ДЕЛЕГИРАН РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 1187/2014 НА КОМИСИЯТА
от 2 октомври 2014 година
за допълване на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на регулаторните технически стандарти за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на сделките с базисни активи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (1), и по-специално член 390, параграф 8, алинея 3 от него,
като има предвид, че:
(1)
За да се определи цялостната експозиция към определен длъжник, която произтича от експозициите на институцията към сделка с базисни активи, първо следва да се определи отделно стойността на всяка от тези експозиции. След това общата стойност на експозициите следва да се определи като сбор от тези експозиции, но не би трябвало да е по-голяма от стойността на експозицията, формирана от самия базисен актив.
(2)
Когато експозиции на други инвеститори са с равностоен ранг с тази на институцията, стойността на експозицията на институцията към базисен актив следва да отразява пропорционалното разпределение на загубите между експозициите с равностоен ранг. Това произтича от факта, че ако е настъпило неизпълнение по базисен актив, загубите винаги се разпределят между експозициите с равностоен ранг пропорционално на размера на всяка от тях и максималната загуба, която институцията може да понесе в случай на пълна загуба на базисен актив, е ограничена до частта, която съответства на дела на експозицията на институцията от общия размер на всички експозиции, които са с равностоен ранг.
(3)
Следва да се прави разграничение между сделки, при които всички инвеститори са с равностоен ранг, като например предприятия за колективно инвестиране, и други видове сделки, като например секюритизации, при които може да е необходимо разделяне на траншове с различаващи се по своя ранг експозиции. При първия вид сделки произтичащата експозицията към базисен актив зависи единствено от дела на експозицията на инвеститора от общия размер на експозициите на всички инвеститори. При втория вид сделки загубите се разпределят първо за определени траншове в зависимост от техния ранг, а след това, в случай на повече от един инвеститор в един и същ транш - пропорционално сред инвеститорите. Всички траншове в дадена секюритизация следва да бъдат третирани еднакво, тъй като при реализиране на най-лошия възможен сценарий подчинените траншове могат да бъдат изчерпани много бързо. По-специално следва да бъде призната максималната загуба, която може да бъде понесена от всички инвеститори в даден транш в случай на пълна загуба на определен базисен актив, тъй като не следва да бъде признато редуциране на кредитния риск за подчинените траншове. Експозицията на институцията към базисен актив по сделка не следва да превишава общата стойност на експозициите за този транш (понеже загубата за определен инвеститор в даден транш, която произтича от неизпълнение по базисен актив, никога не може да бъде по-голяма от общата стойност на експозициите за транша) и стойността на експозицията, формирана от базисния актив (понеже институцията никога не може да загуби повече от стойността на базисния актив). Това ограничение на максималната загуба следва да се вземе предвид, като се използва по-ниската от двете стойности на експозицията и след това се приложи процедурата за признаване на пропорционалното разпределение на загубите между всички експозиции с еднакъв ранг в този транш, ако има повече от един инвеститор в него.
(4)
Въпреки че се очаква институциите да идентифицират всички длъжници по базисни активи на сделките, в които инвестират, може да има случаи, в които това би довело до неоправдани разходи за институциите или когато обстоятелства не позволяват на институциите да идентифицират определени длъжници. В такива случаи, когато експозиция към базисен актив е достатъчно малка, за да има само несъществено въздействие върху цялостната експозиция към определен клиент или група от свързани клиенти, е достатъчно тази експозиция да бъде отнесена към сделката като отделен клиент. Общият размер на тези експозиции към базисни активи по една и съща сделка следва при все това да подлежи на ограничението за максималния размер на големите експозиции за тази сделка. Делът на даден базисен актив от цялостната експозиция следва да се приеме за несъществен, когато за достигане на пределната стойност от 25 % от приемливия капитал на институцията са необходими поне 100 експозиции към базисни активи по дадена сделка. Затова стойността на експозицията не трябва да превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията.
(5)
С цел да се предотврати възникването на неограничена цялостна експозиция, произтичаща от пропуски по отношение на информацията, е необходимо експозициите, чиято стойност превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията и за които липсва информация за длъжника, да бъдат отнесени към хипотетичен клиент („неизвестен клиент“), по отношение на който следва да важи ограничението от 25 % за големите експозиции.
(6)
Когато дадена институция не е в състояние да определи размера на отделните базисни активи по дадена сделка, съществува риск базисните активи по сделката да се отнасят към един и същ длъжник или една и съща група от свързани клиенти. В този случай с цел да се ограничи рискът, от институцията следва да се изиска да прецени доколко е съществена общата стойност на нейните експозиции към сделката, преди да може да я отнесе към сделката като отделен клиент, вместо към категорията „неизвестен клиент“.
(7)
Структурата на дадена сделка не следва да представлява допълнителна експозиция, когато обстоятелствата по сделката са такива, че загуби от експозиция към тази сделка могат да възникнат само вследствие на неизпълнение по базисни активи. Допълнителна експозиция следва да бъде призната, когато сделката включва задължение за плащане на дадено лице, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или поне ги предхожда, предвид това че е възможно инвеститорите да понесат допълнителни загуби в случай на неизпълнение на задълженията на това лице, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Допълнителна експозиция следва да бъде призната и когато условията на сделката дават възможност парични потоци да бъдат пренасочени към лице, което няма право да ги получава, тъй като инвеститорите биха могли да понесат допълнителни загуби, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Не следва да бъде призната допълнителна експозиция за предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) в съответствие с посоченото в Директива 2009/65/ЕO на Европейския парламент и на Съвета (2), предвид това че парични потоци не могат да бъдат пренасочени към лице, което по условията на сделката няма право да ги получава. Това изискване следва да се приеме и по отношение на субекти, които подлежат на еквивалентни изисквания по силата на законодателни актове на Съюза или на трета държава.
(8)
Съществуването и стойността на експозиции към клиент или група от свързани клиенти, произтичащи от експозиции към сделки, не зависят от това дали експозициите към сделки биват отнесени към търговския или към банковия портфейл. Поради това условията и методологиите, които трябва да се използват за идентифициране на експозиции към базисни активи, следва да бъдат едни и същи, независимо от това дали тези експозиции биват отнесени към търговския, или към банковия портфейл на институцията.
(9)
Настоящият регламент се основава на проектите на регулаторни технически стандарти, представени на Европейската комисия от Европейския банков орган (ЕБО).
(10)
ЕБО проведе открити обществени консултации по проектите на регулаторни технически стандарти, въз основа на които е изготвен настоящият регламент, анализира свързаните с тях потенциални разходи и ползи и поиска становище от Групата на участниците от банковия сектор, създадена в съответствие с член 37 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 на Европейския парламент и на Съвета (3),
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Предмет
С настоящия регламент се уреждат условията и методологиите, които се използват за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на експозиции, произтичащи от сделки с базисни активи, и условията, при които структурата на сделки с базисни активи не представлява допълнителна експозиция.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„сделки“ означава сделките по член 112, букви м) и о) от Регламент (ЕС) № 575/2013, както и други сделки, при които е налице експозиция към базисни активи;
б)
„неизвестен клиент“ означава един хипотетичен клиент, към който институцията отнася всички експозиции, за които не е идентифицирала длъжника, при условие че не са приложими член 6, параграф 2, букви а) и б) и член 6, параграф 3, буква а) от настоящия регламент.
Член 3
Идентификация на произтичащи от сделки експозиции
1. Дадена институция определя дела на определена сделка от цялостната експозиция към даден клиент или група от свързани клиенти в съответствие с изложената в членове 4 - 6 методология.
Институцията определя поотделно експозицията си към всеки от базисните активи в съответствие с член 5.
2. Дадена институция преценява дали определена сделка представлява допълнителна експозиция в съответствие с член 7.
Член 4
Базисни експозиции към сделки, които на свой ред включват базисни активи
1. За целите на членове 5 и 6 при оценяването на базисните експозиции на определена сделка (сделка А), която сама по себе си включва базисна експозиция към друга сделка (сделка Б), дадена институция третира експозицията към сделка Б, като я заменя с базисните за нея експозиции.
2. Параграф 1 се прилага, при условие че базисните експозиции представляват експозиции към сделки с базисни активи.
Член 5
Изчисляване на стойността на експозицията
1. Експозицията на дадена институция към базисен актив на сделка е по-ниската от следните стойности:
а)
стойността на експозицията, която произтича от базисния актив;
б)
общата стойност на експозициите на институцията към базисния актив, която се получава от всички експозиции на институцията към сделката.
2. Стойността на произтичащата от дадена сделка експозиция към базисен актив за всяка експозиция на институция към сделката се определя, както следва:
а)
ако експозициите на всички инвеститори по тази сделка са с равностоен ранг, стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по стойността на формираната от базисния актив експозиция;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по по-ниската от следните стойности:
i)
стойността на експозицията, формирана от базисния актив,
ii)
общата стойност на експозицията на институцията към сделката, заедно с всички други експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
3. Пропорционалният дял на експозицията на дадена институция към определена сделка се получава, като стойността на експозицията на институцията се раздели на общата стойност на експозицията на институцията и всички останали експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
Член 6
Процедура за определяне на дела на базисните експозиции от цялостните експозиции
1. За всяка експозиция към кредитен риск, за която длъжникът е идентифициран, дадена институция включва стойността на своята експозиция към съответния базисен актив при изчисляването на цялостната експозиция към този длъжник като отделен клиент или към групата от свързани клиенти, към която принадлежи този длъжник.
2. Ако дадена институция не е идентифицирала длъжника по базисна експозиция към кредитен риск или когато не е в състояние да потвърди, че дадена базисна експозиция не представлява експозиция към кредитен риск, институцията отнася тази експозиция по следния начин:
а)
когато стойността на експозицията не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
б)
когато стойността на експозицията е не по-малка от 0,25 % от приемливия капитал на институцията и чрез мандата на сделката институцията може да гарантира, че базисните експозиции на сделката не са свързани с други експозиции в нейния портфейл, включително базисни експозиции от други сделки, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
в)
в случаите, различни от посочените в букви а) и б), тя отнася експозицията към категорията „неизвестен клиент“.
3. Ако дадена институция не е в състояние да разграничи отделните базисни експозиции на дадена сделка, институцията отнася общата стойност на своите експозиции към сделката по следния начин:
а)
когато общата стойност на експозициите не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася общата стойност на експозициите към сделката като отделен клиент;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), тя отнася тази обща стойност на експозициите към категорията „неизвестен клиент“.
4. За целите на параграфи 1 и 2 институциите редовно и поне веднъж месечно извършват наблюдение на тези сделки за евентуални промени в състава и относителния дял на базисните експозиции.
Член 7
Допълнителна експозиция, произтичаща от структурата на сделката
1. Структурата на дадена сделка не трябва да представлява допълнителна експозиция, ако сделката изпълнява едновременно следните две условия:
а)
правната и оперативната структура на сделката са създадени така, че да не дават възможност на управителя на сделката или на трета страна да пренасочва каквито и да е произтичащи от сделката парични потоци към лица, които според условията на сделката нямат право да ги получават;
б)
условията на сделката не могат да изискват от емитента или от друго лице да извърши плащане към институцията, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или ги предхожда.
2. Условието в параграф 1, буква а) се счита за изпълнено, когато сделката е един от следните видове:
а)
ПКИПЦК по определението в член 1, параграф 2 от Директива 2009/65/ЕO;
б)
установено в трета държава предприятие, което извършва дейности, подобни на извършваните от ПКИПЦК, и което е обект на надзор по силата на законодателен акт на Съюза или на законодателството на трета държава, прилагаща надзорни и регулаторни изисквания, които са най-малко равностойни на прилаганите в Съюза по отношение на ПКИПЦК.
Член 8
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 2 октомври 2014 година.
DELEGIRANA UREDBA KOMISIJE (EU) br. 1187/2014
оd 2. listopada 2014.
o dopuni Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu regulatornih tehničkih standarda za utvrđivanje ukupne izloženosti prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba u vezi s transakcijama s odnosnom imovinom
(Tekst značajan za EGP)
EUROPSKA KOMISIJA,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije,
uzimajući u obzir Uredbu (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (1), a posebno njezin članak 390. stavak 8. treći podstavak,
budući da:
(1)
Kako bi se utvrdila ukupna izloženost prema određenom dužniku koja proizlazi iz izloženosti institucije prema određenoj transakciji s odnosnom imovinom, vrijednost izloženosti potrebno je prvo utvrditi za svaku od tih izloženosti zasebno. Zatim je kao zbroj tih izloženosti potrebno odrediti ukupnu vrijednost izloženosti, ali ona ne bi smjela biti veća od vrijednosti izloženosti koja proizlazi iz same odnosne imovine.
(2)
Ako su izloženosti drugih ulagača jednako rangirane kao i izloženost institucije, vrijednost izloženosti institucije prema odnosnoj imovini trebala bi odražavati proporcionalnu raspodjelu gubitaka među izloženostima koje su jednako rangirane. To proizlazi iz činjenice da se, u slučaju da za odnosnu imovinu nastupi status neispunjavanja obveza, gubitci uvijek raspoređuju među izloženostima koje su jednako rangirane proporcionalno udjelu svake od tih izloženosti, a najveći gubitak koji bi institucija mogla snositi u slučaju potpunog gubitka odnosne imovine ograničen je na dio koji odgovara udjelu izloženosti institucije u ukupnoj vrijednosti svih izloženosti koje su jednako rangirane.
(3)
Potrebno je razlikovati transakcije u kojima su svi ulagači jednako rangirani (kao što su subjekti za zajednička ulaganja) i ostale transakcije (primjerice sekuritizacije), koje mogu uključivati tranširanje pri kojemu izloženosti mogu imati različite statuse u redoslijedu naplate. Za prve, rezultirajuća izloženost prema odnosnoj imovini ovisi isključivo o proporcionalnom udjelu izloženosti ulagača u odnosu na izloženosti svih ulagača. Za druge, gubitci se prvo raspoređuju na određene tranše ovisno o njihovu statusu u redoslijedu naplate, a zatim, u slučaju da je istom tranšom obuhvaćeno više ulagača, među tim ulagačima prema načelu proporcionalnosti. Sve bi tranše u sekuritizaciji trebalo tretirati jednako jer bi, u najgorem mogućem scenariju, podređene tranše mogle nestati veoma brzo. Konkretno, budući da se smanjenja iz podređenih tranši ne bi trebala priznati, potrebno je priznati najveći gubitak koji bi svi ulagači u određenoj tranši mogli snositi u slučaju potpunog gubitka odnosne imovine. Izloženost institucije prema odnosnoj imovini transakcije ne bi trebala biti veća od ukupne vrijednosti izloženosti dotične tranše (budući da gubitak ulagača u danoj tranši koji je posljedica nastanka statusa neispunjavanja obveza odnosne imovine nikad ne može biti veći od ukupne vrijednosti izloženosti tranše) i vrijednosti izloženosti koja proizlazi iz odnosne imovine (budući da institucija nikad ne može izgubiti više od iznosa odnosne imovine). To bi ograničenje najvećeg gubitka trebalo uzeti u obzir tako da se uzme niža od tih dviju vrijednosti izloženosti i zatim primijeni postupak za priznavanje proporcionalne raspodjele gubitaka među izloženostima koje su u dotičnoj tranši jednako rangirane, u slučaju da je dotičnom tranšom obuhvaćeno više ulagača.
(4)
Iako se od institucija očekuje da utvrde sve dužnike odnosne imovine transakcija u koje ulažu, mogući su slučajevi u kojima bi to dovelo do neopravdanih troškova za institucije ili do drugih okolnosti koje bi im u praksi onemogućile utvrđivanje pojedinih dužnika. U takvim slučajevima, ako je izloženost prema odnosnoj imovini dovoljno mala da njezin utjecaj nije značajan za ukupnu izloženost prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba, trebalo bi biti dovoljno tu izloženost dodijeliti transakciji kao zasebnoj osobi. Ukupna vrijednost takvih izloženosti prema odnosnoj imovini iste transakcije i dalje bi trebala podlijegati ograničenju velikih izloženosti koje se primjenjuje na tu transakciju. Trebalo bi smatrati da utjecaj odnosne imovine na ukupnu izloženost nije značajan ako je potrebno najmanje 100 izloženosti odnosnoj imovini transakcije da se dosegne ograničenje od 25 % priznatog kapitala institucije. U skladu s tim, vrijednost izloženosti ne bi smjela prelaziti 0,25 % priznatog kapitala institucije.
(5)
Kako bi se spriječila neograničena ukupna izloženost kao posljedica nedostatka informacija, izloženosti čije vrijednosti prelaze 0,25 % priznatog kapitala institucije i za koje nisu dostupne informacije o dužniku trebaju se dodijeliti hipotetskoj osobi (nepoznatoj osobi) na koju bi trebalo primijeniti ograničenje velikih izloženosti od 25 %.
(6)
Ako institucija ne može razlikovati odnosne imovine transakcije prema njihovim iznosima, postoji opasnost da se odnosne imovine transakcije odnose na istog dužnika ili grupu povezanih osoba. Institucija bi u tom bi slučaju, radi smanjenja rizika, trebala biti obvezna procijeniti značajnost ukupne vrijednosti svojih izloženosti prema transakciji prije nego što bude u mogućnosti dodijeliti je transakciji kao zasebnoj osobi umjesto „nepoznatoj osobi”.
(7)
Struktura transakcije ne bi trebala činiti dodatnu izloženost ako okolnosti same transakcije osiguravaju da gubitci zbog izloženosti prema dotičnoj transakciji mogu proizaći isključivo iz događaja nastanka statusa neispunjavanja obveza odnosne imovine. Dodatnu bi izloženost trebalo priznati ako transakcija, uz novčane tokove iz odnosne imovine ili barem kao njihov predujam, uključuje obvezu plaćanja za određenu osobu jer bi u slučaju nastanka statusa neispunjavanja obveza te osobe ulagači mogli snositi dodatne gubitke unatoč tomu što za odnosnu imovinu nije nastupio status neispunjavanja obveza. Dodatnu bi izloženost trebalo priznati i ako okolnosti transakcije omogućuju preusmjeravanje novčanih tokova prema osobi koja ih nema pravo primiti jer bi ulagači mogli snositi dodatne gubitke unatoč tomu što za odnosnu imovinu nije nastupio status neispunjavanja obveza. Dodatnu izloženost ne bi trebalo priznati za subjekte za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) kako su utvrđeni u Direktivi 2009/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (2) jer se novčani tokovi ne smiju preusmjeravati prema osobi koja u skladu s uvjetima transakcije te novčane tokove nema pravo primiti. To bi trebalo pretpostaviti i za subjekte koji podliježu istovjetnim zahtjevima u skladu sa zakonodavnim aktima Unije ili zakonodavstvom treće zemlje.
(8)
Postojanje i vrijednost izloženosti prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba koje su posljedica izloženosti prema transakcijama ne ovise o tome jesu li izloženosti prema transakcijama dodijeljene knjizi trgovanja ili knjizi pozicija kojima se ne trguje. Stoga bi uvjeti i metodologije koji će se primjenjivati za utvrđivanje izloženosti prema transakcijama s odnosnom imovinom trebali biti istovjetni neovisno o tome dodjeljuju li se te izloženosti knjizi trgovanja institucije ili njezinoj knjizi pozicija kojima se ne trguje.
(9)
Ova Uredba temelji se na nacrtu regulatornih tehničkih standarda koje je Europsko nadzorno tijelo za bankarstvo (EBA) dostavilo Komisiji.
(10)
EBA je provela otvoreno javno savjetovanje o nacrtu regulatornih tehničkih standarda na kojem se temelji ova Uredba, napravilo analizu mogućih povezanih troškova i koristi te zatražilo mišljenje Interesne skupine za bankarstvo osnovane u skladu s člankom 37. Uredbe (EU) br. 1093/2010 Europskog parlamenta i Vijeća (3),
DONIJELA JE OVU UREDBU:
Članak 1.
Predmet
Ovom se Uredbom utvrđuju uvjeti i metodologije koji se primjenjuju za utvrđivanje ukupne izloženosti institucije prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba u vezi s izloženostima na temelju transakcija s odnosnom imovinom i uvjeti pod kojima struktura transakcija s odnosnom imovinom ne čini dodatnu izloženost.
Članak 2.
Definicije
Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
„transakcije” znači transakcije iz točaka (m) i (o) članka 112. Uredbe (EU) br. 575/2013 i druge transakcije pri kojima postoji izloženost prema odnosnoj imovini;
(b)
„nepoznata osoba” znači jedna hipotetska osoba kojoj institucija dodjeljuje sve izloženosti za koje nije utvrdila dužnika, pod uvjetom da članak 6. stavak 2. točke (a) i (b) i članak 6. stavak 3. točka (a) ove Uredbe nisu primjenjivi.
Članak 3.
Utvrđivanje izloženosti koje proizlaze iz transakcija
1. Institucija utvrđuje utjecaj određene transakcije na ukupnu izloženost prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba u skladu s metodologijom utvrđenom u člancima 4., 5. i 6.
Institucija za svaku odnosnu imovinu zasebno određuje njezinu izloženost prema toj odnosnoj imovini u skladu s člankom 5.
2. Institucija ocjenjuje čini li određena transakcija dodatnu izloženost u skladu s člankom 7.
Članak 4.
Odnosne izloženosti prema transakcijama koje i same imaju odnosnu imovinu
1. Pri ocjenjivanju odnosnih izloženosti transakcije (transakcija A) koja i sama ima odnosnu izloženost prema nekoj drugoj transakciji (transakcija B), institucija za potrebe članaka 5. i 6. smatra da odnosne izloženosti transakcije B zamjenjuju izloženost prema transakciji B.
2. Stavak 1. primjenjuje se sve dok su odnosne izloženosti izloženosti transakcijama s odnosnom imovinom.
Članak 5.
Izračun vrijednosti izloženosti
1. Izloženost institucije prema odnosnoj imovini transakcije odgovara nižoj od sljedećih vrijednosti:
(a)
vrijednost izloženosti koja proizlazi iz odnosne imovine;
(b)
ukupna vrijednost izloženosti institucije prema odnosnoj imovini koja proizlazi iz svih izloženosti institucije prema transakciji.
2. Za svaku izloženost institucije prema transakciji, vrijednost rezultirajuće izloženosti prema odnosnoj imovini utvrđuje se kako slijedi:
(a)
ako su izloženosti svih ulagača u dotičnoj transakciji jednako rangirane, vrijednost rezultirajuće izloženosti prema odnosnoj imovini jednaka je proporcionalnom udjelu izloženosti institucije prema transakciji pomnoženom s vrijednosti izloženosti koja proizlazi iz odnosne imovine;
(b)
osim u slučajevima iz točke (a), vrijednost rezultirajuće izloženosti prema odnosnoj imovini jednaka je proporcionalnom udjelu izloženosti institucije prema transakciji pomnoženom s nižom od sljedećih vrijednosti:
i.
vrijednost izloženosti koja proizlazi iz odnosne imovine;
ii.
ukupna vrijednost izloženosti institucije prema transakciji zajedno sa svim ostalim izloženostima prema toj transakciji koje su rangirane jednako kao i izloženost institucije.
3. Proporcionalni udio izloženosti institucije prema transakciji jest vrijednost izloženosti institucije podijeljena s ukupnom vrijednošću izloženosti institucije i svih ostalih izloženosti prema dotičnoj transakciji koje su rangirane jednako kao i izloženost institucije.
Članak 6.
Postupak za utvrđivanje utjecaja odnosnih izloženosti na ukupne izloženosti
1. Za svaku izloženost kreditnom riziku za koju je utvrđen identitet dužnika, vrijednost svoje izloženosti prema odgovarajućoj odnosnoj imovini institucija uključuje u izračun ukupne izloženosti prema dotičnom dužniku kao pojedinačnoj osobi ili prema grupi povezanih osoba kojoj dotični dužnik pripada.
2. Ako institucija nije utvrdila identitet dužnika odnosne izloženosti kreditnom riziku ili ako institucija ne može potvrditi da odnosna izloženost nije izloženost kreditnom riziku, institucija tu izloženost dodjeljuje kako slijedi:
(a)
ako vrijednost izloženosti ne prelazi 0,25 % priznatog kapitala institucije, institucija tu izloženost dodjeljuje transakciji kao zasebnoj osobi;
(b)
ako izloženost iznosi 0,25 % priznatog kapitala institucije ili više od te vrijednosti te ako institucija mandatom transakcije može osigurati da odnosne izloženosti transakcije nisu povezane s drugim izloženostima u njezinu portfelju, uključujući odnosne izloženosti iz drugih transakcija, institucija tu izloženost dodjeljuje transakciji kao zasebnoj osobi;
(c)
osim u slučajevima navedenima u točkama (a) i (b), institucija tu izloženost dodjeljuje nepoznatoj osobi.
3. Ako institucija ne može razlikovati odnosne izloženosti transakcije, ukupnu vrijednost svojih izloženosti institucija dodjeljuje transakciji kako slijedi:
(a)
ako ukupna vrijednost izloženosti ne prelazi 0,25 % priznatog kapitala institucije, institucija tu ukupnu vrijednost izloženosti dodjeljuje transakciji kao zasebnoj osobi;
(b)
osim u slučaju navedenom u točki (a), institucija tu ukupnu vrijednost izloženosti dodjeljuje nepoznatoj osobi.
4. Za potrebe stavaka 1. i 2. institucija redovito, a najmanje jednom mjesečno, prati takve transakcije zbog mogućih promjena u sastavu i relativnom udjelu odnosnih izloženosti.
Članak 7.
Dodatna izloženost koju čini struktura transakcije
1. Struktura transakcije ne čini dodatnu izloženost ako transakcija ispunjuje oba sljedeća uvjeta:
(a)
pravna i operativna struktura transakcije osmišljena je tako da sprječava da upravitelj transakcije ili treća osoba preusmjeravaju bilo koje novčane tokove koji proizlaze iz transakcije prema osobama koje u skladu s uvjetima transakcije nemaju pravo primiti te novčane tokove;
(b)
ni od izdavatelja ni od bilo koje druge osobe ne može se zahtijevati da u okviru transakcije izvrše plaćanje instituciji dodatno uz novčane tokove iz odnosne imovine ili kao predujam za njih.
2. Smatra se da je uvjet iz stavka 1. točke (a) ispunjen ako je riječ o jednoj od sljedećih transakcija:
(a)
UCITS kako je definiran u članku 1. stavku 2. Direktive 2009/65/EZ;
(b)
subjekt s poslovnim nastanom u trećoj zemlji, koji se bavi djelatnostima sličnim onima kojima se bavi UCITS i koji podliježe nadzoru na temelju zakonodavnog akta Unije ili na temelju zakonodavstva treće zemlje koja primjenjuje regulatorne zahtjeve i zahtjeve u pogledu nadzora koji su najmanje istovjetni onima koji se u Uniji primjenjuju na UCITS.
Članak 8.
Stupanje na snagu
Ova Uredba stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u svim državama članicama.
Sastavljeno u Bruxellesu 2. listopada 2014.