė narė, kurioje yra jo pagrindinis administracijos centras, išduoda pažymėjimą šiuo tikslu. Subjektas pateikia šį pažymėjimą ekonominės veiklos vykdytojui, mokančiam palūkanas arba garantuojančiam jų mokėjimą. Ekonominės veiklos vykdytojas šiuo atveju atleidžiamas nuo 2 dalies ketvirtoje pastraipoje nustatytų prievolių.
Siekiant užtikrinti veiksmingą šios direktyvos taikymą, valstybės narės nustato išsamias taisykles dėl šios dalies pirmoje pastraipoje nurodytos galimybės taikymo subjektams, kurių pagrindinis administracijos centras yra jų teritorijoje.“;
5.
6 straipsnis pakeičiamas taip:
„6 straipsnis
Palūkanų mokėjimo apibrėžtis
1. Šioje direktyvoje terminas „palūkanos“ reiškia:
a)
sumokėtas arba į sąskaitą įskaitytas palūkanas, susijusias su visų rūšių skoliniais reikalavimais, garantuotas arba negarantuotas įkeistu turtu ir suteikiančias arba nesuteikiančias teisę dalyvauti skolininko pelne, ir visų pirma pajamas iš Vyriausybės vertybinių popierių bei obligacijų arba skolinių įsipareigojimų, įskaitant priemokas ir premijas, susijusias su tokiais vertybiniais popieriais, obligacijomis arba skoliniais įsipareigojimais; delspinigiai už pavėluotus mokėjimus palūkanomis nelaikomi;
b)
visas sumokėtas ar gautas arba į sąskaitą įskaitytas pajamas, susijusias su visų rūšių vertybiniais popieriais, išskyrus atvejus, kai pajamos tiesiogiai laikomos palūkanomis pagal a, c, d arba e punktą, ir kai:
i)
išleidimo dieną apibrėžtose kapitalo grąžos sąlygose nustatytas įsipareigojimas investuotojo atžvilgiu, kad jis galiojimo termino pabaigoje gaus ne mažiau kaip 95 % investuoto kapitalo, arba
ii)
išleidimo dieną apibrėžtose sąlygose nustatyta, kad bent 95 % iš vertybinių popierių gautų pajamų yra susijusios su a, c, d arba e punkte nurodytų rūšių palūkanomis arba pajamomis;
c)
palūkanas, sukauptas arba kapitalizuotas parduodant, padengiant arba išperkant a punkte minimus skolinius reikalavimus, ir visas pajamas, sukauptas arba kapitalizuotas parduodant, padengiant arba išperkant b punkte minimus vertybinius popierius;
d)
pajamas, gautas iš šios dalies a, b arba c punkte nurodytų mokėjimų tiesiogiai arba netiesiogiai, be kita ko, per 4 straipsnio 2 dalyje nurodytą subjektą arba juridinę struktūrą, jei jas paskirsto kuris nors iš toliau išvardytų subjektų:
i)
kolektyvinio investavimo subjektai ar kiti kolektyvinio investavimo fondai ar schemos, kurie yra registruoti kaip tokie pagal bet kurios iš valstybių narių ar Sąjungai nepriklausančių Europos ekonominės erdvės šalių teisę arba turi fondų taisykles ar steigimo dokumentus, kuriuos reglamentuoja vienos iš šių valstybių ar šalių teisės aktai, susiję su kolektyvinio investavimo fondais ar schemomis. Tai taikoma neatsižvelgiant į tokių kolektyvinio investavimo subjektų, fondų ar schemų teisinę formą ir neatsižvelgiant į tai, kad jų veikla apribota nedidele investuotojų, perkančių, parduodančių arba išperkančių jų akcijas arba vienetus, grupe;
ii)
subjektai, pasinaudoję 4 straipsnio 3 dalyje nustatyta galimybe;
iii)
kolektyvinio investavimo fondai arba schemos, įsteigti kitoje nei 7 straipsnyje nurodytoje teritorijoje ir už Europos ekonominės erdvės ribų. Tai taikoma neatsižvelgiant į to fondo ar schemos teisinę formą ir neatsižvelgiant į tai, kad jų veikla apribota nedidele investuotojų, perkančių, parduodančių arba išperkančių jų akcijas arba vienetus, grupe;
e)
pajamas, gautas pardavus, padengus arba išpirkus akcijas arba vienetus toliau nurodytuose kolektyvinio investavimo subjektuose, subjektuose, investavimo fonduose arba schemose, jeigu jie tiesiogiai arba netiesiogiai per kitus tokius subjektus, fondus arba schemas arba per 4 straipsnio 2 dalyje nurodytus subjektus arba juridines struktūras investuoja daugiau nei 40 % savo turto į skolinius reikalavimus, nurodytus šios dalies a punkte, arba į vertybinius popierius, nurodytus šios dalies b punkte:
i)
kolektyvinio investavimo subjektai ar kiti kolektyvinio investavimo fondai ar schemos, kurie yra registruoti kaip tokie pagal bet kurios iš valstybių narių ar Bendrijai nepriklausančių Europos ekonominės erdvės šalių teisę arba turi fondų taisykles ar steigimo dokumentus, kuriuos reglamentuoja vienos iš šių valstybių ar šalių teisės aktai, susiję su kolektyvinio investavimo fondais ar schemomis. Tai taikoma neatsižvelgiant į tokių kolektyvinio investavimo subjektų, fondų ar schemų teisinę formą ir neatsižvelgiant į tai, kad jų veikla apribota nedidele investuotojų, perkančių, parduodančių arba išperkančių jų akcijas arba vienetus, grupe;
ii)
subjektai, pasinaudoję 4 straipsnio 3 dalyje nustatyta galimybe;
iii)
kolektyvinio investavimo fondai arba schemos, įsteigti kitoje nei 7 straipsnyje nurodytoje teritorijoje ir už Europos ekonominės erdvės ribų. Tai taikoma neatsižvelgiant į to fondo ar schemos teisinę formą ir neatsižvelgiant į tai, kad jų veikla apribota nedidele investuotojų, perkančių, parduodančių arba išperkančių jų akcijas arba vienetus, grupe.
Šio punkto tikslais turtas, kurį kolektyvinio investavimo subjektai ar subjektai arba investavimo fondai arba schemos privalo įkeisti pagal savo susitarimų, sutarčių ar kitų teisinių dokumentų sąlygas, kad jie galėtų įvykdyti savo investavimo tikslus, ir kuris nepriklauso investuotojui bei į kurį pastarasis neturi jokių teisėtų teisių, nelaikomas a punkte nurodytais skoliniais reikalavimais ar b punkte nurodytais vertybiniais popieriais;
f)
išmokas pagal gyvybės draudimo sutartį, jei:
i)
sutartyje nustatyta pajamų grąžos garantija arba
ii)
sutarties faktinis vykdymas daugiau kaip 40 % susijęs su a, b, c, d ir e punktuose nurodytomis palūkanomis arba pajamomis.
Šio punkto tikslais gyvybės draudimo įmonės iki gyvybės draudimo sutarties termino sugrąžintos arba iš dalies sugrąžintos sumos, taip pat gyvybės draudimo įmonės išmokėtos sumos, viršijančios visas gyvybės draudimo įmonei pagal tą pačią gyvybės draudimo sutartį sumokėtas sumas, laikomos išmokomis pagal gyvybės draudimo sutartį. Visų arba dalies teisių pagal gyvybės draudimo sutartį perleidimo trečiajai šaliai atveju perleistų teisių vertė, kuria viršijama visų mokėjimų gyvybės draudimo įmonei suma, taip pat laikoma išmokomis pagal gyvybės draudimo sutartį. Išmoka pagal gyvybės draudimo sutartį, kurioje numatytas tik pensijos arba nustatyto dydžio anuiteto mokėjimas bent penkerius metus, laikoma tokia išmoka, jei toks grąžinimas arba teisių pagal gyvybės draudimo sutartį perleidimas trečiajai šaliai įvyksta nepasibaigus penkerių metų laikotarpiui. Tik dėl mirties, negalios ar ligos išmokėta suma nelaikoma išmoka pagal gyvybės draudimo sutartį.
Tačiau kolektyvinio investavimo subjektų arba kitų kolektyvinio investavimo fondų ar schemų, kurie yra registruoti pagal jų taisykles arba turi fondų taisykles arba steigimo dokumentus, kuriuos reglamentuoja jų teisė, atveju valstybės narės gali pasirinkti pirmos pastraipos e punkte minimas pajamas įtraukti į palūkanų apibrėžtį tik tokia apimtimi, kuria tokios pajamos atitinka pajamas, tiesiogiai ar netiesiogiai gautas iš palūkanų, kaip apibrėžta tos pastraipos a, b arba c punkte.
Šios pastraipos f punkto ii papunkčio atveju valstybė narė turi galimybę į palūkanų sąvokos apibrėžtį įtraukti išmokas, neatsižvelgdama į sutarties vykdymo sudėtį, jei jas moka toje valstybėje narėje įsisteigusi gyvybės draudimo įmonė arba jos gaunamos iš tokios įmonės.
Valstybė narė, pasirinkusi vieną arba abi antroje ir trečioje pastraipose numatytas galimybes, apie tai praneša Komisijai. Apie tokį pasirinkimą Komisija skelbia Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir nuo tokio paskelbimo dienos šio pasirinkimo vykdymas tampa privalomas kitoms valstybėms narėms.
2. 1 dalies pirmos pastraipos b punkto atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie sumokėtų, gautų arba į sąskaitą įskaitytų pajamų sumą, palūkanomis laikoma bendra mokėjimo suma.
1 dalies pirmos pastraipos c punkto atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie palūkanų ar pajamų, priskaičiuotų ar kapitalizuotų pardavimo, padengimo arba išpirkimo metu, sumą, palūkanomis laikoma bendra mokėjimo suma.
1 dalies pirmos pastraipos d ir e punktų atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie pajamų, gautų iš palūkanų, kaip apibrėžta tos pastraipos a, b arba c punkte, dalies dydį, palūkanomis laikoma bendra pajamų suma.
1 dalies pirmos pastraipos f punkto atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie išmokos pagal gyvybės draudimo sutartį sumą, palūkanomis laikoma bendra mokėjimo suma.
3. 1 dalies pirmos pastraipos e punkto atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie turto, investuoto į skolinius reikalavimus arba atitinkamus vertybinius popierius arba į tame punkte apibrėžtas akcijas ar vienetus, procentinį dydį, laikoma, kad jis yra didesnis nei 40 %. Jeigu mokėjimų tarpininkas negali nustatyti faktiškojo savininko gautų pajamų sumos, pajamos prilyginamos pajamoms iš akcijų arba vienetų pardavimo, padengimo arba išpirkimo.
1 dalies pirmos pastraipos f punkto ii papunkčio atveju, jeigu mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie vykdymo, susijusio su palūkanomis, kaip apibrėžta tos pastraipos a, b, c, d arba e punkte, procentinį dydį, laikoma, kad jis yra didesnis nei 40 %.
4. Jeigu palūkanos, kaip apibrėžta 1 dalyje, sumokamos 4 straipsnio 2 dalyje nurodytam subjektui arba juridinei struktūrai ar įskaitomos į tokio subjekto ar juridinės struktūros sąskaitą, laikoma, kad jos priskaičiuotos 2 straipsnio 4 dalyje nurodytam fiziniam asmeniui. Subjekto atveju ši nuostata taikoma tik tuo atveju, jei subjektas nėra pasinaudojęs 4 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybe.
5. 1 dalies pirmos pastraipos c ir e punktų atveju valstybės narės gali reikalauti, kad jų teritorijoje esantys mokėjimų tarpininkai kasmet apskaičiuotų palūkanas arba kitas atitinkamas pajamas, apimančias tam tikrą laikotarpį, kuris negali būti ilgesnis nei vieneri metai, ir tokias kasmet apskaičiuotas palūkanas arba kitas atitinkamas pajamas prilygintų palūkanoms, net jei per tą laikotarpį joks pardavimas, padengimas arba išpirkimas neįvyksta.
6. Nukrypstant nuo 1 dalies pirmos pastraipos d ir e punktų, valstybės narės gali neįtraukti į palūkanų apibrėžtį tose nuostatose nurodytų pajamų, kurias paskirsto kolektyvinio investavimo subjektai ar subjektai arba investavimo fondai ar schemos, turintys fondų taisykles ar steigimo dokumentus, kuriuos reglamentuoja jų teisė, kai tokių kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, fondų ar schemų tiesioginė arba netiesioginė investicija į tos pastraipos a punkte nurodytus skolinius reikalavimus arba į tos pastraipos b punkte nurodytus vertybinius popierius sudaro ne daugiau kaip 15 % jų turto.
Nukrypstant nuo 4 dalies, valstybės narės gali neįtraukti į 1 dalyje pateiktą palūkanų apibrėžtį tų palūkanų, kurios sumokamos 4 straipsnio 2 dalyje nurodytam subjektui arba juridinei struktūrai, kurio (-os) pagrindinis administracijos centras yra jų teritorijoje, ar įskaitomos į jo(s) sąskaitą, jeigu tokio subjekto arba juridinės struktūros tiesioginė arba netiesioginė investicija į 1 dalies pirmos pastraipos a punkte nurodytus skolinius reikalavimus arba į tos pastraipos b punkte nurodytus vertybinius popierius sudaro ne daugiau kaip 15 % jo (-s) turto. Subjekto atveju ši nuostata taikoma tik tuo atveju, jei subjektas nėra pasinaudojęs 4 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybe.
Valstybė narė, pasirinkusi vieną arba abi pirmoje ir antroje pastraipose numatytas galimybes, apie tai praneša Komisijai. Apie tokį pasirinkimą Komisija skelbia Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir nuo tokio paskelbimo dienos šio pasirinkimo vykdymas tampa privalomas kitoms valstybėms narėms.
7. 1 dalies pirmos pastraipos e punkte bei f punkto ii papunktyje ir 3 dalyje nurodytos 40 % ribos nuo 2016 m. sausio 1 d. yra 25 %.
8. 1 dalies pirmos pastraipos e punkte ir 6 dalyje nurodyti procentiniai dydžiai nustatomi pagal investicinę politiką arba pagal investavimo strategiją ir tikslus, nustatytus dokumentuose, kurie reglamentuoja atitinkamų kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, investavimo fondų arba schemų veiklą.
Šios dalies tikslais dokumentai - tai:
a)
atitinkamų kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, investavimo fondų arba schemų fondų taisyklės arba steigimo dokumentai;
b)
susitarimas, sutartis ar kitas teisinis dokumentas, kurį sudarė atitinkami kolektyvinio investavimo subjektai, subjektai, investavimo fondai arba schemos ir kurie pateikti ekonominės veiklos vykdytojui, ir
c)
brošiūra ar panašus dokumentas, kurį išleido atitinkami kolektyvinio investavimo subjektai, subjektai, investavimo fondai arba schemos arba kuris buvo išleistas jų vardu ir buvo pateiktas jų investuotojams.
Jeigu dokumentuose investicinė politika ar investavimo strategija ir tikslai nenustatyti, minėti procentiniai dydžiai nustatomi atsižvelgiant į atitinkamų kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, investavimo fondų arba schemų faktinę turto sudėtį, nustatytą pagal jų turto vidurkį paskutinio ataskaitinio laikotarpio, einančio iki dienos, kurią mokėjimų tarpininkas sumoka palūkanas arba garantuoja jų sumokėjimą faktiškajam savininkui, pradžioje arba pirmosios pusmečio ataskaitos dieną ir minėto laikotarpio pabaigoje. Naujų įsteigtų kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, investavimo fondų arba schemų atveju tokia faktinė turto sudėtis nustatoma pagal turto vidurkį pradžios dieną ir pirmojo turto vertinimo metu, kaip nustatyta atitinkamų kolektyvinio investavimo subjektų, subjektų, fondų arba schemų veiklą reglamentuojančiuose dokumentuose.
Turto sudėtis nustatoma pagal valstybės narės arba Sąjungai nepriklausiančios Europos ekonominės erdvės šalies, kurioje kolektyvinio investavimo subjektas arba kitas kolektyvinio investavimo fondas ar schema yra registruoti kaip tokie, taisykles arba pagal teisę, reglamentuojančią jų taisykles ar steigimo dokumentus. Taip nustatyta turto sudėtis yra privaloma visoms kitoms valstybėms narėms.
9. 1 dalies pirmos pastraipos b punkte nurodytos pajamos palūkanomis laikomos tik tuo atveju, jeigu vertybiniai popieriai, duodantys tokias pajamas, buvo pirmą kartą išleisti 2014 m. liepos 1 d. arba vėliau. Iki tos datos išleisti vertybiniai popieriai neįtraukiami apskaičiuojant tos pastraipos e punkte ir 6 dalyje nurodytus procentinius dydžius.
10. Išmokos pagal gyvybės draudimo sutartį palūkanomis pagal 1 dalies pirmos pastraipos f punktą laikomos tik tuo atveju, jeigu gyvybės draudimo sutartis, numatanti tokias išmokas, pirmą kartą buvo pasirašyta 2014 m. liepos 1 d. arba vėliau.
11. Valstybės narės turi galimybę 1 dalies pirmos pastraipos e punkto i papunktyje nurodytas pajamas, gautas pardavus, padengus arba išpirkus akcijas arba vienetus inkorporuotuose kolektyvinio investavimo subjektuose, kurie nėra KIPVPS, kuriems išduotas leidimas pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2009/65/EB (*2), laikyti palūkanomis tik tuo atveju, jeigu jos tiems kolektyvinio investavimo subjektams priskaičiuotos 2014 m. liepos 1 d. arba vėliau.
(*2) 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/65/EB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektus (KIPVPS), derinimo (OL L 302, 2009 11 17, p. 32).“;"
6.
8 straipsnis pakeičiamas taip:
„8 straipsnis
Mokėjimų tarpininko teikiama informacija
1. Jei faktiškasis savininkas gyvena kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra įsisteigęs mokėjimų tarpininkas, kaip būtiniausia informacija, kurią mokėjimų tarpininkas turi pateikti savo įsisteigimo valstybės narės kompetentingai institucijai, turi būti nurodyta:
a)
faktiškojo savininko tapatybė ir gyvenamoji vieta, nustatyta pagal 3 straipsnį, arba bendros faktiškosios nuosavybės atvejais - visų faktiškųjų savininkų, kuriems taikoma 1 straipsnio 1 dalis, tapatybė ir gyvenamoji vieta;
b)
mokėjimų tarpininko pavadinimas ir adresas;
c)
faktiškojo savininko sąskaitos numeris arba, jeigu jo nėra, - nurodomas skolinis reikalavimas, už kurį mokamos palūkanos, arba gyvybės draudimo sutartis, vertybinis popierius, akcija arba vienetas, už kuriuos mokamos tokios palūkanos;
d)
informacija apie palūkanų mokėjimą remiantis 2 dalimi.
Jei faktiškasis savininkas yra kitos valstybės narės nei ta, kurioje yra mokėjimų tarpininko pagrindinis administracijos centras pagal 4 straipsnio 2 dalį, rezidentas, toks mokėjimų tarpininkas pateikia valstybės narės, kurioje yra jo pagrindinis administracijos centras, kompetentingai institucijai šios dalies pirmos pastraipos a-d punktuose nurodytą informaciją. Be to, tas mokėjimų tarpininkas praneša:
i)
gautų ar garantuotų palūkanų bendrą sumą, kuri laikoma priskaičiuota jos faktiškiesiems savininkams;
ii)
kai fizinis asmuo tampa faktiškuoju savininku pagal 2 straipsnio 4 dalies c punktą - sumą, kuri laikoma priskaičiuota tam fiziniam asmeniui, ir tokio priskaičiavimo datą.
2. Būtinoje informacijoje apie palūkanų mokėjimą, kurią turi pateikti mokėjimų tarpininkas, išskiriamos tokios palūkanų kategorijos ir nurodoma:
a)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkte: sumokėtų ar įskaitytų į sąskaitą palūkanų suma;
b)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkte: visų sumokėtų, gautų arba į sąskaitą įskaitytų pajamų suma arba mokėjimo bendra suma;
c)
jei mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos c arba e punkte: tuose punktuose nurodytų palūkanų ar pajamų suma arba bendra iš pardavimo, išpirkimo ar padengimo gautų pajamų suma;
d)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos d punkte: tame punkte nurodyta pajamų suma arba bendra paskirstymo suma;
e)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 4 dalyje: kiekvienam faktiškajam savininkui, nurodytam 1 straipsnio 1 dalyje, priskiriama palūkanų suma;
f)
jei valstybė narė pasirenka 6 straipsnio 5 dalyje nurodytą galimybę: kasmet apskaičiuota palūkanų arba kitų atitinkamų pajamų suma;
g)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos f punkte: išmoka, apskaičiuota pagal tą nuostatą, arba bendra mokėjimo suma. Jei perleidimo trečiajai šaliai atveju mokėjimų tarpininkas neturi informacijos apie perleistą vertę: visos gyvybės draudimo įmonei pagal gyvybės draudimo sutartį sumokėtos sumos.
Mokėjimų tarpininkas informuoja valstybės narės, kurioje jis įsisteigęs kompetentingą instituciją, arba, 4 straipsnio 2 dalyje nurodyto mokėjimų tarpininko atveju, - valstybės narės, kurioje yra jo pagrindinis administracijos centras, kompetentingą instituciją, kai jis praneša bendras sumas pagal šios dalies pirmos pastraipos b, c, d ir g punktus.
3. Bendros faktiškosios nuosavybės atveju mokėjimų tarpininkas praneša savo įsisteigimo valstybės narės kompetentingais institucijai arba, 4 straipsnio 2 dalyje nurodyto mokėjimų tarpininko atveju, - valstybės narės, kurioje yra jo pagrindinis administracijos centras, kompetentingai institucijai apie tai, ar kiekvienam faktiškajam savininkui nurodyta suma yra visa suma, bendrai priskiriama faktiškiesiems savininkams, faktinė tokios sumos dalis, susijusi su atitinkamu faktiškuoju savininku, ar lygi dalis.
4. Nepaisant 2 dalies, valstybės narės gali leisti mokėjimų tarpininkams pateikti tik šią informaciją:
a)
jei mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a, b arba d punkte: bendrą palūkanų ar pajamų sumą;
b)
jei mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos c arba e punkte: bendrą iš pardavimo, išpirkimo arba padengimo gautų pajamų, susijusių su tokiais mokėjimais, sumą;
c)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos f punkte: išmokas, apie kurias mokėjimų tarpininkas tiesiogiai arba per savo fiskalinį agentą, arba kitos valstybės narės kompetentingą instituciją kitaip neinformavo faktiškojo savininko gyvenamosios vietos valstybės narės kompetentingos institucijos pagal teisines nuostatas, kurios skiriasi nuo tų, kurios būtinos šiai direktyvai įgyvendinti, arba bendrą sumą, išmokėtą pagal gyvybės draudimo sutartis, pagal kurias atliekami tokie mokėjimai.
Mokėjimų tarpininkas informuoja, ar jis praneša bendras sumas pagal šios dalies pirmos pastraipos a, b ir c punktus.“;
7.
9 straipsnis iš dalies keičiamas taip:
a)
pridedamos šios dalys:
„1a. Valstybės narės, kurioje ekonominės veiklos vykdytojas yra įsisteigęs, kompetentinga institucija kitos valstybės narės, kurioje yra subjekto arba juridinės struktūros pagrindinis administracijos centras, kompetentingai institucijai praneša 4 straipsnio 2 dalies ketvirtoje pastraipoje nurodytą informaciją.
1b. Jeigu mokėjimų tarpininkas, kaip apibrėžta 4 straipsnio 2 dalyje, perkelia savo pagrindinį administracijos centrą į kitą valstybę narę, ankstesnės valstybės narės kompetentinga institucija naujosios valstybės narės kompetentingai institucijai praneša 4 straipsnio 2 dalies septintoje pastraipoje nurodytą informaciją.“;
b)
2 dalis pakeičiama taip:
„2. Informacijos perdavimas yra automatinis ir vyksta mažiausiai kartą per metus, per šešis mėnesius nuo mokėjimų tarpininko ar ekonominės veiklos vykdytojo valstybės narės mokestinių metų pabaigos, ir perduodama informacija apima šiuos tais metais įvykusius įvykius:
i)
visus palūkanų mokėjimus;
ii)
visus atvejus, kai fiziniai asmenys tapo faktiškaisiais savininkais pagal 2 straipsnio 4 dalį;
iii)
visus 4 straipsnio 2 dalyje nurodyto mokėjimų tarpininko pagrindinio administracijos centro pasikeitimus.“;
8.
10 straipsnis iš dalies keičiamas taip:
a)
1 dalis pakeičiama taip:
„1. Pereinamuoju laikotarpiu, prasidedančiu 17 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytą dieną ir laikantis 13 straipsnio 1 dalies, Liuksemburgas ir Austrija neprivalo taikyti II skyriaus nuostatų.
Tačiau šioms šalims kitos valstybės narės teikia informaciją pagal II skyrių.
Pereinamuoju laikotarpiu šios direktyvos tikslas yra užtikrinti minimalų veiksmingą palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, vienoje valstybėje narėje mokamų faktiškiesiems savininkams, kurie mokesčių tikslais yra kitos valstybės narės rezidentai, apmokestinimą.“;
b)
3 dalis pakeičiama taip:
„3. Pereinamojo laikotarpio pabaigoje Liuksemburgas ir Austrija turi taikyti II skyriaus nuostatas ir nebetaiko 11 ir 12 straipsniuose numatytų išskaičiuojamojo mokesčio ir pajamų pasidalijimo. Jei Liuksemburgas arba Austrija nutaria taikyti II skyriaus nuostatas pereinamuoju laikotarpiu, jos nebetaiko 11 ir 12 straipsniuose numatytų išskaičiuojamojo mokesčio ir pajamų pasidalijimo.“;
9.
11 straipsnis iš dalies keičiamas taip:
a)
1 ir 2 dalys pakeičiamos taip:
„1. 10 straipsnyje nurodytu pereinamuoju laikotarpiu, jei faktiškasis savininkas gyvena kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra įsisteigęs mokėjimų tarpininkas arba, 4 straipsnio 2 dalyje nurodyto mokėjimų tarpininko atveju, kurioje yra tokio mokėjimų tarpininko pagrindinis administracijos centras, Liuksemburgas ir Austrija taiko 15 % dydžio išskaičiuojamąjį mokestį pirmus trejus pereinamojo laikotarpio metus, 20 % vėlesnius trejus metus ir 35 % vėliau.
2. Mokėjimų tarpininkas išskaičiuojamąjį mokestį taiko laikydamasis tokios tvarkos:
a)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkte: nuo sumokėtų ar įskaitytų į sąskaitą palūkanų sumos;
b)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkte: nuo visų sumokėtų, gautų arba į sąskaitą įskaitytų pajamų sumos;
c)
jei mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos c arba e punkte: nuo tuose punktuose nurodytų palūkanų ar pajamų sumos arba taikant lygiavertį mokestį visai iš pardavimo, išpirkimo arba padengimo gautų pajamų sumai, kurį turi sumokėti faktiškasis savininkas;
d)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos d punkte: nuo tame punkte nurodytų pajamų sumos;
e)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 4 dalyje: nuo kiekvienam faktiškajam savininkui, nurodytam 1 straipsnio 1 dalyje, priskiriamos palūkanų sumos. Bendra suma, kuriai taikomas mokestis, negali viršyti subjekto arba juridinės struktūros gautų ar jam (jai) garantuotų palūkanų sumos;
f)
jei valstybė narė pasirenka 6 straipsnio 5 dalyje nurodytą galimybę: nuo kasmet apskaičiuojamų palūkanų arba kitų atitinkamų pajamų sumos;
g)
jeigu mokamos palūkanos, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos f punkte: nuo išmokos, apskaičiuotos pagal minėto punkto nuostatą, sumos. Valstybės narės gali leisti mokėjimų tarpininkams taikyti išskaičiuojamąjį mokestį tik išmokoms, apie kurias mokėjimų tarpininkas arba jo fiskaliniai agentai dar neinformavo faktiškojo savininko gyvenamosios vietos valstybės narės kompetentingos institucijos pagal teisinę nuostatą, kuri skiriasi nuo tų, kurios būtinos šiai direktyvai įgyvendinti.
Pervesdamas išskaičiuojamojo mokesčio pajamas kompetentingai institucijai mokėjimų tarpininkas jai praneša faktiškųjų savininkų, susijusių su taikomu išskaičiuojamuoju mokesčiu, skaičių, suskirstydamas juos pagal atitinkamas valstybes nares, kurių rezidentai jie yra.“;
b)
3 dalyje frazė „2 dalies a ir b punktų“ pakeičiama į frazę „2 dalies a, b ir c punktų“;
c)
5 dalis pakeičiama taip:
„5. Pereinamuoju laikotarpiu išskaičiuojamąjį mokestį taikančios valstybės narės gali nustatyti, kad ekonominės veiklos vykdytojas, mokantis arba garantuojantis palūkanas 4 straipsnio 2 dalyje nurodytam subjektui arba juridinei struktūrai, kurio pagrindinis administracijos centras yra kitoje valstybėje narėje, yra laikomas mokėjimų tarpininku vietoj subjekto arba juridinės struktūros, ir taiko išskaičiuojamąjį mokestį toms palūkanoms, nebent tas subjektas arba juridinė struktūra oficialiai sutiko, kad informacija apie jo pavadinimą, jei yra, teisinę formą, pagrindinio administracinio centro vietą ir bendrą jam sumokėtų arba garantuotų palūkanų sumą būtų perduota 4 straipsnio 2 dalies ketvirtoje pastraipoje nustatyta tvarka.“;
10.
13 straipsnis pakeičiamas taip:
„13 straipsnis
Išskaičiuojamojo mokesčio tvarkos taikymo išimtys
1. Valstybės narės, taikančios išskaičiuojamąjį mokestį pagal 11 straipsnį, siekdamos užtikrinti, kad faktiškieji savininkai galėtų prašyti, kad mokestis nebūtų išskaičiuojamas, numato šias procedūras:
a)
procedūrą, kuri leidžia faktiškajam savininkui aiškiai įgalioti mokėjimų tarpininką teikti informaciją pagal II skyrių, kai toks įgaliojimas apima visas to mokėjimų tarpininko faktiškajam savininkui priskiriamas palūkanas; tokiu atveju taikomas 9 straipsnis;
b)
procedūrą, kuri užtikrina, kad išskaičiuojamuoju mokesčiu nebūtų apmokestinama, jei faktiškasis savininkas savo mokėjimų tarpininkui pateikia pažymą, kurią jo vardu pagal 2 dalį išduoda jo gyvenamosios vietos mokesčių tikslais valstybės narės kompetentinga institucija.
2. Faktiškojo savininko prašymu jo gyvenamosios vietos mokesčių tikslais valstybės narės kompetentinga institucija išduoda pažymą, kurioje pateikiama ši informacija:
a)
faktiškojo savininko vardas, pavardė, adresas, mokesčių mokėtojo identifikacinis arba lygiavertis numeris ir gimimo data bei vieta;
b)
mokėjimų tarpininko pavadinimas ir adresas;
c)
faktiškojo savininko sąskaitos numeris arba, jei tokio nėra, garantijos identifikacija.
Tokia pažyma galioja ne ilgiau kaip trejus metus. Ji išduodama visiems to prašantiems faktiškiesiems savininkams per du mėnesius nuo prašymo pateikimo.“;
11.
14 straipsnis iš dalies keičiamas taip:
a)
2 dalies pirmas sakinys pakeičiamas taip:
„Jeigu faktiškajam savininkui priskirtos palūkanos mokėjimų tarpininko valstybėje narėje buvo apmokestintos išskaičiuojamuoju mokesčiu, faktiškojo savininko gyvenamosios vietos mokesčių tikslais valstybė narė pagal savo nacionalinius įstatymus suteikia jam mokesčių kreditą, kurio suma lygi išskaičiuotam mokesčiui.“;
b)
3 dalis pakeičiama taip:
„3. Jeigu be 11 straipsnyje nurodyto išskaičiuojamojo mokesčio faktiškajam savininkui priskirtos palūkanos buvo papildomai apmokestintos kitos rūšies išskaičiuojamuoju mokesčiu, o faktiškojo savininko gyvenamosios vietos mokesčių tikslais valstybė narė tokiam išskaičiuojamajam mokesčiui pagal savo nacionalinius įstatymus arba konvencijas dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo suteikia mokesčių kreditą, toks kitos rūšies išskaičiuojamasis mokestis turi būti kredituojamas prieš pradedant taikyti 2 dalyje nustatytą procedūrą.“;
12.
15 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje žodis „priede“ pakeičiamas fraze „III priede“;
13.
18 straipsnio pirmas sakinys pakeičiamas taip:
„Komisija kas trejus metus praneša Tarybai apie šios direktyvos veikimą pagal IV priede išvardytus statistinius duomenis, kuriuos kiekviena valstybė narė pateikia Komisijai.“;
14.
įterpiami šie straipsniai:
„18a straipsnis
Įgyvendinamosios priemonės
1. Komisija, laikydamasi 18b straipsnio 2 dalyje nurodytos tvarkos, gali patvirtinti priemones dėl:
a)
duomenų teikėjų, kurių paslaugomis gali naudotis mokėjimų tarpininkai norėdami gauti informaciją, kurios reikia norint tinkamai pagal 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b, d ir e punktus tvarkyti pajamas, nustatymo;
b)
9 straipsnyje nurodytam elektroniniam keitimuisi informacija būtinų bendrų formų ir praktinės tvarkos nustatymo;
c)
pažymų ir kitų dokumentų, sudarančių palankesnes sąlygas šios direktyvos taikymui, ypač išskaičiuojamąjį mokestį taikančiose valstybėse narėse išduodamų dokumentų, naudojamų 14 straipsnio tikslais faktiškojo savininko gyvenamosios vietos mokesčių tikslais valstybėje narėje, bendrų formų nustatymo.
2. Komisija atnaujina III priede nustatytą sąrašą tiesiogiai susijusių valstybių narių prašymu.
18b straipsnis
Komitetas
1. Komisijai padeda Administracinio bendradarbiavimo mokesčių srityje komitetas (toliau - Komitetas).
2. Kai daroma nuoroda į šią dalį, taikomas Reglamento (ES) Nr. 182/2011 5 straipsnis.“;
15.
priedas iš dalies keičiamas pagal šios direktyvos priedą.
2 straipsnis
1. Valstybės narės iki 2016 m. sausio 1 d. priima ir paskelbia įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos. Jos nedelsdamos pateikia Komisijai tų nuostatų tekstą.
Tas nuostatas jos taiko nuo trečių kalendorinių metų, einančių po kalendorinių metų, kuriais įsigalioja ši direktyva, pirmos dienos.
Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
2. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų pagrindinių nuostatų tekstus.
3 straipsnis
Ši direktyva įsigalioja jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje dieną.
4 straipsnis
Ši direktyva skirta valstybėms narėms.
Priimta Briuselyje 2014 m. kovo 24 d.