РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 912/2014 НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 23 юли 2014 година
за създаване на рамка за уредбата на финансовата отговорност, свързана с арбитражните съдилища за уреждане на спорове между инвеститор и държава, учредени по силата на международни споразумения, по които Европейският съюз е страна
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 207, параграф 2 от него,
като взеха предвид предложението на Европейската комисия,
след предаване на проекта на законодателния акт на националните парламенти,
в съответствие с обикновената законодателна процедура (1),
като имат предвид, че:
(1)
С влизането в сила на Договора от Лисабон преките чуждестранни инвестиции попадат в списъка с тематични области в обхвата на общата търговска политика. В съответствие с член 3, параграф 1, буква д) от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС) Съюзът разполага с изключителна компетентност в областта на общата търговска политика и може да бъде страна по международни споразумения, включващи разпоредби относно преки чуждестранни инвестиции.
(2)
В споразуменията, в които се предвижда защита на инвестициите, може да бъде включен механизъм за уреждане на споровете между инвеститор и държава, който позволява на инвеститорите от трети държави да предявяват искове срещу държавата, в която са направили инвестиции. При производствата за уреждане на спорове между инвеститор и държава може да се стигне до постановяване на арбитражно решение за плащане на парично обезщетение. Освен това при всеки такъв случай неизбежно ще възникнат значителни разходи за провеждането на арбитража, както и разходи за защита.
(3)
Международната отговорност за третиране, което е предмет на производство за уреждане на спорове, следва разпределението на областите на компетентност между Съюза и държавите членки. Като следствие от това Съюзът по принцип е отговорен за защитата на всички искове, предявени за нарушаване на правилата, предвидени в споразумение, което попада в обхвата на изключителната компетентност на Съюза, независимо от това дали съответното третиране е от страна на Съюза или от страна на държава членка.
(4)
Споразуменията на Съюза следва да предоставят на чуждестранните инвеститори същото високо ниво на защита, каквото правото на Съюза и основните принципи, общи за правото на държавите членки, предоставят на инвеститорите от Съюза, но не и по-високо ниво на защита от това. Споразуменията на Съюза следва да гарантират, че законодателните правомощия на Съюза и правото му да регулира се зачитат и са осигурени.
(5)
Когато Съюзът, в качеството си на образувание, което има правосубектност, носи международна отговорност за третиране, в рамките на международното право от него се очаква да плати всички суми, които е осъден да плати по силата на арбитражно решение и да поеме разноските по спора. Сумите, които е осъден да плати по силата на арбитражно решение обаче могат потенциално да произтичат както от третиране от страна на Съюза, така и от третиране от страна на държава членка. Поради това не би било справедливо присъдените с арбитражно решение суми и разноските за арбитража да се поемат от бюджета на Съюза, когато третирането е от страна на държава членка, освен ако въпросното третиране не се изисква от правото на Съюза. Следователно е необходимо въз основа на критерии, определени в настоящия регламент, финансовата отговорност да бъде разпределена между самия Съюз и държавата членка, отговорна за третирането, като това бъде уредено в рамките на правото на Съюза.
(6)
В резолюцията си от 6 април 2011 г. относно бъдещата европейска политика в областта на международните инвестиции Европейският парламент изрично призова за създаването на механизма, предвиден в настоящия регламент. Освен това в заключенията си относно цялостната европейска политика в областта на международните инвестиции от 25 октомври 2010 г. Съветът поиска от Комисията да проучи този въпрос.
(7)
Финансовата отговорност следва да се поеме от образуванието, отговорно за третирането, за което е установено несъответствие с приложимите разпоредби на споразумението. Поради това самият Съюз следва да поема финансовата отговорност, когато съответното третиране е от страна на институция, орган, служба или агенция на Съюза. Съответната държава членка следва да поема финансовата отговорност, когато съответното третиране е от страна на тази държава членка. Когато обаче държавата членка действа така, както се изисква от правото на Съюза, например като транспонира приета от Съюза директива, финансовата отговорност следва да се поеме от самия Съюз, доколкото съответното третиране се изисква от правото на Съюза. В регламента следва също да се предвиди възможността даден случай да се отнася едновременно до третиране от страна на държава членка и до третиране, което се изисква от правото на Съюза и следва да обхваща всички действия, предприети от държавите членки и от Съюза. В този случай държавата членка и Съюзът следва да поемат финансовата отговорност за специфичното третиране от тяхна страна.
(8)
Когато даден спор се отнася изключително до третиране от страна на институциите, органите, службите или агенциите на Съюза, винаги като ответник следва да се явява Съюзът, така че в съответствие с посочените по-горе критерии той да поема потенциалната финансова отговорност, произтичаща от спора.
(9)
Когато дадена държава членка поема потенциалната финансова отговорност, произтичаща от спор, е справедливо и уместно, същата тази държава членка да се яви като ответник, за да може да защити начина, по който е третирала инвеститора. Разпоредбите, предвидени в настоящия регламент, имат за цел да гарантират, че бюджетът на Съюза и нефинансовите ресурси на Съюза няма да бъдат обременявани, дори и временно, с разноски по спора или със суми, които съответната държава членка е осъдена да плати по силата на арбитражно решение.
(10)
Независимо от това държавите членки могат да предпочетат при този вид спорове Съюзът да се яви като ответник например по съображения за техническа компетентност. Поради това държавите членки следва да имат възможност да откажат да се явят като ответник, без това да засяга тяхната финансова отговорност.
(11)
С цел да се гарантира подобаваща защита на интересите на Съюза от съществено значение е, при извънредни обстоятелства, ответник да бъде Съюзът при спорове относно третиране от страна на държава членка. Тези обстоятелства се ограничават до случаи, в които спорът касае и третиране от страна на Съюза, в които е ясно, че третирането от страна на дадена държава членка се изисква от правото на Съюза и случаи в които подобно третиране се оспорва в свързан иск срещу Съюза пред Световната търговска организация (СТО), когато е била създадена експертна група и искът засяга същия конкретен правен въпрос и е необходимо да се гарантира последователност на аргументацията по делото, висящо пред СТО.
(12)
Когато Съюзът се явява като ответник по дела, свързани с мерки на държава членка, Комисията следва да провежда неговата защита по начин, който защитава финансовите интереси на съответната държава членка.
(13)
Решенията дали ответник ще бъде Съюзът или държава членка следва да се вземат въз основа на уредбата, предвидена в настоящия регламент. Целесъобразно е Комисията да информира незабавно Европейския парламент и Съвета за начина, по който се прилага уредбата.
(14)
В настоящия регламент следва да се предвидят някои практически разпоредби във връзка с воденето на арбитражни производства при спорове относно третиране от страна на държава членка. Тези разпоредби следва да целят възможно най-доброто администриране на производството по спора, като същевременно осигуряват спазване на задължението за лоялно сътрудничество, посочено в член 4, параграф 3 от Договора за Европейския съюз (ДЕС), и защита и гаранции за интересите на съответната държава членка.
(15)
Когато Съюзът се явява като ответник, тези разпоредби следва да предвиждат много тясно сътрудничество, включително бързото уведомяване за всички съществени процесуални стъпки, предоставянето на документи от значение, чести консултации и участие в състава на делегацията за производството.
(16)
Когато държава членка се явява като ответник, е целесъобразно, в съответствие със задължението за лоялно сътрудничество, посочено в член 4, параграф 3 от ДЕС, тя да информира Комисията за развитието по делото, и по-конкретно да гарантира своевременно уведомяване за всички съществени процесуални стъпки, предоставянето на документи от значение, чести консултации и участие в състава на делегацията за производството. Целесъобразно е също на Комисията да се осигури адекватна възможност да установи евентуалните правни въпроси или други аспекти от интерес за Съюза, повдигнати в хода на спора.
(17)
Без да се засяга резултатът от арбитражното производство, дадена държава членка следва да може по всяко време да приеме да понесе финансовата отговорност, в случай че трябва да бъде изплатено обезщетение. В такъв случай държавата членка и Комисията следва да могат да се договорят за периодично плащане на разноските и за плащане на евентуалните обезщетения. Приемането на финансовата отговорност не означава, че държавата членка счита предявения в рамките на спора иск за основателен. В такъв случай Комисията следва да може да приеме решение, с което изисква от държавата членка да осигури поемането на такива разноски. В случай че арбитражният съд присъди плащането на разноските на Съюза, Комисията следва да гарантира, че на съответната държава членка незабавно се възстановяват направените авансови плащания за разноските.
(18)
В някои случаи може да бъде уместно да се постигне спогодба с цел избягване на скъпо струващ и ненужен арбитраж. Необходимо е да се установи процедура за постигането на такива спогодби. Тази процедура следва да позволи на Комисията, като действа в съответствие с процедурата по разглеждане, да реши със спогодба спор, свързан с финансовата отговорност на Съюза, когато това е в интерес на Съюза. Когато случаят касае също третиране от страна на държава членка, е целесъобразно Съюзът да може да реши спор със спогодба, единствено ако това няма да има никакви финансови или бюджетни последици за съответната държава членка. В такива случаи е целесъобразно Комисията и съответната държава членка да работят в тясно сътрудничество и да провеждат редовни консултации помежду си. Държавата членка следва да има свободата по всяко време да реши спора със спогодба, при условие че приеме пълната финансова отговорност и при условие че спогодбата е в съответствие с правото на Съюза.
(19)
Когато с арбитражно решение Съюзът е осъден да плати суми, те следва незабавно да бъдат изплатени. Действията за плащането на присъдените с арбитражно решение суми следва да се предприемат от Комисията, освен в случаите, когато дадена държава членка вече е приела финансовата отговорност.
(20)
Комисията следва да провежда интензивни консултации със съответната държава членка с цел постигане на договореност относно разпределянето на финансовата отговорност. Когато Комисията определи, че отговорността е на дадена държава членка, но държавата членка не приема определеното от Комисията, последната следва да плати присъдените с арбитражно решение суми, като тя следва също да приеме решение с адресат държавата членка, в което да изиска от нея да плати съответните суми в полза на бюджета на Съюза, ведно с приложимите лихви. Дължимата лихва е лихвата, определена съгласно член 78, параграф 4 от Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета (2). В случаите, в които дадена държава членка счита, че решението не отговаря на критериите, определени в настоящия регламент, тя може да се позове на член 263 от ДФЕС.
(21)
Бюджетът на Съюза следва да покрива разходите, произтичащи от споразумения, включващи разпоредби относно преки чуждестранни инвестиции, по които Съюзът е страна и които предвиждат производства за уреждане на спорове между инвеститор и държава. Когато съгласно настоящия регламент държави членки носят финансова отговорност, Съюзът следва да може да събере вноските на съответната държава членка преди да направи съответния разход или да направи съответния разход и съответната държава членка да му възстанови сумата след това. Използването и на двата механизма за бюджетно третиране следва да бъде възможно, в зависимост от това какво е практически осъществимо, по-специално с оглед на времето. И при двата механизма вноските на съответната държавата членка или възстановените от нея суми следва да се третират като вътрешни целеви приходи на бюджета на Съюза. Бюджетните кредити, които възникват от тези вътрешни целеви приходи, следва не само да покриват съответните разходи, но и с тях да могат да се възстановяват други пера от бюджета на Съюза, от които са били осигурени първоначалните бюджетни кредити за извършване на съответното плащане съгласно втория механизъм.
(22)
За да се гарантират еднакви условия за изпълнението на настоящия регламент, на Комисията следва да бъдат предоставени изпълнителни правомощия.
(23)
Изпълнителните правомощия, свързани с член 9, параграфи 2 и 3, член 13, параграф 1, член 14, параграф 8, член 15, параграф 3 и член 16, параграф 3, следва да се упражняват в съответствие с Регламент (ЕС) № 182/2011 на Европейския парламент и на Съвета (3).
(24)
За приемането на решения относно явяването на Съюза като ответник съгласно член 9, параграф 2 следва да се прилага процедурата по консултиране, при положение че в тези случаи е необходимо Съюзът да поеме защитата, но че това все пак подлежи на контрол от страна на държавите членки. За приемането на решения относно решаването на спорове със спогодба в съответствие с член 15, параграф 3 следва да се прилага процедурата по консултиране, при положение че тези решения ще окажат в най-лошия случай само временно въздействие върху бюджета на Съюза, тъй като от съответната държава членка ще се изисква да поеме всякаква произтичаща от спора финансова отговорност, а също и поради наличието на подробните критерии, предвидени в настоящия регламент, относно приемливостта на такива спогодби,
ПРИЕХА НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
ГЛАВА I
ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
Член 1
Обхват
1. Без да засяга разделението на областите на компетентност, установено с ДФЕС, настоящият регламент се прилага при производства за уреждане на спорове между инвеститор и държава, водени по силата на споразумение, по което Съюзът е страна, или Съюзът и неговите държави членки са страни, и които са образувани по инициатива на ищец от трета държава. По-конкретно, приемането и прилагането на настоящия регламент не засяга разграничаването на областите на компетентност, установено в Договорите, включително по отношение на третирането от страна на държавите членки или на Съюза и оспорено от ищец в производство за уреждане на спор между инвеститор и държава, водено по силата на споразумение.
2. Комисията публикува с информационна цел в Официален вестник на Европейския съюз списък на споразуменията, попадащи в обхвата на настоящия регламент, и го поддържа актуален.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„споразумение“ означава международно споразумение, включващо разпоредби относно преки чуждестранни инвестиции, по което Съюзът е страна, или Съюзът и неговите държави членки са страни, и което предвижда производство за уреждане на спорове между инвеститор и държава;
б)
„разноски за арбитража“ означава таксите и разходите на арбитражния съд и арбитражната институция, разходите за представителство и разноските, присъдени на ищеца от арбитражния съд, например разходи за превод, разходи за правен и икономически анализ и други разходи, свързани с арбитражното производство;
в)
„спор“ означава иск, който е предявен срещу Съюза или държава членка от ищец съгласно споразумение и който ще бъде решен от арбитражен съд;
г)
„производство за уреждане на спорове между инвеститор и държава“ означава предвиден в споразумение механизъм, чрез който ищецът може да предяви иск срещу Съюза или държава членка;
д)
„държава членка“ означава една или няколко държави членки на Европейския съюз;
е)
„съответната държава членка“ означава държавата членка, от страна на която е третирането, за което се твърди, че е в нарушение на споразумението;
ж)
„финансова отговорност“ означава задължение да се заплати определена парична сума, присъдена с арбитражно решение или договорена в рамките на спогодба, която включва и разноските за арбитража;
з)
„спогодба“ означава всяко споразумение между Съюза или държава членка - или и Съюза, и държава членка - от една страна, и ищеца, от друга, при което ищецът приема да не предявява исковете си в замяна на плащането на парична сума или действие, различно от плащането на пари, включително когато спогодбата е възпроизведена в решение на арбитражен съд;
и)
„арбитражен съд“ означава всяко лице или орган, определен по силата на споразумение да решава спорове между инвеститор и държава;
й)
„ищец“ означава всяко физическо или юридическо лице, което съгласно споразумение може да предяви иск за уреждане на спор между инвеститор и държава, или всяко физическо или юридическо лице, на което законно е преотстъпено правото на иск на ищеца във връзка със споразумението;
к)
„правото на Съюза“ означава ДФЕС и ДЕС, както и всички правни актове на Съюза, посочени в член 288, втори, трети и четвърти параграфи от ДФЕС, и всички международни споразумения, по които Съюзът е страна или по които Съюзът и неговите държави членки са страни; единствено за целите на настоящия регламент „правото на Съюза“ не означава разпоредбите относно защитата на инвестициите в споразумението;
л)
„изисквано от правото на Съюза“ се отнася до третиране, при което съответната държава членка е могла да избегне предполагаемото нарушение на споразумението, единствено ако не изпълни задължение съгласно правото на Съюза, например в случаите, когато няма право на собствена преценка или свобода на преценка по отношение на резултата, който трябва да се постигне.
ГЛАВА II
РАЗПРЕДЕЛЕНИЕ НА ФИНАНСОВАТА ОТГОВОРНОСТ
Член 3
Критерии за разпределяне
1. Финансовата отговорност, произтичаща от спор в рамките на дадено споразумение, се разпределя в съответствие със следните критерии:
а)
Съюзът поема финансовата отговорност, произтичаща от третиране от страна на институциите, органите, службите или агенциите на Съюза;
б)
съответната държава членка поема финансовата отговорност, произтичаща от третиране от страна на тази държава членка;
в)
като изключение от буква б) Съюзът поема финансовата отговорност, произтичаща от третиране от страна на дадена държава членка, когато правото на Съюза е изисквало такова третиране.
Независимо от първа алинея, буква в), когато съответната държава членка е длъжна да действа съгласно правото на Съюза, за да отстрани несъответствие с правото на Съюза на предходен акт, същата държава членка поема финансовата отговорност, освен в случаите, когато предходният акт е бил задължителен съгласно правото на Съюза.
2. Когато това е предвидено в настоящия регламент, Комисията приема решение, с което определя финансовата отговорност на съответната държава членка в съответствие с критериите, предвидени в параграф 1. За това решение се уведомяват Европейския парламент и Съвета.
3. Независимо от параграф 1 от настоящия член съответната държава членка поема финансовата отговорност, когато:
а)
е приела потенциалната финансова отговорност в съответствие с член 12, или
б)
сключва спогодба съгласно член 15.
4. Без да се засяга параграф 1 от настоящия член, Съюзът поема финансовата отговорност, когато се явява ответник съгласно член 4.
ГЛАВА III
РАЗГЛЕЖДАНЕ НА СПОРОВЕ
РАЗДЕЛ 1
Разглеждане на спорове относно третиране от страна на Съюза
Член 4
Третиране от страна на Съюза
1. Съюзът се явява ответник в случаите, в които спорът се отнася до третиране от страна на институциите, органите, службите или агенциите на Съюза.
2. Когато Комисията получи от ищеца искане за консултации или уведомление, с което ищецът заявява намерението си да започне арбитражно производство в съответствие с дадено споразумение, тя незабавно уведомява Европейския парламент и Съвета.
РАЗДЕЛ 2
Разглеждане на спорове при третиране от страна на държава членка
Член 5
Третиране от страна на държава членка
Настоящият раздел се прилага по отношение на спорове, които изцяло или отчасти се отнасят до третиране от страна на държава членка.
Член 6
Сътрудничество и консултации между Комисията и съответната държава членка
1. Комисията и съответната държава членка предприемат всички необходими мерки за защита и опазване на интересите на Съюза и на съответната държава членка в съответствие с принципа на лоялно сътрудничество, посочен в член 4, параграф 3 от ДЕС.
2. Комисията и съответната държава членка започват консултации относно уреждането на спорове съгласно настоящия регламент, като вземат предвид всички срокове, предвидени в настоящия регламент и в съответното споразумение, и обменят помежду си друга информация, когато е целесъобразно за разглеждането на спорове.
Член 7
Искане за консултации
1. Когато Комисията получи от ищеца искане за консултации в съответствие с дадено споразумение, тя незабавно уведомява съответната държава членка. Когато държава членка е узнала за съществуването на искане за консултации или е получила такова искане, тя незабавно информира Комисията за това.
2. В състава на делегацията на Съюза за консултациите влизат представители на съответната държава членка и на Комисията.
3. Съответната държава членка и Комисията незабавно си предоставят цялата информация, която може да има отношение към случая.
4. Комисията уведомява Европейския парламент и Съвета за всяко такова искане за консултации.
Член 8
Уведомление за намерение за започване на арбитражно производство
1. Когато Комисията получи уведомление от ищеца, с което той заявява намерението си да започне арбитражно производство, в съответствие с дадено споразумение, тя незабавно уведомява съответната държава членка. Когато ищец заяви намерението си да започне арбитражно производство срещу Съюза или държава членка, Комисията в рамките на 15 работни дни от получаването на уведомлението съобщава на Европейския парламент и Съвета името на ищеца, разпоредбите от споразумението, за които се твърди, че са нарушени, засегнатия икономически сектор, третирането, за което се твърди, че е в нарушение на споразумението, и размера на исканото обезщетение за вреди.
2. Когато държава членка получи уведомление, с което ищецът заявява намерението си да започне арбитражно производство, тя незабавно уведомява Комисията за това.
3. Комисията съобщава на Европейския парламент и на Съвета за всяко такова уведомление за намерение за започване на арбитражно производство.
Член 9
Статут на ответник
1. Съответната държава членка се явява ответник, с изключение на случаите, когато възникне която и да е от следните ситуации:
а)
Комисията, след като проведе консултации по член 6, е взела решение съгласно параграфи 2 или 3 от настоящия член в срок от 45 дни от получаването на уведомлението, посочено в член 8; или
б)
държавата членка, след като проведе консултации по член 6, е потвърдила писмено пред Комисията намерението си да не се яви като ответник в срок от 45 дни от получаването на уведомлението, посочено в член 8.
Ако възникне някоя от посочените в букви а) или б) ситуации, като ответник се явява Съюзът.
2. Комисията посредством актове за изпълнение може да реши, въз основа на изчерпателен и балансиран основан на факти анализ и правна обосновка, предоставени на държавите членки в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 22, параграф 2, Съюзът да се яви като ответник, когато са налице едно или няколко от следните обстоятелства:
а)
Съюзът поема цялата или поне част от потенциалната финансова отговорност, произтичаща от спора, в съответствие с критериите, предвидени в член 3, или
б)
спорът се отнася също и до третиране от страна на институциите, органите, службите или агенциите на Съюза.
3. Комисията посредством актове за изпълнение може да реши, въз основа на изчерпателен и балансиран основан на факти анализ и правна обосновка, предоставени на държавите членки в съответствие с процедурата по разглеждане, посочена в член 22, параграф 3, Съюзът да се яви като ответник, когато подобно третиране се оспорва в свързан иск срещу Съюза пред СТО, когато вече е създадена експертна група и искът се отнася до същия правен въпрос, и когато е необходимо да се гарантира последователност на аргументацията по делото пред СТО.
4. Като действа съгласно настоящия член, Комисията гарантира, че посредством защитата на Съюза опазва финансовите интереси на съответната държава членка.
5. Веднага след получаване на уведомлението, посочено в член 8, Комисията и съответната държава членка започват консултации съгласно член 6 относно воденето на случая в съответствие с настоящия член. Комисията и съответната държава членка гарантират спазването на всички срокове, определени в споразумението.
6. Когато Съюзът се явява ответник в съответствие с параграфи 2 и 5, Комисията се консултира със съответната държава членка относно евентуално писмено становище или бележки преди завършването и предаването им. Представители на съответната държава членка, по искане на държавата членка и на нейни разноски, участват в състава на делегацията на Съюза във всяко заседание за разглеждане на спора и Комисията взема надлежно предвид интереса на държавата членка.
7. Комисията незабавно информира Европейския парламент и Съвета за всеки спор, по отношение на който е приложен настоящият член, и за начина на прилагането му.
Член 10
Водене на арбитражно производство от държава членка
1. Когато дадена държава членка се явява ответник, на всички етапи на спора, включително евентуална отмяна, обжалване или преразглеждане, държавата членка съгласно член 6:
а)
предоставя своевременно на Комисията необходимите документи, свързани с производството;
б)
информира своевременно Комисията за всички значими процесуални стъпки, и при отправено искане започва консултации с Комисията с оглед да вземе надлежно предвид всеки правен въпрос или всеки друг аспект на интереса на Съюза, засегнат в спора и отбелязан от Комисията в необвързващ писмен анализ, предоставен на съответната държава членка; и,
в)
разрешава на представители на Комисията, по нейно искане и на нейни разноски, да участват в състава на делегацията, представляваща държавата членка.
2. Комисията предоставя на държавата членка необходимите документи, отнасящи се до производството, с цел да осигури колкото е възможно по-ефективна защита.
3. След като бъде прието арбитражно решение, държавата членка информира Комисията. Комисията информира Европейския парламент и Съвета.
Член 11
Водене на арбитражно производство от Съюза
1. Съгласно член 6, следните разпоредби се прилагат в хода на цялото арбитражно производство, когато Съюзът се явява ответник се прилагат във всеки спор, по който държава членка би била задължена да поеме цялата или част от потенциалната финансова отговорност:
а)
Комисията предприема всички необходими мерки за защита и опазване на интересите на съответната държава членка;
б)
съответната държава членка оказва на Комисията необходимото съдействие във всеки един аспект;
в)
Комисията предоставя на съответната държава членка необходимите документи, отнасящи се до производството, информира държавата членка редовно за всички значими процесуални стъпки и започва консултации с държавата членка във всеки случай, когато съответната държава членка отправи такова искане, с цел да осигури колкото е възможно по-ефективна защита;
г)
Комисията и съответната държава членка подготвят защитата, като активно си сътрудничат помежду си; и
д)
в делегацията на Съюза за производството участват Комисията и представители на съответната държава членка, освен ако съответната държава членка не информира Комисията, че възнамерява да не участва в състава на делегацията на Съюза за производството.
2. Комисията информира редовно Европейския парламент и Съвета за хода на арбитражното производство, посочено в параграф 1.
Член 12
Приемане на потенциалната финансова отговорност от съответната държава членка, когато ответник е Съюзът
Когато Съюзът се явява ответник по спорове, по които дадена държава членка би била задължена да поеме цялата или част от потенциалната финансова отговорност, съответната държава членка може по всяко време да приеме потенциалната финансова отговорност, произтичаща от арбитража. За тази цел съответната държава членка и Комисията могат да постигнат договорености, касаещи, inter alia, следните въпроси:
а)
механизми за периодично плащане на разноските за арбитража;
б)
механизми за плащане на парични суми, които Съюзът е осъден да заплати.
ГЛАВА IV
РЕШАВАНЕ СЪС СПОГОДБА НА СПОРОВЕ, ПО КОИТО СЪЮЗЪТ Е ОТВЕТНИК
Член 13
Решаване със спогодба на спорове относно третиране от страна на Съюза
1. Ако Комисията счита, че спогодбата по спор относно третиране изключително от страна на Съюза би била в интерес на Съюза, тя може да приеме акт за изпълнение, с който да одобри спогодбата. Този акт за изпълнение се приема в съответствие с процедурата по разглеждане, посочена в член 22, параграф 3.
2. Ако спогодбата потенциално включва действия, различни от плащането на парична сума, се прилагат съответните процедури за такива действия.
Член 14
Решаване със спогодба на спорове относно третиране изцяло или отчасти, от страна на държава членка, при които спогодбата е по искане на Съюза
1. Когато Съюзът е ответник по спор относно третиране, независимо дали е изцяло или отчасти, от страна на държава членка, и Комисията счита, че решаването на спора със спогодба би било във финансов интерес на Съюза, Комисията най-напред се консултира със съответната държава членка съгласно член 6. Провеждането на такива консултации с Комисията може да стане и по инициатива на държавата членка.
2. Ако Комисията и съответната държава членка постигнат съгласие спорът да бъде решен със спогодба, съответната държава членка се стреми да постигне договореност с Комисията, в която да определи необходимите за договарянето и изпълнението на спогодбата елементи.
3. Когато Съюзът е ответник по спор, при който държава членка би понесла финансова отговорност, но който не е свързан с финансова отговорност на Съюза, единствено съответната държава членка може да поиска решаване на спора със спогодба съгласно член 15.
4. Когато Съюзът е ответник съгласно член 9, параграф 1, буква б), Комисията може, след като проведе консултации по член 6, параграф 1, да вземе решение за решаване на спора със спогодба, когато спогодбата е във финансов интерес на Съюза. При вземане на това решение Комисията представя изчерпателен и балансиран, основан на факти анализ и правна обосновка, които доказват финансовите интереси на Съюза.
5. Когато Съюзът е ответник по спор съгласно член 9, параграф 2, който е свързан с финансова отговорност единствено за Съюза, но не и за държава членка, Комисията може да вземе решение за решаване на спора със спогодба.
6. Когато Съюзът е ответник по спор съгласно член 9, параграф 2, който е свързан с финансова отговорност както за Съюза, така и за държава членка, Комисията не може да реши спора със спогодба без съгласието на съответната държава членка. Съответната държава членка може да представи изчерпателен анализ на въздействието от предлаганата спогодба върху финансовите ѝ интереси. Ако държавата членка не се съгласи спорът да бъде решен чрез спогодба, Комисията все пак може да реши да сключи спогодба, при условие че спогодбата не поражда финансови или бюджетни последици за съответната държава членка въз основа на изчерпателен и балансиран, основан на факти анализ и правна обосновка, отчитайки анализа на държавата членка и доказвайки финансовите интереси на Съюза и на съответната държава членка. В този случай член 19 не се прилага.
7. Условията на спогодбата съгласно параграфи 4, 5 и 6 не включват действия от страна на съответната държава членка, различни от плащането на парична сума.
8. Всяка спогодба по настоящия член подлежи на одобряване посредством актове за изпълнение. Тези актове за изпълнение се приемат в съответствие с процедурата по разглеждане, посочена в член 22, параграф 3.
Член 15
Решаване със спогодба на спорове относно третиране, единствено от страна на държава членка, при които спогодбата е по искане на държавата членка
1. Когато Съюзът е ответник по спор, който се отнася изключително до третиране от страна на държава членка, съответната държава членка може да предложи спорът да бъде решен със спогодба, когато:
а)
съответната държава членка приеме всякаква потенциална финансова отговорност, произтичаща от решаването на спора със спогодба;
б)
спогодбата, с която се решава спорът, подлежи на принудително изпълнение единствено по отношение на съответната държава членка; както и
в)
условията на спогодбата са съвместими с правото на Съюза.
2. Комисията и съответната държава членка провеждат консултации, за да оценят намерението на държавата членка да реши спора със спогодба.
3. Съответната държава членка уведомява Комисията за проекта на условията на спогодбата. Проектът на условията на спогодбата се счита за приет от Комисията, освен ако в срок от 90 дни след датата, на която е била уведомена за проекта на условията на спогодбата от държавата членка, Комисията не реши друго посредством акт за изпълнение, приет в съответствие с посочената в член 22, параграф 2 процедура по консултиране, на основание, че проектът за спогодба не отговаря на всички условия, посочени в параграф 1 от настоящия член. Ако проектът за спогодба бъде приет, Комисията предприема всички необходими стъпки, за да приведе в действие условията на спогодбата.
Член 16
Решаване на спорове със спогодба относно третиране отчасти от страна на държава членка, при които спогодбата е по искане на същата държава членка
1. Когато Съюзът е ответник по спор относно третиране, което е отчасти от страна на държава членка, и държавата членка счита, че решаването на спора със спогодба би било в неин финансов интерес, тя най-напред се консултира с Комисията съгласно член 6.
2. Ако Комисията и съответната държава членка постигнат съгласие спорът да бъде решен със спогодба, съответната държава членка се стреми да постигне договореност с Комисията, в която да определи необходимите за договарянето и изпълнението на спогодбата елементи.
3. Ако Комисията не е съгласна спорът да се разреши със спогодба, тя може да реши, въз основа на изчерпателен и балансиран, основан на факти анализ и правна обосновка, предоставени на държавите членки, посредством акт за изпълнение да се откаже от спогодба. Този акт за изпълнение се приема в съответствие с процедурата по разглеждане, посочена в член 22, параграф 3.
ГЛАВА V
ПЛАЩАНЕ НА СУМИ, ПРИСЪДЕН И С ВЛЕЗЛИ В СИЛА АРБИТРАЖНИ РЕШЕНИЯ ИЛИ СПОГОДБИ
Член 17
Обхват
Настоящата глава се прилага, когато ответник по спора е Съюзът.
Член 18
Процедура за плащане на суми, присъдени с арбитражно решение или спогодба
1. Ищец, на когото в съответствие с дадено споразумение е била присъдена сума, с влязло в сила арбитражно решение, може да поиска от Комисията да плати сумата. Комисията изплаща присъдената с арбитражното решение сума, освен в случаите, когато съответната държава членка е приела финансовата отговорност съгласно член 12, като в този случай държавата членка плаща присъдената с арбитражното решение сума.
2. В случаите когато спогодба по член 13 или член 14 не е възпроизведена в арбитражно решение, ищецът може да представи на Комисията искане за плащане на сумата, за която е постигната спогодба. Комисията плаща сумата, за която е постигната спогодба, в рамките на съответните срокове, определени в споразумението.
Член 19
Процедура, приложима в случаите, когато не е постигнато съгласие по отношение на финансовата отговорност
1. Когато в съответствие с член 9 Съюзът се явява ответник и Комисията счита, че сумата, присъдена с арбитражно решение или за която е постигната спогодба, или разноските за арбитража следва да бъдат платени, отчасти или изцяло, от съответната държава членка въз основа на критериите, посочени в член 3, параграф 1, се прилага процедурата, определена в параграфи 2-5 от настоящия член.
2. Комисията и съответната държава членка започват незабавно консултации, за да постигнат съгласие относно финансовата отговорност на съответната държава членка и тази на Съюза, в зависимост от случая.
3. В срок от три месеца от получаване от Комисията на искането за плащане на сумата, присъдена с арбитражно решение или за която е постигната спогодба, или разноските за арбитража, Комисията приема решение, чийто адресат е съответната държава членка, в което определя сумата, която трябва да бъде платена от тази държава членка. Комисията уведомява Европейския парламент и Съвета за това решение и за финансовата му обосновка.
4. Освен в случаите, когато в срок от два месеца от влизането в сила на решението, посочено в параграф 3, съответната държава членка възрази срещу решението на Комисията, съответната държава членка, в рамките на шест месеца след решението на Комисията, възстановява в бюджета на Съюза изплатената сума, присъдена с арбитражно решение или за която е постигната спогодба или разноските за арбитража. Съответната държава членка дължи всички изискуеми лихви, като за тях се прилага ставката, приложима за другите дължими на бюджета на Съюза суми.
5. Ако съответната държава членка възрази и Комисията не е съгласна с възражението на държавата членка, Комисията в срок от шест месеца от получаване на възражението на държавата членка приема решение, с което изисква от съответната държава членка да възстанови платената от Комисията сума, ведно с лихвите по ставката, приложима за другите дължими по отношение на бюджета на Съюза суми..
6. Решенията на Комисията съгласно параграфи 3 и 5 се публикуват в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 20
Авансово плащане на разноските за арбитража
1. Комисията може да приеме решение, с което изисква от съответната държава членка да направи авансови финансови вноски в бюджета на Съюза по отношение на предвиждани или вече направени разноски за арбитража. Такова решение относно финансовите вноски е пропорционално предвид критериите по член 3.
2. Доколкото арбитражният съд е отсъдил разноските за арбитража да бъдат изплатени на Съюза, а съответната държава членка е правила периодични плащания на разноски за арбитража, Комисията гарантира, че равностойността на сумите по тези плащания ще бъде преведена на държавата членка, направила авансовите плащания, ведно с лихвите по ставката, приложима за другите дължими на бюджета на Съюза суми.
Член 21
Плащане от страна на държава членка
Сумите, които се възстановяват на държава членка, или сумите, които тя изплаща към бюджета на Съюза във връзка с плащането на сума, присъдена с арбитражно решение или за която е постигната спогодба, или за покриване на разноски за арбитража, включително посочените в член 20, параграф 1 от настоящия регламент, се считат за вътрешни целеви приходи по смисъла на член 21, параграф 4 от Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012. Те могат да бъдат използвани за покриване на разходи, произтичащи от споразумения, сключени по силата на член 218 от ДФЕС и предвиждащи производства за уреждане на спорове между инвеститор и държава, или за възстановяване на бюджетни кредити, предоставени първоначално за покриване плащането на суми, присъдени с арбитражно решение, или за които е постигната спогодба, или на разноски за арбитража.
ГЛАВА VI
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 22
Процедура на комитет
1. Комисията се подпомага от Комитетa по инвестиционните споразумения, създаден с Регламент (ЕС) № 1219/2012 на Европейския парламент и на Съвета (4). Този комитет е комитет по смисъла на Регламент (ЕС) № 182/2011.
2. При позоваване на настоящия параграф се прилага член 4 от Регламент (ЕС) № 182/2011.
3. При позоваване на настоящия параграф се прилага член 5 от Регламент (ЕС) № 182/2011.
Член 23
Доклад и преглед
1. Комисията редовно представя на Европейския парламент и на Съвета подробен доклад относно прилагането на настоящия регламент. Този доклад съдържа всякаква информация от значение, включително списък на исковете срещу Съюза или държавите членки, свързаните производства и решения и финансовите последици за бюджета на Съюза. Първият доклад се представя до 18 септември 2019 г. Следващите доклади се представят на всеки три години след това.
2. Всяка година Комисията представя на Европейския парламент и на Съвета списък на исканията за консултации, отправени от ищци, исковете и арбитражните решения.
3. Комисията може също така заедно с доклада, посочен в параграф 1, да представи предложение до Европейския парламент и до Съвета за изменение на настоящия регламент въз основа на своите констатации.
Член 24
Спорове по споразумения, сключени преди влизането в сила на настоящия регламент
По отношение на спорове по споразумения, обхванати от член 1 и сключени преди 17 септември 2014 г., настоящият регламент се прилага единствено спрямо спорове, при които искът за арбитраж е внесен след 17 септември 2014 г. и които касаят третиране, получено след 17 септември 2014 г.
Член 25
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 23 юли 2014 година.
REGOLAMENTO (UE) N. 912/2014 DEL PARLAMENTO EUROPEO E DEL CONSIGLIO
del 23 luglio 2014
che istituisce un quadro per la gestione della responsabilità finanziaria connessa ai tribunali per la risoluzione delle controversie investitore-Stato istituiti da accordi internazionali di cui l’Unione europea è parte
IL PARLAMENTO EUROPEO E IL CONSIGLIO DELL’UNIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea, in particolare l’articolo 207, paragrafo 2,
vista la proposta della Commissione europea,
previa trasmissione del progetto di atto legislativo ai parlamenti nazionali,
deliberando secondo la procedura legislativa ordinaria (1),
considerando quanto segue:
(1)
Con l’entrata in vigore del trattato di Lisbona, gli investimenti diretti esteri figurano nell’elenco delle materie attinenti alla politica commerciale comune. Conformemente all’articolo 3, paragrafo 1, lettera e), del trattato sul funzionamento dell’Unione europea (TFUE), l’Unione ha competenza esclusiva riguardo alla politica commerciale comune e può essere parte di accordi internazionali contenenti disposizioni sugli investimenti diretti esteri.
(2)
Gli accordi che prevedono la protezione degli investimenti possono comprendere un meccanismo per la risoluzione delle controversie investitore-Stato che permette agli investitori dei paesi terzi di intentare un’azione contro lo Stato sul cui territorio hanno effettuato gli investimenti. Un procedimento di risoluzione di una controversia investitore-Stato può concludersi con la concessione di un risarcimento pecuniario. Inoltre, procedimenti di questo tipo comportano inevitabilmente costi rilevanti di gestione dell’arbitrato così come spese di difesa.
(3)
La responsabilità internazionale per un trattamento oggetto di un procedimento di risoluzione delle controversie è determinata sulla base della ripartizione di competenze tra l’Unione e gli Stati membri. Di conseguenza, spetta in via di principio all’Unione la responsabilità della difesa nei procedimenti aventi per oggetto la violazione di regole di un accordo che rientrano nell’ambito della competenza esclusiva dell’Unione, indipendentemente dal fatto che il trattamento in questione sia messo in atto dall’Unione o da uno Stato membro.
(4)
È opportuno che gli accordi conclusi dall’Unione offrano agli investitori stranieri lo stesso elevato livello di protezione che il diritto dell’Unione e i principi generali comuni alle legislazioni degli Stati membri garantiscono agli investitori all’interno dell’Unione, ma non superiore. Gli accordi conclusi dall’Unione dovrebbero assicurare che i poteri legislativi e il diritto a regolamentare dell’Unione siano rispettati e salvaguardati.
(5)
Se la responsabilità internazionale per il trattamento messo in atto è dell’Unione in quanto entità dotata di personalità giuridica, essa è tenuta, in base al diritto internazionale, al pagamento del risarcimento e delle spese di giudizio in ogni controversia. Una condanna al risarcimento può tuttavia intervenire sia nel caso di un trattamento messo in atto dall’Unione, sia nel caso di un trattamento messo in atto da uno Stato membro. Non sarebbe quindi equo porre a carico del bilancio dell’Unione il pagamento dei risarcimenti e dei costi dell’arbitrato quando il trattamento è stato messo in atto da uno Stato membro, tranne nel caso in cui il trattamento in questione sia prescritto dal diritto dell’Unione. È di conseguenza necessario ripartire la responsabilità finanziaria, secondo il diritto dell’Unione, tra l’Unione stessa e lo Stato membro responsabile del trattamento messo in atto sulla base dei criteri stabiliti dal presente regolamento.
(6)
Nella sua risoluzione del 6 aprile 2011 sulla futura politica europea in materia di investimenti internazionali, il Parlamento europeo ha espressamente sollecitato la creazione del meccanismo previsto dal presente regolamento. Inoltre, nelle conclusioni del 25 ottobre 2010 su una politica globale degli investimenti internazionali, il Consiglio ha invitato la Commissione a esaminare la questione.
(7)
La responsabilità finanziaria dovrebbe essere attribuita all’entità responsabile del trattamento giudicato non conforme alle pertinenti disposizioni dell’accordo. È quindi l’Unione stessa che dovrebbe assumere la responsabilità finanziaria quando il trattamento in questione è messo in atto da un’istituzione, organo, ufficio o agenzia dell’Unione. Se il trattamento in questione è messo in atto da uno Stato membro, la responsabilità finanziaria è dello Stato membro in questione. Tuttavia, se lo Stato membro agisce in un modo prescritto dal diritto dell’Unione, ad esempio dando attuazione a una direttiva adottata dall’Unione, è l’Unione stessa a dover assumere la responsabilità finanziaria, nella misura in cui il trattamento in questione è prescritto dal diritto dell’Unione. Il presente regolamento dovrebbe altresì prevedere la possibilità che un procedimento riguardi sia un trattamento messo in atto da uno Stato membro, sia un trattamento prescritto dal diritto dell’Unione, e coprire tutte le azioni degli Stati membri e dell’Unione In tali casi, gli Stati membri e l’Unione dovrebbero assumere la responsabilità finanziaria del trattamento specifico messo in atto da ciascuna delle due parti.
(8)
L’Unione dovrebbe sempre agire in qualità di parte convenuta quando una controversia riguarda esclusivamente un trattamento messo in atto da istituzioni, organi, uffici o agenzie dell’Unione, così da assumere la responsabilità finanziaria potenziale risultante dalla controversia secondo i criteri di cui sopra.
(9)
Se uno Stato membro assume la potenziale responsabilità finanziaria risultante da una controversia, è equo e opportuno che tale Stato agisca in qualità di parte convenuta per difendere il trattamento che ha riservato all’investitore. I meccanismi stabiliti nel presente regolamento sono intesi a garantire che il bilancio e le risorse non finanziarie dell’Unione non siano gravati, neppure temporaneamente, dai costi della disputa o dal risarcimento che lo Stato membro interessato sia condannato a pagare.
(10)
Gli Stati membri possono preferire, tuttavia, che l’Unione agisca in qualità di parte convenuta in questo tipo di controversie, ad esempio per ragioni di competenza tecnica. Gli Stati membri dovrebbero quindi avere la possibilità di astenersi dall’agire in qualità di parte convenuta, ferma restando la loro responsabilità finanziaria.
(11)
Affinché gli interessi dell’Unione possano essere adeguatamente salvaguardati, è essenziale che, in circostanze eccezionali, sia l’Unione stessa ad agire in qualità di parte convenuta in controversie che riguardano un trattamento messo in atto da uno Stato membro. Tali circostanze si limitano ai casi in cui la controversia riguarda anche un trattamento messo in atto dall’Unione, in cui il trattamento messo in atto da uno Stato membro è prescritto dal diritto dell’Unione e in cui un trattamento analogo è contestato in un’azione correlata intentata contro l’Unione in sede di Organizzazione mondiale del commercio (OMC), se è stata costituita una commissione (panel) e l’azione riguarda la medesima specifica questione giuridica e se è necessario per assicurare un’argomentazione coerente del caso in sede di OMC.
(12)
Se l’Unione agisce in qualità di parte convenuta in casi che riguardano provvedimenti adottati da uno Stato membro, la Commissione dovrebbe provvedere alla difesa in modo tale da proteggere gli interessi finanziari dello Stato membro in questione.
(13)
È opportuno che le decisioni su chi debba agire in qualità di convenuto tra l’Unione o uno Stato membro siano prese nel quadro stabilito dal presente regolamento. È opportuno che la Commissione informi immediatamente il Parlamento europeo e il Consiglio del modo in cui tale quadro è applicato.
(14)
Il presente regolamento dovrebbe prevedere alcune modalità pratiche per la conduzione dei procedimenti arbitrali in controversie relative al trattamento messo in atto da uno Stato membro. Tali modalità dovrebbero permettere la migliore gestione possibile delle controversie e garantire il rispetto dell’obbligo di leale cooperazione, di cui all’articolo 4, paragrafo 3, del trattato sull’Unione europea (TUE) e la difesa e la tutela degli interessi dello Stato membro interessato.
(15)
Quando l’Unione agisce in qualità di parte convenuta, tali modalità dovrebbero prevedere una cooperazione molto stretta, comprendente la notifica immediata di ogni fase significativa della procedura, la fornitura di documenti pertinenti, consultazioni frequenti e la partecipazione alla delegazione nei procedimenti.
(16)
Quando è uno Stato membro ad agire in qualità di parte convenuta, è opportuno che, conformemente all’obbligo di leale cooperazione previsto dall’articolo 4, paragrafo 3, TUE, esso tenga informata la Commissione degli sviluppi del procedimento e, in particolare, assicuri un’informazione tempestiva su ogni fase significativa della procedura, la fornitura di documenti pertinenti, consultazioni frequenti e partecipazione alla delegazione nei procedimenti. È altresì opportuno che alla Commissione sia data un’adeguata possibilità di individuare eventuali questioni di diritto o qualsiasi altro elemento di interesse per l’Unione posto dalla controversia.
(17)
Fatto salvo il risultato del procedimento arbitrale, uno Stato membro dovrebbe essere in grado, in qualsiasi momento, di accettare di assumere la responsabilità finanziaria nel caso in cui debba essere pagato un risarcimento. In tal caso lo Stato membro e la Commissione dovrebbero poter concludere accordi per il pagamento periodico delle spese e per il pagamento del risarcimento. Tale accettazione non implica che lo Stato membro riconosca la fondatezza della richiesta di risarcimento oggetto della controversia. La Commissione dovrebbe, in un caso siffatto, poter adottare una decisione che imponga allo Stato membro di provvedere alle spese. Nel caso in cui il tribunale attribuisca a favore dell’Unione il pagamento delle spese, la Commissione dovrebbe disporre l’immediato rimborso allo Stato membro interessato di ogni anticipo sulle spese versato.
(18)
In alcuni casi può essere opportuno concludere una transazione per evitare un oneroso e inutile arbitrato. È necessario prevedere una procedura per la conclusione di tali transazioni, per mezzo della quale la Commissione, agendo secondo la procedura d’esame, possa comporre la controversia che comporta la responsabilità finanziaria dell’Unione, se questo è nell’interesse dell’Unione. Se la controversia riguarda anche il trattamento messo in atto da uno Stato membro, è opportuno che l’Unione possa comporre una controversia soltanto nel caso in cui la transazione non comporti ripercussioni finanziarie, né incidenza sul bilancio per lo Stato membro interessato. In tali casi, è opportuno che la Commissione e lo Stato membro interessato collaborino strettamente e si consultino. Lo Stato membro dovrebbe restare libero di comporre la controversia in qualsiasi momento, purché accetti la piena responsabilità finanziaria e la transazione sia compatibile con il diritto dell’Unione.
(19)
Se l’Unione è condannata a un risarcimento, tale risarcimento dovrebbe essere pagato senza indugio. La Commissione dovrebbe provvedere al relativo pagamento, a meno che uno Stato membro non abbia già accettato la responsabilità finanziaria.
(20)
La Commissione dovrebbe concertarsi strettamente con lo Stato membro interessato per raggiungere un accordo sulla ripartizione della responsabilità finanziaria. Se la Commissione stabilisce che la responsabilità è di uno Stato membro e lo Stato membro non accetta questa attribuzione, è opportuno che la Commissione provveda al pagamento del risarcimento, ma adotti altresì una decisione indirizzata allo Stato membro, con cui gli impone di versare al bilancio dell’Unione gli importi in questione, maggiorati dell’interesse applicabile. L’interesse da corrispondere dovrebbe essere calcolato in base all’articolo 78, paragrafo 4, del regolamento (UE, Euratom) n. 966/2012 del Parlamento europeo e del Consiglio (2). L’articolo 263 TFUE è applicabile nei casi in cui uno Stato membro ritenga che la decisione non risponda ai criteri di cui al presente regolamento.
(21)
Il bilancio dell’Unione dovrebbe coprire le spese risultanti da accordi contenenti disposizioni sugli investimenti diretti esteri dei quali l’Unione è parte e che prevedono la risoluzione delle controversie investitore-Stato. Se la responsabilità finanziaria, ai sensi del presente regolamento, è degli Stati membri, l’Unione dovrebbe avere la possibilità o di accumulare i contributi finanziari dello Stato membro interessato prima e dare esecuzione alle spese in seguito, o di dare esecuzione alle spese prima ed essere rimborsata dallo Stato membro interessato in seguito. Dovrebbe essere possibile utilizzare entrambi i meccanismi di trattamento di bilancio, in funzione della fattibilità, in particolare in termini di tempo. Per entrambi i meccanismi, i contributi o i rimborsi versati dallo Stato membro interessato dovrebbero essere trattati come entrate con destinazione specifica interna del bilancio dell’Unione. Gli stanziamenti risultanti da tali entrate dovrebbero non solo coprire le spese in questione, ma anche potere essere utilizzati per riapprovvigionare altre parti del bilancio dell’Unione dalle quali sono stati prelevati inizialmente gli stanziamenti per l’esecuzione delle spese in questione nell’ambito del secondo meccanismo.
(22)
Per garantire condizioni uniformi di attuazione del presente regolamento, dovrebbero essere conferite alla Commissione competenze di esecuzione.
(23)
Le competenze di esecuzione in relazione all’articolo 9, paragrafi 2 e 3, all’articolo 13, paragrafo 1, all’articolo 14, paragrafo 8, all’articolo 15, paragrafo 3, e all’articolo 16, paragrafo 3, dovrebbero essere esercitate nei modi previsti dal regolamento (UE) n. 182/2011 del Parlamento europeo e del Consiglio (3).
(24)
È opportuno seguire la procedura consultiva per l’adozione delle decisioni che prevedono che l’Unione agisca in qualità di parte convenuta ai sensi dell’articolo 9, paragrafo 2, dal momento che in tali casi è necessario il subentro dell’Unione nella difesa, ma ciò dovrebbe essere comunque soggetto al controllo degli Stati membri. Per l’adozione delle decisioni relative alla transazione delle controversie ai sensi dell’articolo 15, paragrafo 3, è opportuno seguire la procedura consultiva, dato che tali decisioni avranno al più un’incidenza solo temporanea sul bilancio dell’Unione, in quanto lo Stato membro interessato dovrà assumere ogni responsabilità finanziaria risultante dalla controversia, e in ragione dei criteri dettagliati stabiliti nel presente regolamento per l’ammissibilità di tali transazioni,
HANNO ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
CAPO I
DISPOSIZIONI GENERALI
Articolo 1
Ambito di applicazione
1. Fatta salva la ripartizione di competenze stabilita dal TFUE, il presente regolamento si applica ai procedimenti di risoluzione delle controversie investitore-Stato condotti in forza di un accordo di cui l’Unione è parte, o di cui l’Unione e i suoi Stati membri sono parti, e promossi da un ricorrente di un paese terzo. In particolare, l’adozione e l’applicazione del presente regolamento lascia impregiudicata la delimitazione delle competenze stabilita dai trattati, anche in relazione al trattamento messo in atto dagli Stati membri o dall’Unione e contestato da un ricorrente in un procedimento di risoluzione delle controversie investitore-Stato condotto in forza di un accordo.
2. A fini informativi, la Commissione pubblica nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea e tiene aggiornato un elenco degli accordi che rientrano nel campo di applicazione del presente regolamento.
Articolo 2
Definizioni
Ai fini del presente regolamento si intende per:
a) «accordo»: un accordo internazionale contenente disposizioni in materia di investimenti diretti esteri di cui l’Unione è parte, o di cui l’Unione e i suoi Stati membri sono parti, e che prevede un meccanismo di risoluzione delle controversie investitore-Stato;
b) «costi dell’arbitrato»: gli onorari e i costi del tribunale arbitrale, e dell’istituzione arbitrale nonché le spese di rappresentanza e le spese attribuite a favore del ricorrente dal tribunale arbitrale, quali i costi di traduzione, i costi relativi all’analisi giuridica ed economica e altri costi connessi con i procedimenti arbitrali;
c) «controversia»: un’azione legale intentata da un ricorrente nei confronti dell’Unione o di uno Stato membro in forza di un accordo e in merito alla quale si pronuncia un tribunale arbitrale;
d) «meccanismo di risoluzione delle controversie investitore-Stato»: un meccanismo previsto da un accordo, per mezzo del quale il ricorrente può intentare un’azione nei confronti dell’Unione o di uno Stato membro;
e) «Stato membro»: uno o più Stati membri dell’Unione europea;
f) «Stato membro interessato»: lo Stato membro che ha messo in atto il trattamento ritenuto incompatibile con l’accordo;
g) «responsabilità finanziaria»: l’obbligo di pagare un risarcimento pecuniario stabilito da un tribunale arbitrale o concordato nell’ambito di una transazione e comprendente i costi dell’arbitrato;
h) «transazione»: l’accordo concluso tra l’Unione o uno Stato membro o entrambi, da una parte, e un ricorrente, dall’altra, con cui quest’ultimo acconsente a recedere dall’azione legale in cambio del pagamento di una somma di denaro o di un’azione diversa dal pagamento in denaro; la transazione può essere registrata nella sentenza di un tribunale arbitrale;
i) «tribunale arbitrale»: la persona o l’organismo designato nell’ambito di un accordo, cui spetta statuire su una controversia investitore-Stato;
j) «ricorrente»: la persona fisica o giuridica che può promuovere un procedimento di risoluzione di una controversia investitore-Stato previsto da un accordo, o la persona fisica o giuridica che agisce legalmente in nome e per conto del ricorrente;
k) «diritto dell’Unione»: il TFUE e il TUE, nonché ogni atto giuridico dell’Unione citato all’articolo 288, secondo, terzo e quarto paragrafo TFUE, e ogni accordo internazionale di cui l’Unione è parte o l’Unione e i suoi Stati membri sono parti; ai soli fini del presente regolamento, per «diritto dell’Unione» non si intendono le disposizioni relative alla protezione degli investimenti previste nell’accordo;
l) «prescritto dal diritto dell’Unione»: il riferimento al trattamento in cui lo Stato membro interessato potrebbe aver evitato la presunta violazione dell’accordo solo non ottemperando a un obbligo prescritto dal diritto dell’Unione, come nel caso in cui detto Stato non disponga di discrezionalità o di margine di valutazione quanto al risultato da conseguire.
CAPO II
ATTRIBUZIONE DELLA RESPONSABILITÀ FINANZIARIA
Articolo 3
Criteri di attribuzione
1. La responsabilità finanziaria risultante da una controversia nell’ambito di un accordo è attribuita secondo i seguenti criteri:
a)
l’Unione assume la responsabilità finanziaria risultante dal trattamento messo in atto dalle istituzioni, dagli organi, uffici o agenzie dell’Unione;
b)
lo Stato membro interessato assume la responsabilità finanziaria risultante dal trattamento che esso ha messo in atto;
c)
in deroga alla lettera b), l’Unione assume la responsabilità finanziaria risultante dal trattamento messo in atto da uno Stato membro nel caso in cui tale trattamento sia prescritto dal diritto dell’Unione.
Nonostante il primo comma, lettera c), se lo Stato membro interessato è tenuto, in forza del diritto dell’Unione, ad agire per porre rimedio all’incompatibilità con il diritto dell’Unione di un precedente atto, esso assume la responsabilità finanziaria, a meno che tale precedente atto non sia stato prescritto dal diritto dell’Unione.
2. Nei casi previsti dal presente regolamento, la Commissione adotta una decisione che determina la responsabilità finanziaria dello Stato membro interessato secondo i criteri di cui al paragrafo 1. Il Parlamento europeo e il Consiglio sono informati di tale decisione.
3. Nonostante il paragrafo 1 del presente articolo, lo Stato membro interessato assume la responsabilità finanziaria:
a)
se ha accettato la responsabilità finanziaria potenziale ai sensi dell’articolo 12; o
b)
se conclude una transazione ai sensi dell’articolo 15.
4. Fatto salvo il paragrafo 1 del presente articolo, l’Unione assume la responsabilità finanziaria se agisce in qualità di parte convenuta in virtù dell’articolo 4.
CAPO III
CONDUZIONE DELLE CONTROVERSIE
SEZIONE 1
Conduzione delle controversie riguardanti un trattamento messo in atto dall’Unione
Articolo 4
Trattamento messo in atto dall’Unione
1. L’Unione agisce in qualità di parte convenuta quando la controversia riguarda un trattamento messo in atto dalle istituzioni, dagli organi, uffici o dalle agenzie dell’Unione.
2. Se riceve una richiesta di consultazioni presentata da un ricorrente o una notifica dell’intenzione di un ricorrente di aprire un procedimento arbitrale in conformità di un accordo, la Commissione lo comunica immediatamente al Parlamento europeo e al Consiglio.
SEZIONE 2
Conduzione delle controversie riguardanti un trattamento messo in atto da uno Stato membro
Articolo 5
Trattamento messo in atto da uno Stato membro
La presente sezione si applica alle controversie riguardanti, in tutto o in parte, un trattamento messo in atto da uno Stato membro.
Articolo 6
Cooperazione e consultazioni tra la Commissione e lo Stato membro interessato
1. In virtù del principio di leale cooperazione, di cui all’articolo 4, paragrafo 3, TUE, la Commissione e lo Stato membro interessato adottano tutte le misure necessarie per difendere e tutelare gli interessi dell’Unione e dello Stato membro interessato.
2. La Commissione e lo Stato membro interessato si consultano su come gestire le controversie a norma del presente regolamento, tenendo presente le scadenze fissate nel presente regolamento e nell’accordo in questione, e mettono in comune le informazioni eventualmente necessarie alla conduzione delle controversie.
Articolo 7
Richiesta di consultazioni
1. Se riceve una richiesta di consultazioni presentata da un ricorrente in conformità di un accordo, la Commissione ne informa immediatamente lo Stato membro interessato. Se uno Stato membro è stato informato di una richiesta di consultazioni o ha ricevuto una richiesta di consultazioni, esso ne informa immediatamente la Commissione.
2. I rappresentanti dello Stato membro interessato e della Commissione fanno parte della delegazione dell’Unione che partecipa alle consultazioni.
3. Lo Stato membro interessato e la Commissione si trasmettono immediatamente tutte le informazioni che possono essere pertinenti al caso.
4. La Commissione informa il Parlamento europeo e il Consiglio su tali richieste di consultazioni.
Articolo 8
Notifica dell’intenzione di aprire un procedimento arbitrale
1. Se riceve notifica dell’intenzione di un ricorrente di aprire un procedimento arbitrale in conformità di un accordo, la Commissione lo comunica immediatamente allo Stato membro interessato. Quando un ricorrente dichiara di voler aprire un procedimento arbitrale contro l’Unione o contro uno Stato membro, la Commissione comunica al Parlamento europeo e al Consiglio, entro 15 giorni lavorativi dal ricevimento della notifica, il nome del ricorrente, le disposizioni dell’accordo presumibilmente violate, il settore economico interessato, il trattamento che si suppone abbia violato l’accordo e l’importo del risarcimento richiesto.
2. Se uno Stato membro riceve notifica dell’intenzione di un ricorrente di aprire un procedimento arbitrale lo comunica immediatamente alla Commissione.
3. La Commissione informa il Parlamento europeo e il Consiglio su tali notifiche dell’intenzione di aprire un procedimento arbitrale.
Articolo 9
Status di parte convenuta
1. Lo Stato membro interessato agisce in qualità di parte convenuta, eccetto nelle situazioni seguenti:
a)
la Commissione, in seguito alle consultazioni ai sensi dell’articolo 6, ha adottato una decisione ai sensi dei paragrafi 2 o 3 del presente articolo entro 45 giorni dalla data di ricezione della notifica o della comunicazione di cui all’articolo 8; oppure
b)
lo Stato membro in seguito alle consultazioni ai sensi dell’articolo 6 ha confermato per iscritto alla Commissione che non intende agire in qualità di parte convenuta entro 45 giorni dalla data di ricezione della notifica o della comunicazione di cui all’articolo 8.
Se si presenta una delle situazioni di cui alle lettere a) o b), l’Unione agisce in qualità di parte convenuta.
2. La Commissione, sulla base di un’analisi fattuale completa e bilanciata nonché di una motivazione giuridica fornita agli Stati membri, ai sensi della procedura consultiva di cui all’articolo 22, paragrafo 2, può decidere mediante atti di esecuzione che l’Unione agisca in qualità di parte convenuta se si danno una o più delle seguenti circostanze:
a)
l’Unione assume in toto, o almeno in parte, la potenziale responsabilità finanziaria risultante dalla controversia secondo i criteri di cui all’articolo 3; o
b)
la controversia riguarda anche un trattamento messo in atto dalle istituzioni, dagli organi, dagli uffici o dalle agenzie dell’Unione.
3. La Commissione può decidere mediante atti di esecuzione, sulla base di un’analisi fattuale completa e bilanciata, nonché di una motivazione giuridica fornita agli Stati membri, ai sensi della procedura di esame di cui all’articolo 22, paragrafo 3, che l’Unione debba agire in qualità di parte convenuta se un trattamento analogo è contestato in un’azione correlata intentata contro l’Unione in sede di OMC, se è stata costituita una commissione (panel) e l’azione riguarda la medesima specifica questione giuridica e se è necessario per assicurare un’argomentazione coerente del caso in sede di OMC.
4. La Commissione, agendo in conformità del presente articolo, garantisce che la difesa dell’Unione tuteli gli interessi finanziari dello Stato membro interessato.
5. Non appena ricevono la notifica o la comunicazione di cui all’articolo 8, la Commissione e lo Stato membro interessato si consultano, a norma dell’articolo 6, su come gestire il caso in conformità del presente articolo. La Commissione e lo Stato membro interessato provvedono a che siano rispettate le scadenze fissate nell’accordo.
6. Quando l’Unione agisce in qualità di parte convenuta, a norma dei paragrafi 2 e 5, la Commissione consulta lo Stato membro interessato in merito agli atti o alle osservazioni prima di metterli a punto e di presentarli. I rappresentanti dello Stato membro interessato, su richiesta dello Stato membro e a sue spese, partecipano alla delegazione dell’Unione nelle udienze e la Commissione tiene in debito conto gli interessi dello Stato membro.
7. La Commissione informa immediatamente il Parlamento europeo e il Consiglio di ogni controversia in cui è applicato il presente articolo e del modo in cui esso è stato applicato.
Articolo 10
Conduzione del procedimento arbitrale da parte di uno Stato membro
1. Qualora agisca in qualità di parte convenuta, in tutte le fasi della controversia, compresi un eventuale annullamento, ricorso o riesame, lo Stato membro, ai sensi dell’articolo 6:
a)
fornisce per tempo alla Commissione i documenti rilevanti relativi al procedimento;
b)
informa per tempo la Commissione di tutte le principali fasi della procedura e, su richiesta, procede a consultazioni con la Commissione allo scopo di tenere debitamente conto di eventuali questioni di diritto o di qualsiasi altro elemento di interesse per l’Unione posto dalla controversia e identificato dalla Commissione in un’analisi scritta non vincolante fornita allo Stato membro interessato; e
c)
autorizza i rappresentanti della Commissione, su richiesta e a spese di quest’ultima, a far parte della delegazione che rappresenta lo Stato membro.
2. La Commissione fornisce allo Stato membro i documenti del caso relativi al procedimento, in modo da garantire una difesa quanto più efficace possibile.
3. Non appena è pronunciata la sentenza, lo Stato membro ne informa la Commissione, la quale a sua volta informa il Parlamento europeo e il Consiglio.
Articolo 11
Conduzione del procedimento arbitrale da parte dell’Unione
1. Ai sensi dell’articolo 6, se l’Unione agisce in qualità di parte convenuta in una controversia in cui lo Stato membro assumerebbe in tutto o in parte la potenziale responsabilità finanziaria, nel corso del procedimento arbitrale si applicano le seguenti disposizioni:
a)
la Commissione adotta tutte le misure necessarie per difendere e tutelare gli interessi dello Stato membro in questione;
b)
lo Stato membro interessato fornisce alla Commissione l’assistenza necessaria;
c)
la Commissione fornisce allo Stato membro interessato i documenti del caso relativi al procedimento, tiene informato lo Stato membro di tutte le fasi principali della procedura e procede a consultazioni con lo stesso, ogniqualvolta esso lo richieda, in modo da garantire una difesa quanto più efficace possibile;
d)
la Commissione e lo Stato membro interessato preparano la difesa in stretta collaborazione reciproca; e
e)
la delegazione dell’Unione nel procedimento comprende la Commissione e i rappresentanti dello Stato membro interessato, a meno che quest’ultimo non informi la Commissione della sua intenzione di non far parte della delegazione dell’Unione nel procedimento.
2. La Commissione informa periodicamente il Parlamento europeo e il Consiglio in merito all’andamento del procedimento arbitrale di cui al paragrafo 1.
Articolo 12
Accettazione da parte dello Stato membro interessato della potenziale responsabilità finanziaria quando la parte convenuta è l’Unione
Se è l’Unione ad agire in qualità di parte convenuta in una controversia in cui uno Stato membro dovrebbe assumere in tutto o in parte la potenziale responsabilità finanziaria, lo Stato membro interessato può, in qualsiasi momento, accettare ogni potenziale responsabilità finanziaria risultante dall’arbitrato. A questo scopo, lo Stato membro interessato e la Commissione possono concludere accordi che prevedono, tra l’altro:
a)
meccanismi per il pagamento periodico delle spese risultanti dall’arbitrato;
b)
meccanismi per il pagamento dei risarcimenti a carico dell’Unione.
CAPO IV
TRANSAZIONI DELLE CONTROVERSIE QUANDO LA PARTE CONVENUTA È L’UNIONE
Articolo 13
Transazione delle controversie relative a un trattamento messo in atto dall’Unione
1. Se la Commissione ritiene che la transazione di una controversia relativa a un trattamento messo in atto esclusivamente dall’Unione sia nell’interesse dell’Unione, essa può adottare un atto di esecuzione per approvare la transazione. Tale atto di esecuzione è adottato secondo la procedura d’esame di cui all’articolo 22, paragrafo 3.
2. Se una transazione comporta potenzialmente un’azione diversa dal pagamento di una somma di denaro, si applicano le procedure idonee per tale azione.
Articolo 14
Transazione delle controversie relative a un trattamento messo in atto, in tutto o in parte, da uno Stato membro quando l’Unione intende comporre la controversia
1. Se l’Unione è parte convenuta in una controversia relativa a un trattamento messo in atto, in tutto o in parte, da uno Stato membro e la Commissione ritiene che la transazione della controversia rientri negli interessi finanziari dell’Unione, la Commissione consulta dapprima lo Stato membro interessato ai sensi dell’articolo 6. Anche lo Stato membro può avviare tali consultazioni con la Commissione.
2. Se la Commissione e lo Stato membro interessato acconsentono a comporre la controversia, lo Stato membro interessato si adopera per concludere un accordo con la Commissione che definisca gli elementi necessari per la negoziazione e l’attuazione della transazione.
3. Se l’Unione è parte convenuta in una controversia in virtù della quale sorgerebbe la responsabilità finanziaria di uno Stato membro e quando non è coinvolta alcuna responsabilità finanziaria dell’Unione, solo lo Stato membro interessato può comporre la controversia, conformemente all’articolo 15.
4. Se l’Unione è parte convenuta ai sensi dell’articolo 9, paragrafo 1, lettera b), la Commissione può, previe consultazioni di cui all’articolo 6, paragrafo 1, decidere di comporre la controversia qualora la transazione rientri negli interessi finanziari dell’Unione. Nel prendere questa decisione la Commissione fornisce un’analisi fattuale completa e bilanciata nonché una motivazione giuridica che dimostrino gli interessi finanziari dell’Unione.
5. Se l’Unione è parte convenuta in una controversia ai sensi dell’articolo 9, paragrafo 2, che comporta soltanto la responsabilità finanziaria dell’Unione e quando non è coinvolta alcuna responsabilità finanziaria dello Stato membro, la Commissione può decidere di comporre la controversia.
6. Se l’Unione è parte convenuta in una controversia ai sensi dell’articolo 9, paragrafo 2, che comporta la responsabilità finanziaria dell’Unione e di uno Stato membro, la Commissione non può comporre la controversia senza l’accordo dello Stato membro interessato, il quale può presentare un’analisi completa dell’impatto della proposta di transazione sui propri interessi finanziari. Se lo Stato membro non concorda sulla composizione della controversia, la Commissione può decidere comunque di comporre la controversia, a condizione che la transazione non comporti, per lo Stato membro interessato, ripercussioni finanziarie né incidenza sul bilancio sulla base di un’analisi fattuale completa e bilanciata, nonché di una motivazione giuridica, tenendo conto dell’analisi dello Stato membro e dimostrando gli interessi finanziari dell’Unione e dello Stato membro interessato. In tal caso, l’articolo 19 non si applica.
7. I termini della transazione di cui ai paragrafi 4, 5 e 6 non includono azioni da parte dello Stato membro interessato diverse dal pagamento di una somma di denaro.
8. Le transazioni di cui al presente articolo sono approvate mediante atti di esecuzione. Tali atti di esecuzione sono adottati secondo la procedura di esame di cui all’articolo 22, paragrafo 3.
Articolo 15
Transazione delle controversie relative a un trattamento messo in atto esclusivamente da uno Stato membro quando lo Stato membro intende comporre la controversia
1. Se l’Unione è parte convenuta in una controversia esclusivamente relativa a un trattamento messo in atto da uno Stato membro, lo Stato membro interessato può proporre di comporre la controversia se:
a)
esso accetta ogni potenziale responsabilità finanziaria risultante dalla transazione;
b)
la transazione è esecutiva solo nei confronti dello Stato membro interessato; e
c)
i termini della transazione sono compatibili con il diritto dell’Unione.
2. La Commissione e lo Stato membro interessato procedono a consultazioni per valutare l’intenzione di uno Stato membro di comporre una controversia.
3. Lo Stato membro interessato notifica alla Commissione il progetto di transazione. Il progetto di transazione è considerato accettato dalla Commissione, salvo diversa decisione della stessa entro novanta giorni dalla notifica del progetto di transazione da parte dello Stato membro, adottato mediante atti di esecuzione secondo la procedura consultiva di cui all’articolo 22, paragrafo 2, motivata dalla non rispondenza del progetto di transazione a tutte le condizioni di cui al paragrafo 1 del presente articolo. Una volta accettato il progetto di transazione, la Commissione adotta tutte le misure necessarie per dare attuazione alle transazioni.
Articolo 16
Transazione delle controversie relative a un trattamento messo in atto, in parte, da uno Stato membro quando tale Stato membro intende comporre la controversia
1. Se l’Unione è parte convenuta in una controversia relativa a un trattamento messo in atto, in parte, da uno Stato membro e lo Stato membro ritiene che la transazione della controversia rientri nei propri interessi finanziari, essa consulta dapprima la Commissione ai sensi dell’articolo 6.
2. Se la Commissione e lo Stato membro interessato acconsentono a comporre la controversia, lo Stato membro interessato si adopera per concludere un accordo con la Commissione che definisca gli elementi necessari per la negoziazione e l’attuazione della transazione.
3. Qualora non acconsenta a comporre la controversia, la Commissione può decidere di rifiutare di comporla sulla base di un’analisi fattuale completa e bilanciata, nonché di una motivazione giuridica fornita agli Stati membri, ai sensi della procedura di esame di cui all’articolo 22, paragrafo 3.
CAPO V
PAGAMENTO DEL RISARCIMENTO STABILITO DA UN LODO DEFINITIVO O PREVISTO DA UNA TRANSAZIONE
Articolo 17
Ambito di applicazione
Il presente capo si applica quando l’Unione agisce in qualità di parte convenuta in una controversia.
Articolo 18
Procedura per il pagamento del risarcimento stabilito da un lodo o previsto da una transazione
1. Il ricorrente che ha ottenuto un risarcimento stabilito da un lodo definitivo nell’ambito di un accordo può presentare alla Commissione una richiesta di pagamento del risarcimento. La Commissione procede al pagamento, tranne nel caso in cui lo Stato membro interessato abbia accettato la responsabilità finanziaria ai sensi dell’articolo 12, nel qual caso è lo Stato membro che effettua il pagamento.
2. Se una transazione ai sensi dell’articolo 13 o dell’articolo 14 non è registrata in una sentenza, il ricorrente può presentare alla Commissione una richiesta di pagamento del risarcimento previsto dalla transazione. La Commissione procede al pagamento entro i termini stabiliti nella transazione.
Articolo 19
Procedura in assenza di accordo sulla responsabilità finanziaria
1. Se l’Unione agisce in qualità di parte convenuta ai sensi dell’articolo 9 e la Commissione ritiene che il risarcimento stabilito da un lodo o previsto da una transazione o i costi dell’arbitrato debbano essere pagati, in tutto o in parte, dallo Stato membro interessato sulla base dei criteri di cui all’articolo 3, paragrafo 1, si applica la procedura di cui ai paragrafi da 2 a 5 del presente articolo.
2. La Commissione e lo Stato membro interessato si consultano immediatamente per trovare un accordo sulla responsabilità finanziaria dello Stato membro interessato e, se del caso, dell’Unione.
3. Entro tre mesi dal ricevimento da parte della Commissione della richiesta di pagamento del risarcimento stabilito dal lodo definitivo o previsto dalla transazione o dai costi dell’arbitrato, la Commissione adotta una decisione indirizzata allo Stato membro interessato, che determina la somma che lo Stato membro deve pagare. La Commissione informa il Parlamento europeo e il Consiglio di tale decisione e della sua motivazione finanziaria.
4. Se, entro due mesi dall’entrata in vigore della decisione di cui al paragrafo 3, non solleva obiezioni contro la determinazione della Commissione, lo Stato membro interessato, entro sei mesi dall’entrata in vigore di tale determinazione, versa al bilancio dell’Unione la somma corrispondente al risarcimento stabilito dal lodo o previsto dalla transazione o ai costi dell’arbitrato. Lo Stato membro interessato è tenuto a versare l’interesse maturato, calcolato al tasso applicabile alle altre somme dovute al bilancio dell’Unione.
5. Se lo Stato membro interessato solleva obiezioni e la Commissione non accoglie l’obiezione dello Stato membro, essa adotta entro sei mesi dal ricevimento dell’obiezione dello Stato membro una decisione che impone allo Stato membro interessato di rimborsare la somma versata dalla Commissione, maggiorata dell’interesse calcolato al tasso applicabile alle altre somme dovute al bilancio dell’Unione.
6. Le decisioni della Commissione di cui ai paragrafi 3 e 5 sono pubblicate nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Articolo 20
Versamento di anticipi sui costi dell’arbitrato
1. La Commissione può adottare una decisione che impone allo Stato membro interessato di versare in anticipo contributi finanziari al bilancio dell’Unione per coprire i costi, previsti o sostenuti, dell’arbitrato. Tale decisione relativa ai contributi finanziari è proporzionata e tiene conto dei criteri di cui all’articolo 3.
2. Se i costi dell’arbitrato sono attribuiti dal tribunale arbitrale a favore dell’Unione e lo Stato membro interessato ha versato anticipi periodici su tali costi, la Commissione dispone che le somme versate siano trasferite allo Stato membro, maggiorate dell’interesse calcolato al tasso applicabile alle altre somme dovute al bilancio dell’Unione.
Articolo 21
Pagamento da parte di uno Stato membro
Il rimborso o il versamento di uno Stato membro al bilancio dell’Unione per il pagamento del risarcimento stabilito da un lodo o previsto da una transazione o di costi dell’arbitrato, compresi quelli di cui all’articolo 20, paragrafo 1, del presente regolamento, sono considerati entrate con destinazione specifica interna ai sensi dell’articolo 21, paragrafo 4, del regolamento (UE, Euratom) n. 966/2012. Essi possono essere utilizzati per coprire le spese risultanti da accordi conclusi in applicazione dell’articolo 218 TFUE che prevedono la risoluzione delle controversie investitore-Stato o per ricostituire gli stanziamenti inizialmente destinati a coprire il pagamento del risarcimento stabilito da un lodo o previsto da una transazione o i costi dell’arbitrato.
CAPO VI
DISPOSIZIONI FINALI
Articolo 22
Procedura di comitato
1. La Commissione è assistita dal comitato per gli accordi di investimento istituito dal regolamento (UE) n. 1219/2012 del Parlamento europeo e del Consiglio (4). Tale comitato è un comitato ai sensi del regolamento (UE) n. 182/2011.
2. Nei casi in cui è fatto riferimento al presente paragrafo, si applica l’articolo 4 del regolamento (UE) n. 182/2011.
3. Nei casi in cui è fatto riferimento al presente paragrafo, si applica l’articolo 5 del regolamento (UE) n. 182/2011.
Articolo 23
Relazioni e riesame
1. La Commissione presenta a intervalli regolari al Parlamento europeo e al Consiglio una relazione dettagliata sull’attuazione del presente regolamento. Tale relazione contiene tutte le informazioni pertinenti, tra cui l’elenco delle azioni intentate nei confronti dell’Unione o degli Stati membri, i relativi procedimenti e lodi, nonché l’incidenza finanziaria sul bilancio dell’Unione. La prima relazione è trasmessa entro il 18 settembre 2019. Le relazioni successive sono trasmesse in seguito ogni tre anni.
2. La Commissione presenta ogni anno al Parlamento europeo e al Consiglio un elenco delle richieste di consultazioni presentate dai ricorrenti, delle azioni e dei lodi arbitrali.
3. Insieme alla relazione di cui al paragrafo 1 e sulla base delle proprie conclusioni, la Commissione può anche presentare al Parlamento europeo e al Consiglio una proposta di modifica del presente regolamento.
Articolo 24
Controversie di cui agli accordi conclusi prima dell’entrata in vigore del presente regolamento
Relativamente alle controversie di cui agli accordi contemplati dall’articolo 1 e conclusi anteriormente al 17 settembre 2014, il presente regolamento si applica soltanto alle controversie relative a un trattamento messo in atto successivamente al 17 settembre 2014 e quando la domanda di arbitrato è stata introdotta successivamente al 17 settembre 2014.
Articolo 25
Entrata in vigore
Il presente regolamento entra in vigore il ventesimo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
Fatto a Bruxelles, il 23 luglio 2014