ДЕЛЕГИРАН РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 1187/2014 НА КОМИСИЯТА
от 2 октомври 2014 година
за допълване на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на регулаторните технически стандарти за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на сделките с базисни активи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (1), и по-специално член 390, параграф 8, алинея 3 от него,
като има предвид, че:
(1)
За да се определи цялостната експозиция към определен длъжник, която произтича от експозициите на институцията към сделка с базисни активи, първо следва да се определи отделно стойността на всяка от тези експозиции. След това общата стойност на експозициите следва да се определи като сбор от тези експозиции, но не би трябвало да е по-голяма от стойността на експозицията, формирана от самия базисен актив.
(2)
Когато експозиции на други инвеститори са с равностоен ранг с тази на институцията, стойността на експозицията на институцията към базисен актив следва да отразява пропорционалното разпределение на загубите между експозициите с равностоен ранг. Това произтича от факта, че ако е настъпило неизпълнение по базисен актив, загубите винаги се разпределят между експозициите с равностоен ранг пропорционално на размера на всяка от тях и максималната загуба, която институцията може да понесе в случай на пълна загуба на базисен актив, е ограничена до частта, която съответства на дела на експозицията на институцията от общия размер на всички експозиции, които са с равностоен ранг.
(3)
Следва да се прави разграничение между сделки, при които всички инвеститори са с равностоен ранг, като например предприятия за колективно инвестиране, и други видове сделки, като например секюритизации, при които може да е необходимо разделяне на траншове с различаващи се по своя ранг експозиции. При първия вид сделки произтичащата експозицията към базисен актив зависи единствено от дела на експозицията на инвеститора от общия размер на експозициите на всички инвеститори. При втория вид сделки загубите се разпределят първо за определени траншове в зависимост от техния ранг, а след това, в случай на повече от един инвеститор в един и същ транш - пропорционално сред инвеститорите. Всички траншове в дадена секюритизация следва да бъдат третирани еднакво, тъй като при реализиране на най-лошия възможен сценарий подчинените траншове могат да бъдат изчерпани много бързо. По-специално следва да бъде призната максималната загуба, която може да бъде понесена от всички инвеститори в даден транш в случай на пълна загуба на определен базисен актив, тъй като не следва да бъде признато редуциране на кредитния риск за подчинените траншове. Експозицията на институцията към базисен актив по сделка не следва да превишава общата стойност на експозициите за този транш (понеже загубата за определен инвеститор в даден транш, която произтича от неизпълнение по базисен актив, никога не може да бъде по-голяма от общата стойност на експозициите за транша) и стойността на експозицията, формирана от базисния актив (понеже институцията никога не може да загуби повече от стойността на базисния актив). Това ограничение на максималната загуба следва да се вземе предвид, като се използва по-ниската от двете стойности на експозицията и след това се приложи процедурата за признаване на пропорционалното разпределение на загубите между всички експозиции с еднакъв ранг в този транш, ако има повече от един инвеститор в него.
(4)
Въпреки че се очаква институциите да идентифицират всички длъжници по базисни активи на сделките, в които инвестират, може да има случаи, в които това би довело до неоправдани разходи за институциите или когато обстоятелства не позволяват на институциите да идентифицират определени длъжници. В такива случаи, когато експозиция към базисен актив е достатъчно малка, за да има само несъществено въздействие върху цялостната експозиция към определен клиент или група от свързани клиенти, е достатъчно тази експозиция да бъде отнесена към сделката като отделен клиент. Общият размер на тези експозиции към базисни активи по една и съща сделка следва при все това да подлежи на ограничението за максималния размер на големите експозиции за тази сделка. Делът на даден базисен актив от цялостната експозиция следва да се приеме за несъществен, когато за достигане на пределната стойност от 25 % от приемливия капитал на институцията са необходими поне 100 експозиции към базисни активи по дадена сделка. Затова стойността на експозицията не трябва да превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията.
(5)
С цел да се предотврати възникването на неограничена цялостна експозиция, произтичаща от пропуски по отношение на информацията, е необходимо експозициите, чиято стойност превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията и за които липсва информация за длъжника, да бъдат отнесени към хипотетичен клиент („неизвестен клиент“), по отношение на който следва да важи ограничението от 25 % за големите експозиции.
(6)
Когато дадена институция не е в състояние да определи размера на отделните базисни активи по дадена сделка, съществува риск базисните активи по сделката да се отнасят към един и същ длъжник или една и съща група от свързани клиенти. В този случай с цел да се ограничи рискът, от институцията следва да се изиска да прецени доколко е съществена общата стойност на нейните експозиции към сделката, преди да може да я отнесе към сделката като отделен клиент, вместо към категорията „неизвестен клиент“.
(7)
Структурата на дадена сделка не следва да представлява допълнителна експозиция, когато обстоятелствата по сделката са такива, че загуби от експозиция към тази сделка могат да възникнат само вследствие на неизпълнение по базисни активи. Допълнителна експозиция следва да бъде призната, когато сделката включва задължение за плащане на дадено лице, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или поне ги предхожда, предвид това че е възможно инвеститорите да понесат допълнителни загуби в случай на неизпълнение на задълженията на това лице, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Допълнителна експозиция следва да бъде призната и когато условията на сделката дават възможност парични потоци да бъдат пренасочени към лице, което няма право да ги получава, тъй като инвеститорите биха могли да понесат допълнителни загуби, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Не следва да бъде призната допълнителна експозиция за предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) в съответствие с посоченото в Директива 2009/65/ЕO на Европейския парламент и на Съвета (2), предвид това че парични потоци не могат да бъдат пренасочени към лице, което по условията на сделката няма право да ги получава. Това изискване следва да се приеме и по отношение на субекти, които подлежат на еквивалентни изисквания по силата на законодателни актове на Съюза или на трета държава.
(8)
Съществуването и стойността на експозиции към клиент или група от свързани клиенти, произтичащи от експозиции към сделки, не зависят от това дали експозициите към сделки биват отнесени към търговския или към банковия портфейл. Поради това условията и методологиите, които трябва да се използват за идентифициране на експозиции към базисни активи, следва да бъдат едни и същи, независимо от това дали тези експозиции биват отнесени към търговския, или към банковия портфейл на институцията.
(9)
Настоящият регламент се основава на проектите на регулаторни технически стандарти, представени на Европейската комисия от Европейския банков орган (ЕБО).
(10)
ЕБО проведе открити обществени консултации по проектите на регулаторни технически стандарти, въз основа на които е изготвен настоящият регламент, анализира свързаните с тях потенциални разходи и ползи и поиска становище от Групата на участниците от банковия сектор, създадена в съответствие с член 37 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 на Европейския парламент и на Съвета (3),
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Предмет
С настоящия регламент се уреждат условията и методологиите, които се използват за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на експозиции, произтичащи от сделки с базисни активи, и условията, при които структурата на сделки с базисни активи не представлява допълнителна експозиция.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„сделки“ означава сделките по член 112, букви м) и о) от Регламент (ЕС) № 575/2013, както и други сделки, при които е налице експозиция към базисни активи;
б)
„неизвестен клиент“ означава един хипотетичен клиент, към който институцията отнася всички експозиции, за които не е идентифицирала длъжника, при условие че не са приложими член 6, параграф 2, букви а) и б) и член 6, параграф 3, буква а) от настоящия регламент.
Член 3
Идентификация на произтичащи от сделки експозиции
1. Дадена институция определя дела на определена сделка от цялостната експозиция към даден клиент или група от свързани клиенти в съответствие с изложената в членове 4 - 6 методология.
Институцията определя поотделно експозицията си към всеки от базисните активи в съответствие с член 5.
2. Дадена институция преценява дали определена сделка представлява допълнителна експозиция в съответствие с член 7.
Член 4
Базисни експозиции към сделки, които на свой ред включват базисни активи
1. За целите на членове 5 и 6 при оценяването на базисните експозиции на определена сделка (сделка А), която сама по себе си включва базисна експозиция към друга сделка (сделка Б), дадена институция третира експозицията към сделка Б, като я заменя с базисните за нея експозиции.
2. Параграф 1 се прилага, при условие че базисните експозиции представляват експозиции към сделки с базисни активи.
Член 5
Изчисляване на стойността на експозицията
1. Експозицията на дадена институция към базисен актив на сделка е по-ниската от следните стойности:
а)
стойността на експозицията, която произтича от базисния актив;
б)
общата стойност на експозициите на институцията към базисния актив, която се получава от всички експозиции на институцията към сделката.
2. Стойността на произтичащата от дадена сделка експозиция към базисен актив за всяка експозиция на институция към сделката се определя, както следва:
а)
ако експозициите на всички инвеститори по тази сделка са с равностоен ранг, стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по стойността на формираната от базисния актив експозиция;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по по-ниската от следните стойности:
i)
стойността на експозицията, формирана от базисния актив,
ii)
общата стойност на експозицията на институцията към сделката, заедно с всички други експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
3. Пропорционалният дял на експозицията на дадена институция към определена сделка се получава, като стойността на експозицията на институцията се раздели на общата стойност на експозицията на институцията и всички останали експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
Член 6
Процедура за определяне на дела на базисните експозиции от цялостните експозиции
1. За всяка експозиция към кредитен риск, за която длъжникът е идентифициран, дадена институция включва стойността на своята експозиция към съответния базисен актив при изчисляването на цялостната експозиция към този длъжник като отделен клиент или към групата от свързани клиенти, към която принадлежи този длъжник.
2. Ако дадена институция не е идентифицирала длъжника по базисна експозиция към кредитен риск или когато не е в състояние да потвърди, че дадена базисна експозиция не представлява експозиция към кредитен риск, институцията отнася тази експозиция по следния начин:
а)
когато стойността на експозицията не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
б)
когато стойността на експозицията е не по-малка от 0,25 % от приемливия капитал на институцията и чрез мандата на сделката институцията може да гарантира, че базисните експозиции на сделката не са свързани с други експозиции в нейния портфейл, включително базисни експозиции от други сделки, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
в)
в случаите, различни от посочените в букви а) и б), тя отнася експозицията към категорията „неизвестен клиент“.
3. Ако дадена институция не е в състояние да разграничи отделните базисни експозиции на дадена сделка, институцията отнася общата стойност на своите експозиции към сделката по следния начин:
а)
когато общата стойност на експозициите не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася общата стойност на експозициите към сделката като отделен клиент;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), тя отнася тази обща стойност на експозициите към категорията „неизвестен клиент“.
4. За целите на параграфи 1 и 2 институциите редовно и поне веднъж месечно извършват наблюдение на тези сделки за евентуални промени в състава и относителния дял на базисните експозиции.
Член 7
Допълнителна експозиция, произтичаща от структурата на сделката
1. Структурата на дадена сделка не трябва да представлява допълнителна експозиция, ако сделката изпълнява едновременно следните две условия:
а)
правната и оперативната структура на сделката са създадени така, че да не дават възможност на управителя на сделката или на трета страна да пренасочва каквито и да е произтичащи от сделката парични потоци към лица, които според условията на сделката нямат право да ги получават;
б)
условията на сделката не могат да изискват от емитента или от друго лице да извърши плащане към институцията, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или ги предхожда.
2. Условието в параграф 1, буква а) се счита за изпълнено, когато сделката е един от следните видове:
а)
ПКИПЦК по определението в член 1, параграф 2 от Директива 2009/65/ЕO;
б)
установено в трета държава предприятие, което извършва дейности, подобни на извършваните от ПКИПЦК, и което е обект на надзор по силата на законодателен акт на Съюза или на законодателството на трета държава, прилагаща надзорни и регулаторни изисквания, които са най-малко равностойни на прилаганите в Съюза по отношение на ПКИПЦК.
Член 8
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 2 октомври 2014 година.
REGOLAMENTO DELEGATO (UE) N. 1187/2014 DELLA COMMISSIONE
del 2 ottobre 2014
che integra il regolamento (UE) n. 575/2013 del Parlamento europeo e del Consiglio per quanto riguarda le norme tecniche di regolamentazione intese a determinare l’esposizione complessiva verso un cliente o un gruppo di clienti connessi per quanto concerne le operazioni su attività sottostanti
(Testo rilevante ai fini del SEE)
LA COMMISSIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea,
visto il regolamento (UE) n. 575/2013 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 26 giugno 2013, relativo ai requisiti prudenziali per gli enti creditizi e le imprese di investimento e che modifica il regolamento (UE) n. 648/2012 (1), in particolare l’articolo 390, paragrafo 8, terzo comma,
considerando quanto segue:
(1)
Per calcolare l’esposizione complessiva verso un dato debitore risultante dalle esposizioni dell’ente verso un’operazione su attività sottostanti, è opportuno stabilire preliminarmente il singolo valore di ciascuna di tali esposizioni per poi calcolare il valore complessivo dell’aggregato delle esposizioni, che tuttavia non può essere superiore al valore dell’esposizione costituita dall’attività sottostante.
(2)
Laddove le esposizioni degli altri investitori abbiano pari rango dell’esposizione dell’ente, il valore dell’esposizione dell’ente verso l’attività sottostante dovrebbe rispecchiare la distribuzione proporzionale delle perdite fra le esposizioni che hanno pari rango, perché, in caso di default dell’attività sottostante, le perdite sono sempre distribuite tra le esposizioni di pari rango in misura proporzionale a ciascuna di esse e perché, in caso di perdita totale sull’attività sottostante, l’ente subirebbe al massimo una perdita limitata al volume risultante dalla percentuale della sua esposizione sul totale delle esposizioni di pari rango.
(3)
È opportuno distinguere tra le operazioni in cui tutti gli investitori hanno pari rango, come gli organismi d’investimento collettivo, e le altre operazioni, quali le cartolarizzazioni, che possono implicare una segmentazione delle esposizioni in ranghi (seniority) diversi. Per le prime, l’esposizione di ciascun investitore a una data attività sottostante dipende esclusivamente dalla quota proporzionale che detiene nel complesso delle esposizioni di tutti gli investitori. Per le seconde, le perdite sono attribuite dapprima a determinati segmenti, in funzione del rango, e poi, se uno stesso segmento comprende più di un investitore, sono proporzionalmente ripartite tra gli investitori nel segmento. È opportuno prevedere la parità di trattamento per tutti i segmenti della cartolarizzazione perché, nell’ipotesi più sfavorevole, è possibile che i segmenti subordinati svaniscano molto rapidamente. È in particolare opportuno rilevare la perdita massima che tutti gli investitori in un dato segmento subirebbero in caso di perdita totale sull’attività sottostante, perché non si dovrebbero riconoscere effetti di attenuazione dai segmenti subordinati. L’esposizione dell’ente verso l’attività sottostante di un’operazione non dovrebbe superare il valore complessivo dell’esposizione per il segmento (perché la perdita subita dall’investitore nel segmento derivante dal default dell’attività sottostante non può mai essere superiore al valore complessivo dell’esposizione del segmento) né il valore dell’esposizione costituita dall’attività sottostante (perché l’ente non può mai subire una perdita superiore all’ammontare dell’attività sottostante). È opportuno rispettare la limitazione della perdita massima considerando il più basso dei due valori dell’esposizione e applicando quindi, qualora il segmento conti più di un investitore, la procedura di rilevazione della distribuzione proporzionale delle perdite fra tutte le esposizioni del segmento che hanno pari rango.
(4)
Sebbene ci si attenda che l’ente conosca l’identità di tutti debitori delle attività sottostanti delle operazioni in cui investe, è in alcuni casi possibile che l’identificazione generi costi sproporzionati per l’ente oppure che determinate circostanze gli impediscano di identificare taluni debitori. Pertanto, se l’esposizione all’attività sottostante è così contenuta da concorrere solo in proporzione trascurabile all’esposizione complessiva verso un dato cliente o gruppo di clienti connessi, dovrebbe essere sufficiente assegnare l’esposizione all’operazione come cliente distinto. Il totale di tali esposizioni alle attività sottostanti di una stessa operazione dovrebbe comunque restare entro il limite delle grandi esposizioni per l’operazione in questione. L’incidenza dell’attività sottostante sull’esposizione complessiva dovrebbe essere considerata trascurabile quando sono necessarie almeno 100 esposizioni alle attività sottostanti dell’operazione per raggiungere il limite del 25 % del capitale ammissibile dell’ente; quindi, il valore dell’esposizione non dovrebbe superare lo 0,25 % del capitale ammissibile dell’ente.
(5)
Per evitare che una carenza d’informazioni determini un’esposizione complessiva illimitata, occorrerebbe assegnare a un cliente ipotetico («cliente ignoto»), cui dovrebbe applicarsi il limite del 25 % per le grandi esposizioni, le esposizioni di valore superiore allo 0,25 % del capitale ammissibile dell’ente per le quali mancano informazioni sul debitore.
(6)
Laddove l’ente non sia in grado di distinguere, in termini di importo, tra le attività sottostanti dell’operazione, vi è il rischio che tali attività facciano capo allo stesso debitore o gruppo di clienti connessi. In tal caso, per attenuare il rischio l’ente dovrebbe essere tenuto ad accertare l’entità del valore complessivo delle sue esposizioni all’operazione prima di poterlo assegnare all’operazione come cliente distinto anziché come «cliente ignoto».
(7)
La struttura dell’operazione non dovrebbe costituire un’esposizione aggiuntiva quando è certo, alla luce delle circostanze, che l’esposizione a tale operazione può generare perdite soltanto nell’ipotesi di default delle attività sottostanti. È opportuno rilevare un’esposizione aggiuntiva quando l’operazione implica un’obbligazione di pagamento di una data persona che si aggiunge ai flussi di cassa derivanti dalle attività sottostanti, o che perlomeno li anticipa, dato che il default di tale persona potrebbe causare perdite supplementari agli investitori anche in assenza di default dell’attività sottostante. Dovrebbe essere rilevata un’esposizione aggiuntiva anche quando le circostanze dell’operazione permettono di ridirigere i flussi di cassa verso una persona che non ha diritto a riceverli, perché potrebbero derivarne perdite supplementari per gli investitori anche in assenza di default dell’attività sottostante. Nessun’esposizione aggiuntiva dovrebbe essere rilevata per gli organismi d’investimento collettivo in valori mobiliari (OICVM) di cui alla direttiva 2009/65/CE del Parlamento europeo e del Consiglio (2), perché non è possibile ridirigere i flussi di cassa verso una persona che, in base all’operazione, non ha diritto a riceverli. Lo stesso assunto dovrebbe valere per i soggetti sottoposti a obblighi equivalenti a norma di atti legislativi dell’Unione o della normativa di un paese terzo.
(8)
L’esposizione verso un cliente o un gruppo di clienti connessi risultante da esposizioni ad operazioni esiste e ha un valore a prescindere dal fatto che le esposizioni alle operazioni siano assegnate al portafoglio di negoziazione o ne siano esterne. Per individuare le esposizioni alle operazioni su attività sottostanti, è pertanto opportuno utilizzare le stesse condizioni e metodologie, siano le esposizioni all’operazione assegnate al portafoglio di negoziazione dell’ente o ne siano esterne.
(9)
Il presente regolamento si basa sui progetti di norme tecniche di regolamentazione che l’Autorità bancaria europea (ABE) ha presentato alla Commissione.
(10)
L’ABE ha svolto consultazioni pubbliche aperte sui progetti di norme tecniche di regolamentazione su cui si basa il presente regolamento, ne ha analizzato i potenziali costi e benefici e ha richiesto il parere del gruppo delle parti interessate nel settore bancario, istituito ai sensi dell’articolo 37 del regolamento (UE) n. 1093/2010 del Parlamento europeo e del Consiglio (3),
HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
Articolo 1
Oggetto
Il presente regolamento specifica le condizioni e le metodologie utilizzate per determinare l’esposizione complessiva dell’ente verso un cliente o un gruppo di clienti connessi per quanto concerne le esposizioni risultanti da operazioni su attività sottostanti e precisa a quali condizioni la struttura dell’operazione su attività sottostanti non costituisce un’esposizione aggiuntiva.
Articolo 2
Definizioni
Ai fini del presente regolamento si intende per:
a) «operazioni»: le operazioni di cui all’articolo 112, lettere m) e o), del regolamento (UE) n. 575/2013 e le altre operazioni in cui esiste un’esposizione verso le attività sottostanti;
b) «cliente ignoto»: un unico cliente ipotetico cui l’ente assegna tutte le esposizioni del cui debitore ignora l’identità, sempre che non siano applicabili l’articolo 6, paragrafo 2, lettere a) e b), e l’articolo 6, paragrafo 3, lettera a).
Articolo 3
Determinazione delle esposizioni risultanti da operazioni
1. L’ente calcola l’incidenza dell’operazione sull’esposizione complessiva verso un dato cliente o gruppo di clienti connessi secondo la metodologia illustrata negli articoli 4, 5 e 6.
L’ente calcola la propria esposizione a ciascuna singola attività sottostante a norma dell’articolo 5.
2. L’ente stabilisce se l’operazione costituisce un’esposizione aggiuntiva a norma dell’articolo 7.
Articolo 4
Esposizioni sottostanti verso operazioni aventi a loro volta attività sottostanti
1. Nell’accertare le esposizioni sottostanti di una data operazione (operazione A) che presenta a sua volta un’esposizione sottostante verso un’altra operazione (operazione B) ai fini degli articoli 5 e 6, l’ente considera che l’esposizione all’operazione B sia sostituita dalle esposizioni a essa sottostanti.
2. Il paragrafo 1 si applica quando le esposizioni sottostanti sono esposizioni verso operazioni aventi a loro volta attività sottostanti.
Articolo 5
Determinazione del valore dell’esposizione
1. L’esposizione dell’ente all’attività sottostante dell’operazione corrisponde al valore più basso tra:
a)
il valore dell’esposizione risultante dall’attività sottostante;
b)
il valore complessivo delle esposizioni dell’ente verso l’attività sottostante risultante da tutte le sue esposizioni all’operazione.
2. Per ciascuna esposizione dell’ente all’operazione, il valore della risultante esposizione all’attività sottostante è così calcolato:
a)
se le esposizioni di tutti gli investitori nell’operazione hanno pari rango, il valore della risultante esposizione all’attività sottostante è la quota proporzionale rappresentata dall’esposizione dell’ente all’operazione moltiplicata per il valore dell’esposizione costituita dall’attività sottostante;
b)
nei casi non contemplati alla lettera a), il valore della risultante esposizione all’attività sottostante è la quota proporzionale rappresentata dall’esposizione dell’ente all’operazione moltiplicata per il valore più basso tra:
i)
il valore dell’esposizione costituita dall’attività sottostante;
ii)
il totale tra il valore dell’esposizione dell’ente all’operazione e il valore di tutte le altre esposizioni all’operazione di pari rango.
3. La quota proporzionale rappresentata dall’esposizione dell’ente all’operazione corrisponde al valore dell’esposizione dell’ente diviso per il totale tra il valore dell’esposizione dell’ente e il valore di tutte le altre esposizioni all’operazione di pari rango.
Articolo 6
Procedura di calcolo dell’incidenza delle esposizioni sottostanti sulle esposizioni complessive
1. Per ciascuna esposizione al rischio di credito di cui è nota l’identità del debitore l’ente include il valore della sua esposizione all’attività sottostante nel calcolo dell’esposizione complessiva verso tale debitore quale singolo cliente o verso il gruppo di clienti connessi di cui il debitore fa parte.
2. L’ente che ignora l’identità del debitore dell’esposizione sottostante al rischio di credito, o che non è in grado di confermare che l’esposizione sottostante non è un’esposizione al rischio di credito, assegna l’esposizione come segue:
a)
se il valore non supera lo 0,25 % del suo capitale ammissibile, l’esposizione è assegnata all’operazione come cliente distinto;
b)
se il valore è uguale o superiore allo 0,25 % del suo capitale ammissibile e l’ente è in grado di assicurare, tramite il mandato dell’operazione, che le relative esposizioni sottostanti non sono collegate a nessun’altra esposizione che ha in portafoglio, comprese le esposizioni sottostanti derivanti da altre operazioni, l’esposizione è assegnata all’operazione come cliente distinto;
c)
nei casi non contemplati alla lettera a) o b), l’esposizione è assegnata al cliente ignoto.
3. L’ente che non è in grado di distinguere le esposizioni sottostanti dell’operazione assegna il valore complessivo delle sue esposizioni all’operazione come segue:
a)
se il valore complessivo non supera lo 0,25 % del suo capitale ammissibile, il valore complessivo dell’esposizione è assegnato all’operazione come cliente distinto;
b)
nei casi non contemplati alla lettera a), il valore complessivo dell’esposizione è assegnato al cliente ignoto.
4. Ai fini dei paragrafi 1 e 2, l’ente controlla dette operazioni periodicamente, a cadenza almeno mensile, per verificare se le esposizioni sottostanti abbiano subito variazioni nella composizione e nella percentuale relativa.
Articolo 7
Struttura dell’operazione come esposizione aggiuntiva
1. Non costituisce fonte di esposizione aggiuntiva la struttura dell’operazione che soddisfa entrambe le condizioni seguenti:
a)
la struttura legale e operativa dell’operazione è costruita in modo da impedire al gestore dell’operazione o al terzo di ridirigere i flussi di cassa da essa derivanti verso persone che, in base ai termini dell’operazione, non hanno diritto a riceverli;
b)
i termini dell’operazione non impongono all’emittente, né a chiunque altro, di corrispondere all’ente un pagamento che si aggiunge ai flussi di cassa derivanti dalle attività sottostanti o li anticipa.
2. È considerata soddisfatta la condizione del paragrafo 1, lettera a), quando l’operazione ha una delle forme seguenti:
a)
OICVM di cui all’articolo 1, paragrafo 2, della direttiva 2009/65/CE;
b)
organismo stabilito in un paese terzo che conduce attività analoghe a quelle di un OICVM ed è soggetto a vigilanza a norma di atti legislativi dell’Unione o della normativa di un paese terzo nel quale si applicano una legislazione e un sistema di vigilanza almeno equivalenti a quelli vigenti nell’Unione per gli OICVM.
Articolo 8
Entrata in vigore
Il presente regolamento entra in vigore il ventesimo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
Fatto a Bruxelles, il 2 ottobre 2014