РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) № 1355/2014 НА КОМИСИЯТА
от 17 декември 2014 година
за изменение на Регламент (ЕО) № 391/2009 във връзка с приемането от Международната морска организация (ММО) на някои кодекси и свързаните с тях изменения в някои конвенции и протоколи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 391/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 г. относно общи правила и стандарти за организациите за проверка и преглед на кораби (1), и по-специално член 13, параграф 2 от него,
в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, уредена в член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 на Европейския парламент и на Съвета за създаване на Комитет по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) (2),
като има предвид, че:
(1)
Съгласно член 5, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 държавите членки и Комисията си сътрудничат, за да определят, при необходимост, обща позиция или подход в компетентния международен форум с оглед намаляване на рисковете от конфликт между законодателството на Съюза в областта на морския транспорт и международните актове.
(2)
Регламент (ЕО) № 391/2009 ведно с Директива 2009/15/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (3) формират единна законодателна уредба, по силата на която дейността на признатите организации е регламентирана по последователен начин в съответствие с едни и същи принципи и определения. Съгласно член 3, параграф 2 от Директива 2009/15/ЕО, когато държава членка реши да упълномощи по отношение на плаващи под нейно знаме кораби дадена организация да извършва от нейно име проверките и прегледите, свързани със задължителните свидетелства, тя поверява тези задължения само на призната организация, което съгласно член 2, буква ж) от посочената директива означава организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. Следователно наборът от правила, въз основа на които се признават съответните организации, оказва въздействие върху двата акта.
(3)
Понятието „международни конвенции“ съгласно определението в член 2, буква б) от Регламент (ЕО) № 391/2009 означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. (Конвенцията SOLAS), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. (Конвенцията за товарните водолинии) и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. (Конвенцията MARPOL), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със задължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия.
(4)
На своята 28-а сесия Асамблеята на Международната морска организация прие Кодекс за прилагане на правните инструменти на ММО (Кодекс за правните инструменти), както това е посочено в Резолюция A.1070(28) на ММО от 4 декември 2013 г., както и изменения на Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага, както това е посочено в Резолюция A.1083(28) на ММО от 4 декември 2013 г.
(5)
На 66-ото си заседание Комитетът по опазване на морската среда (Marine Environment Protection Committee, MEPC) на ММО прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с Конвенцията MARPOL, както това е посочено в Резолюция MEPC.246(66) от 4 април 2014 г., и на протокола от 1997 г. във връзка с Конвенцията MARPOL, както той се изменя от свързания с него протокол от 1978 г. и както това е посочено в Резолюция MEPC.247(66) от 4 април 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(6)
На 93-тото си заседание Комитетът по морска безопасност (Maritime Safety Committee, MSC) на ММО прие изменения на Конвенцията SOLAS, както това е посочено в Резолюция MSC.366(93) от 22 май 2014 г., и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, както това е посочено в Резолюция MSC.375(93) от 22 май 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(7)
Комитетът MEPC на 65-ото си заседание и Комитетът MSC на 92-рото си заседание приеха кодекс на ММО за признатите организации (Кодекс за признатите организации), както това е посочено в Резолюция MSC.349(92) от 21 юни 2013 г.
(8)
На 65-ото си заседание Комитетът MEPC прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с Конвенцията MARPOL, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса RO, както това е посочено в Резолюция MEPC.238(65) от 17 май 2013 г.
(9)
На 92-рото си заседание Комитетът MSC прие изменения на Конвенцията SOLAS и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса RO, както това е посочено в резолюции MSC.350(92) и MSC.356(92) от 21 юни 2013 г.
(10)
Поради това, в съответствие с приложимите правила за приемане, ратифициране и влизане в сила на изменения по силата на всяка от посочените по-горе конвенции на ИМО, се очаква кодексите за правните инструменти и за признатите организации да влязат в сила в периода между 1 януари 2015 г. и 1 януари 2018 г..
(11)
На 13 май 2013 г. Съветът прие Решение 2013/268/ЕС (4). Съгласно член 5 от посоченото решение Съветът разрешава на държавите членки да дадат своето съгласие да бъдат обвързани - в интерес на Съюза и в съответствие с декларацията, съдържаща се в приложението към посоченото решение - от измененията, посочени в съображения 4 - 9 от настоящия регламент.
(12)
В декларацията, съдържаща се в приложението към Решение 2013/268/ЕС, се посочва, че държавите членки са на мнение, че в Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации се съдържа набор от минимални изисквания, които държавите могат да доразвиват и подобряват в зависимост от конкретния случай с оглед да се оптимизират морската безопасност и опазването на околната среда.
(13)
Също така в декларацията се посочва, че никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти или Кодекса за признатите организации не следва да се тълкува така, че да ограничава по какъвто и да е начин изпълнението на задълженията на държавите членки съгласно правото на Европейския съюз във връзка с определението за „задължителни свидетелства“ и „свидетелства за клас“, обхвата на установените задължения и критерии за признати организации и задълженията на Европейската комисия във връзка с признаването, оценяването и, когато е уместно, налагането на корективни мерки или санкции на признати организации. В същата декларация се посочва, че в случай на одит на ММО държавите членки ще заявят, че се проверява изпълнението само на тези разпоредби от съответните международни конвенции, които са ратифицирани от държавите членки, в това число съгласно условията на посочената декларация.
(14)
Съгласно правовия ред на Съюза в приложното поле на Регламент (ЕО) № 391/2009, както и на Директива 2009/15/ЕО, се включват позовавания на „международни конвенции“ като посочените в съображение 3. В тези рамки измененията на конвенциите на ММО автоматично се инкорпорират в законодателството на Съюза едновременно с влизането им в сила на международно равнище, в това число и свързаните с тях кодекси със задължителен характер като кодексите за правните инструменти и за признатите организации, които съответно стават част от актовете на ММО, които са от значение във връзка с прилагането на Регламент (ЕО) № 391/2009.
(15)
Възможно е обаче измененията на международните конвенции да бъдат изключени от приложното поле на морското законодателство на Съюза в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, ако те отговарят поне на един от двата критерия, посочени в член 5, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 2099/2002.
(16)
Комисията подложи на анализ измененията на конвенциите на ММО в съответствие с член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 и установи, че съществуват редица несъответствия между Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации, от една страна, и Регламент (ЕО) № 391/2009 и Директива 2009/15/ЕО, от друга.
(17)
На първо място, в част 2, параграф 16.1 от Кодекса за правните инструменти е предвиден списък от минимални ресурси и процеси, които държавите на флага трябва да създадат, в това число предоставянето на административни указания, отнасящи се, наред с останалото, и до свидетелствата за клас на корабите, които се изискват от държавата на флага като доказателство, че са спазени изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване и/или други изисквания по силата на международна конвенция, по която държавата на флага е страна, или че са спазени изискванията на вътрешната нормативна уредба на тази държава на флага. Както е пояснено в съображение 21 по-долу обаче, в законодателството на Съюза се прави разграничение между задължителните свидетелства и свидетелствата за клас. Вторите са документ с частен характер и не са актове на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. Тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти всъщност препраща към глава II-1, част А-1, правило 3-1 от Конвенцията SOLAS, където е предвидено корабите да са проектирани, построени и поддържани в съответствие с изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване на класификационна организация, призната от администрацията в съответствие с разпоредбите на правило XI-1/1. 1. В Конвенцията SOLAS ясно се определя, че обект на това изискване е корабът или неговият законен представител по отношение на държавата на флага. Освен това, когато една призната организация издава свидетелства за клас на кораби в качеството си на класификационна организация, тя извършва това съобразно своите собствени правила, процедури, условия и частни договорни споразумения, по които държавата на флага не е страна. Следователно тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти е в противоречие с разграничението на дейностите по издаване на свидетелства за клас и на задължителни свидетелства, така както е предвидено в действащото законодателство на ЕС.
(18)
На второ място, в част 2, параграф 18.1 от Кодекса за правните инструменти се съдържа изискването държавата на флага да определи „само по отношение на корабите, имащи право да плават под нейния флаг“ дали дадена призната организация разполага с достатъчно ресурси по отношение на технически, управленски и изследователски възможности, за да изпълни възложените ѝ задачи. За разлика от това, този аспект е залегнал в законодателството на Съюза като изискване за целите на признаването, за което свидетелства критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, и то по отношение на цялата флота, на която съответната организация е дала клас, без разлика на флага. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, това ще ограничи прилагането на критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009 само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(19)
На трето място, в част 2, параграф 19 от Кодекса за правните инструменти е въведена забрана за държавата на флага да предоставя правомощия на нейните признати организации да прилагат за други кораби, освен имащите право да плават под нейния флаг, всички изисквания, които се отнасят, наред с останалото, и до правилата, изискванията или процедурите на тези организации за даване на клас. В съответствие с Директива 2009/15/ЕО държавите членки могат да упълномощят дадена организация да извършва от тяхно име дейностите, свързани с издаването на задължителни свидетелства за тяхната флота, ако тази организация е призната и над нея се упражнява надзор за тази цел в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. В тази рамка признатите организации като такива трябва да спазват определени изисквания при изпълнението на съответните им дейности за цялата класифицирана от тях флота, независимо от флага. Това се отнася за повечето от критериите, определени в приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, както и за други задължения, в частност определените в член 10, параграф 4 от същия регламент. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи прилагането на съдържащите се в Регламент (ЕО) № 391/2009 действащи изисквания във връзка с признаването, ако те между другото са определени като правила, изисквания и процедури, само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка.
(20)
На четвърто място, в част 2, раздел 1.1 от Кодекса за признатите организации „призната организация“ по определение означава организация, която е била оценена от държава на флага и по отношение на която е установено, че отговаря на изискванията на част 2 от Кодекса за признатите организации. За разлика от това, според определението в член 2, буква д) от Регламент (ЕО) № 391/2009 за призната организация се счита „организация, призната в съответствие с настоящия регламент“. Въз основа на оценката от страна на Комисията, изложена в съображения 21-23, изглежда, че няколко разпоредби в част 2 от Кодекса за признатите организации са несъвместими с Регламент (ЕО) № 391/2009. От тук следва, че организация, призната по смисъла на определението в Кодекса за признатите организации, няма да отговаря на всички изисквания на Регламент (ЕО) № 391/2009 и поради това няма да отговаря на определението за призната организация, установено в законодателството на Съюза.
(21)
На пето място, в част 2, раздел 1.3 от Кодекса за признатите организации „задължителното сертифициране и услуги“ се определят като единна категория дейности, които една призната организация има право да извършва от името на държавата на флага, включително издаването на свидетелства, които едновременно отговарят на изискванията за задължителни свидетелства и за свидетелства за клас. За разлика от това в определенията, фигуриращи в член 2, букви ж) и и) от Регламент (ЕО) № 391/2009, се прави ясно разграничение между „задължително свидетелство“, което е свидетелство, издадено от държавата на флага или от нейно име в съответствие с международните конвенции, и „свидетелство за клас“, което е документ, издаден от призната организация в качеството ѝ на класификационна организация, с който се удостоверява годността на кораба за конкретна употреба или услуга в съответствие с правилата и процедурите, установени и разгласени от тази призната организация. Оттук следва, че в правото на Съюза задължителните свидетелства се разграничават от свидетелствата за клас и имат различен характер. Задължителните свидетелства имат публичен характер, докато свидетелствата за клас имат частен характер, тъй като се издават от класификационна организация в съответствие с нейните собствени правила, процедури и условия. Следователно класификационните свидетелства, издадени за един кораб от призната организация в потвърждение на това, че са спазени класификационните правила и процедури, включително когато се верифицират от държава на флага като доказателство, че са спазени изискванията на правило 3-1 в глава II-I, част А-1 от Конвенцията SOLAS, са документи със строго частен характер и не са акт на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. В Кодекса за признатите организации обаче системно се посочва, че „задължителното сертифициране и услуги“ се извършват от признатата организация „от името на държавата на флага“, което противоречи на правното разграничение, установено със законодателството на Съюза. Независимо от това противоречие, ако тази разпоредба на Кодекса за признатите организации бъде приета за норма в правовия ред на Съюза, въпросната разпоредба ще породи явен риск в рамките на ЕС да станат неприложими изискванията във връзка с признаването, които се съдържат в Регламент (ЕО) № 391/2009 и се отнасят за цялостната дейност на организацията, независимо от флага.
(22)
На шесто място, в част 2, раздел 3.9.3.1 от Кодекса за признатите организации е предвиден механизъм за сътрудничество между признатите организации единствено в установената от държавата на флага рамка с оглед стандартизиране на процесите, касаещи задължителното сертифициране и услуги, извършвани от името на държавата на флага, както е целесъобразно; от друга страна в част 2, раздел 3.9.3.2 от същия кодекс се съдържа позоваване на установената от една държава на флага или „група държави на флага“ рамка, която да регламентира сътрудничеството между признатите от тази държава или държави организации по въпроси от техническо естество и по въпросите на безопасността, що се отнася до „задължителното сертифициране на кораби и услуги […] от името на въпросната държава/държави на флага“. За разлика от това, в правото на Съюза сътрудничеството между признати организации е уредено в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, съдържащ изискването признатите организации да се консултират помежду си с оглед поддържане на еквивалентност и постигане на хармонизация на техните правила и процедури и на тяхното прилагане и да определят рамка за взаимното признаване в съответните случаи на свидетелства за клас за материали, оборудване и части. Тези два процеса на сътрудничество по силата на член 10, параграф 1 се отнасят за частните дейности на признатите организации в качеството им на класификационни организации и следователно се прилагат без разграничение въз основа на флага. Следователно, в случай че механизмите за сътрудничество, предвидени в Кодекса за признатите организации, бъдат инкорпорирани в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи обхватът на определената в Регламент (ЕО) № 391/2009 рамка за сътрудничество само до онази част от дейността на признатите организации, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(23)
На седмо място, раздел 3.9.3.3 от част 2 от Кодекса за признатите организации е идентичен с параграф 19 от част 2 от Кодекса за правните инструменти; поради това изложеното в съображение 19 е валидно в същата степен за тази разпоредба на Кодекса за признатите организации.
(24)
Никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации не трябва да ограничава възможността за определяне от Съюза, в съответствие с Договорите и международното право, на необходимите условия за предоставяне на признаване на организации, които са поискали да бъдат упълномощени от държавите членки за извършване на дейности по преглед и издаване на свидетелства на кораби от тяхно име с оглед постигане целите на Съюза и по-специално за подобряване на морската безопасност и опазване на околната среда.
(25)
Схемата за взаимно признаване на свидетелствата за клас за материали, оборудване и части, предвидена в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, е приложима в рамките на Съюза само по отношение на кораби, които плават под флага на държава членка. Преценката за това дали такива свидетелства ще бъдат приемани по отношение на чуждестранни плавателни съдове остава в прерогативите на съответните трети държави на флага извън ЕС в рамките на упражняваната от тях изключителна компетентност, а именно съгласно Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право (UNCLOS).
(26)
Въз основа на направената от нея оценка Комисията установи, че разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации, посочени в предходните съображения, са несъвместими с Регламент (ЕО) № 391/2009 и следва да бъдат изключени от приложното поле на същия регламент. Поради това текстът на член 2, буква б) от Регламент (ЕО) № 391/2009 следва да бъде съответно изменен.
(27)
Тъй като Кодексът за признатите организации влиза в сила на 1 януари 2015 г., настоящият регламент следва да влезе в сила във възможно най-кратък срок след датата на публикуването му.
(28)
Комитетът по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) не даде становище относно мерките, предвидени в настоящия регламент. Беше счетено за необходимо да се изготви акт за изпълнение и председателят представи проекта на акт за изпълнение на апелативния комитет за допълнително обсъждане. Мерките, предвидени в настоящия регламент, са в съответствие със становището на апелативния комитет,
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
В член 2 от Регламент (ЕО) № 391/2009 буква б) се заменя със следното:
„б)
„международни конвенции“ означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. (SOLAS 74), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. (MARPOL), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със задължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия, с изключение на част 2, параграфи 16.1, 18.1 и 19 от Кодекса за прилагане на правните инструменти на ММО и част 2, раздели 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 и 3.9.3.3 от Кодекса на ММО за признатите организации.“
Член 2
Настоящият регламент влиза в сила в деня след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Той се прилага от 1 януари 2015 г.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 17 декември 2014 година.
PROVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) br. 1355/2014
оd 17. prosinca 2014.
o izmjeni Uredbe (EZ) br. 391/2009 s obzirom na određene kodekse i povezane izmjene određenih konvencija i protokola koje je donijela Međunarodna pomorska organizacija (IMO)
(Tekst značajan za EGP)
EUROPSKA KOMISIJA,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije,
uzimajući u obzir Uredbu (EZ) br. 391/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o zajedničkim pravilima i normama za organizacije koje obavljaju pregled i nadzor brodova (1), a posebno njezin članak 13. stavak 2.,
u skladu s postupkom provjere sukladnosti utvrđenim u članku 5. Uredbe (EZ) br. 2099/2002 Europskog parlamenta i Vijeća o osnivanju Odbora za sigurnost na moru i sprečavanje onečišćenja s brodova (COSS) (2),
budući da:
(1)
U skladu s člankom 5. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 2099/2002, države članice i Komisija surađuju kako bi prema potrebi definirale zajedničko stajalište ili pristup u nadležnim međunarodnim forumima radi smanjivanja opasnosti od nesuglasja između pomorskog zakonodavstva Zajednice i međunarodnih instrumenata.
(2)
Uredba (EZ) br. 391/2009 i Direktiva 2009/15/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (3) čine jedinstven i usklađen zakonodavni akt kojim se aktivnosti priznatih organizacija uređuju na dosljedan način te u skladu s istim načelima i definicijama. U skladu s člankom 3. stavkom 2. Direktive 2009/15/EZ, ako država članica u odnosu na brodove koji plove pod njezinom zastavom odluči ovlastiti organizaciju da u njezino ime obavlja preglede i nadzore u vezi sa statutarnim svjedodžbama, te obveze povjerava isključivo priznatoj organizaciji, koja u skladu s člankom 2. točkom (g) te Direktive znači organizacija priznata u skladu s Uredbom (EZ) br. 391/2009. Skup pravila na kojima se temelji priznavanje predmetnih organizacija stoga utječe na oba akta.
(3)
Termin „međunarodne konvencije” kako je definiran u članku 2. točki (b) Uredbe (EZ) br. 391/2009 znači Međunarodna konvencija o zaštiti ljudskog života na moru od 1. studenoga 1974. (dalje u tekstu: Konvencija SOLAS), izuzimajući poglavlje XI-2 njezina Priloga, Međunarodna konvencija o teretnim linijama od 5. travnja 1966. (dalje u tekstu: Konvencija o teretnim linijama) i Međunarodna konvencija o sprečavanju onečišćenja s brodova od 2. studenoga 1973. (dalje u tekstu: Konvencija MARPOL), zajedno s njihovim protokolima i izmjenama te pripadajućim kodeksima s obvezujućim statusom u svim državama članicama, u ažuriranoj verziji.
(4)
Skupština IMO-a na svojoj je 28. sjednici donijela Kodeks o provedbi instrumenata IMO-a (Kodeks III), kako je utvrđeno u Rezoluciji IMO-a A.1070(28) od 4. prosinca 2013., kao i izmjene Konvencije o teretnim linijama, u cilju proglašenja Kodeksa III obveznim, zajedno s pridruženim programom revizije države zastave, kako je utvrđeno u Rezoluciji IMO-a A.1083(28) od 4. prosinca 2013.
(5)
Odbor IMO-a za zaštitu morskog okoliša (MEPC) na svojoj je 66. sjednici donio izmjene Protokola iz 1978. koji se odnosi na Konvenciju MARPOL, kako je utvrđeno u Rezoluciji MEPC.246(66) od 4. travnja 2014., i Protokola iz 1997. koji se odnosi na Konvenciju MARPOL kako je izmijenjena Protokolom iz 1978. koji se odnosi na istu konvenciju, kako je utvrđeno u Rezoluciji MEPC.247(66) od 4. travnja 2014., u cilju proglašenja Kodeksa III obveznim, zajedno s pridruženim programom revizije države zastave.
(6)
Odbor IMO-a za pomorsku sigurnost (MSC) na svojoj je 93. sjednici donio izmjene Konvencije SOLAS, kako je utvrđeno u Rezoluciji MSC.366(93) od 22. svibnja 2014., i Protokola iz 1988. koji se odnosi na Konvenciju o teretnim linijama, kako je utvrđeno u Rezoluciji MSC.375(93) od 22. svibnja 2014., u cilju proglašenja Kodeksa III obveznim, zajedno s pridruženim programom revizije države zastave.
(7)
Odbor za zaštitu morskog okoliša na svojoj 65. sjednici i Odbor za pomorsku sigurnost na svojoj 92. sjednici donijeli su Kodeks IMO-a o priznatim organizacijama (Kodeks RO), kako je utvrđeno u Rezoluciji MSC.349(92) od 21. lipnja 2013.
(8)
Odbor za zaštitu morskog okoliša na svojoj je 65. sjednici donio izmjene Protokola iz 1978. koji se odnosi na Konvenciju MARPOL u cilju proglašenja Kodeksa RO obveznim, kako je utvrđeno u Rezoluciji MEPC.238(65) od 17. svibnja 2013.
(9)
Odbor za pomorsku sigurnost na svojoj je 92. sjednici donio izmjene Konvencije SOLAS i Protokola iz 1988. koji se odnosi na Konvenciju o teretnim linijama u cilju proglašenja Kodeksa RO obveznim, kako je utvrđeno u rezolucijama MSC.350(92) i MSC.356(92) od 21. lipnja 2013.
(10)
Stoga se očekuje da će Kodeks III i Kodeks RO stupiti na snagu u razdoblju od 1. siječnja 2015. do 1. siječnja 2018. u skladu s primjenjivim pravilima o donošenju, ratifikaciji i stupanju na snagu izmjena u okviru svih predmetnih konvencija IMO-a.
(11)
Vijeće je 13. svibnja 2013. donijelo Odluku Vijeća 2013/268/EU (4). U skladu s člankom 5. te Odluke, Vijeće je ovlastilo države članice da daju svoju suglasnost da, u interesu Unije i podložno deklaraciji utvrđenoj u Prilogu toj Odluci, budu obvezane izmjenama navedenima u uvodnim izjavama od 4. do 9. ove Uredbe.
(12)
U deklaraciji priloženoj Odluci 2013/268/EU navodi se da države članice smatraju da Kodeks III i Kodeks RO sadržavaju minimalne zahtjeve koje države članice mogu na prikladan način razraditi i poboljšati radi unapređenja pomorske sigurnosti i zaštite okoliša.
(13)
U njoj se navodi i da se ništa u Kodeksu III ili Kodeksu RO ne tumači u smislu bilo kakvog ograničavanja ispunjavanja obveza država članica u skladu s pravom Unije u odnosu na definiciju „statutarnih svjedodžbi” i „svjedodžbi klase”, područje primjene obveza i mjerila utvrđenih za priznate organizacije te dužnosti Europske komisije u pogledu priznavanja i ocjenjivanja priznatih organizacija i, prema potrebi, nametanja korektivnih mjera ili sankcija tim organizacijama. U istoj se deklaraciji navodi da država članica u slučaju revizije koju provodi IMO izjavljuje da se provjerava usklađenost samo s onim odredbama mjerodavnih međunarodnih konvencija koje su države članice prihvatile, uključujući u smislu te deklaracije.
(14)
U pravnom poretku Unije područje primjene Uredbe (EZ) br. 391/2009 i Direktive 2009/15/EZ obuhvaća upućivanja na „međunarodne konvencije” kako je opisano u uvodnoj izjavi 3. U okviru toga, izmjene konvencija IMO-a automatski se ugrađuju u pravo Unije u isto vrijeme kada stupaju na snagu na međunarodnoj razini, uključujući povezane kodekse s obvezujućim statusom kao što su Kodeks III i Kodeks RO, koji stoga čine dio instrumenata IMO-a mjerodavnih za primjenu Uredbe (EZ) br. 391/2009.
(15)
Izmjene međunarodnih konvencija moguće je, međutim, isključiti iz područja primjene pomorskog zakonodavstva Unije u skladu s postupkom provjere sukladnosti ako zadovoljavaju barem jedno od dvaju mjerila utvrđenih u članku 5. stavku 2. Uredbe (EZ) br. 2099/2002.
(16)
Komisija je ocijenila izmjene konvencija IMO-a u skladu s člankom 5. Uredbe (EZ) br. 2099/2002 i utvrdila da postoje brojna odstupanja između Kodeksa III i Kodeksa RO s jedne strane te Uredbe (EZ) br. 391/2009 i Direktive 2009/15/EZ s druge strane.
(17)
Prvo, u stavku 16.1. dijela 2. Kodeksa III navodi se popis minimalnih sredstava i postupaka koje države zastave moraju utvrditi, uključujući pružanje administrativnih uputa koje se odnose, među ostalim, na svjedodžbe klase broda koje država zastave zahtijeva radi dokazivanja usklađenosti sa strukturnim, mehaničkim, električnim, i/ili drugim zahtjevima međunarodne konvencije čija je država zastave stranka ili usklađenosti sa zahtjevima nacionalnih propisa države zastave. Međutim, kako je podrobno navedeno u uvodnoj izjavi 21., u skladu s pravom Unije postoji razlika između statutarnih svjedodžbi i svjedodžbi klase. Svjedodžbe klase dokumenti su privatne naravi i nisu akti države zastave niti se izdaju u ime bilo koje države zastave. Ta se odredba Kodeksa III odnosi na poglavlje II-1, dio A-1, uredbu 3-1 Konvencije SOLAS u kojoj je utvrđeno da brodovi moraju biti konstruirani, izrađeni i održavani u skladu sa strukturnim, mehaničkim i električnim zahtjevima klasifikacijskog društva koje Administracija priznaje u skladu s odredbama uredbe XI-1/1. 1. U Konvenciji SOLAS kao predmet tog zahtjeva jasno su utvrđeni brod ili njegov pravni zastupnik u odnosu na državu zastavu. Nadalje, kada djeluje u svojstvu klasifikacijskog društva, priznata organizacija izdaje svjedodžbe klase broda u skladu s vlastitim pravilima, postupcima, uvjetima i privatnim ugovornim aranžmanima kojih država zastave nije stranka. Stoga je ova odredba Kodeksa III u suprotnosti s razgraničenjem klasifikacijskih i statutarnih aktivnosti kako je utvrđeno u postojećem zakonodavstvu EU-a.
(18)
Drugo, u stavku 18.1. dijela 2. Kodeksa III od države se zastave zahtijeva da utvrdi, „isključivo s obzirom na brodove koji plove pod njezinom zastavom”, raspolaže li priznata organizacija odgovarajućim resursima u smislu tehničkih, upravnih i istraživačkih kapaciteta za obavljanje dužnosti koje su joj povjerene. Suprotno tome, u pravu Unije taj se aspekt promatra kao zahtjev za priznavanje kako je navedeno u mjerilu A.3. iz Priloga I. Uredbi (EZ) br. 391/2009 i odnosi se na cijelu flotu u klasi predmetne organizacije, bez razlikovanja na temelju zastave. Ako bi se prethodno navedena odredba Kodeksa III ugradila u pravo Unije, primjena mjerila A.3. iz Priloga I. Uredbi (EZ) br. 391/2009 time bi se ograničila na djelovanje priznate organizacije isključivo s obzirom na brodove koji plove pod zastavom država članica, što je u suprotnosti sa zahtjevima koji su trenutačno na snazi.
(19)
Treće, stavkom 19. dijela 2. Kodeksa III uvodi se zabrana za državu zastave da svoje priznate organizacije ovlasti da na brodove, osim onih koji plove pod njezinom zastavom, primjenjuju bilo kakve zahtjeve koji se odnose na, među ostalim, njihova pravila klasifikacije, zahtjeve ili postupke. U skladu s Direktivom 2009/15/EZ države članice organizaciju mogu ovlastiti da djeluje u njihovo ime u pogledu statutarne certifikacije njihovih flota samo ako je ta organizacija priznata i u tu se svrhu prati u skladu s Uredbom (EZ) br. 391/2009. U okviru toga, priznate organizacije kao takve moraju ispunjavati određene zahtjeve pri provođenju odgovarajućih aktivnosti u floti u svojoj klasi, bez obzira na zastavu. To se odnosi na većinu mjerila utvrđenih u Prilogu I. Uredbi (EZ) br. 391/2009, kao i na druge obveze, posebno članak 10. stavak 4. te Uredbe. Ako bi se prethodno navedena odredba Kodeksa III ugradila u pravo Unije, primjena postojećih zahtjeva za priznavanje iz Uredbe (EZ) br. 391/2009, među ostalim ako predstavljaju pravila, zahtjeve i postupke, time bi se ograničila na djelovanje priznate organizacije isključivo s obzirom na brodove koji plove pod zastavom država članica.
(20)
Četvrto, u odjeljku 1.1. dijela 2. Kodeksa RO „priznata organizacija” definirana je kao organizacija koju ocjenjuje država zastave i koja je u skladu s dijelom 2. Kodeksa RO. Suprotno tome, člankom 2. točkom (e) Uredbe (EZ) br. 391/2009 propisuje se da je priznata organizacija „organizacija priznata u skladu s ovom Uredbom”. Na temelju ocjene Komisije navedene u uvodnim izjavama od 21. do 23. čini se da nekoliko odredaba iz dijela 2. Kodeksa RO nije u skladu s Uredbom (EZ) br. 391/2009. Slijedom toga, priznata organizacija kako je definirana u Kodeksu RO ne bi ispunjavala sve zahtjeve iz Uredbe (EZ) br. 391/2009 i stoga ne bi odgovarala definiciji priznatih organizacija kako je utvrđeno u pravu Unije.
(21)
Peto, u odjeljku 1.3. dijela 2. Kodeksa RO „statutarna certifikacija i statutarne usluge” definiraju se kao jedinstvena kategorija aktivnosti koje je priznata organizacija ovlaštena obavljati u ime države zastave, uključujući izdavanje svjedodžbi koje se odnose i na statutarne i na klasifikacijske zahtjeve. Suprotno tome, u definicijama iz članka 2. točaka (g) i (i) Uredbe (EZ) br. 391/2009 navodi se jasna razlika između „statutarnih svjedodžbi”, odnosno potvrda koje izdaje država zastava ili koje se izdaju u njezino ime u skladu s međunarodnim konvencijama, i „svjedodžbi klase”, odnosno isprava koje izdaje priznata organizacija, u svojstvu klasifikacijskog društva, a kojima se potvrđuje sposobnost broda za određenu namjenu ili plovidbu u skladu s pravilima i postupcima koje je utvrdila i objavila ta priznata organizacija. Iz toga proizlazi da se, u skladu s pravom Unije, statutarne svjedodžbe i svjedodžbe klase razlikuju te su različite prirode. Naime, statutarne svjedodžbe javne su prirode, dok su svjedodžbe klase privatne prirode zato što ih izdaje klasifikacijsko društvo u skladu sa svojim pravilima, postupcima i uvjetima. Iz toga proizlazi da su svjedodžbe klase koje za brod izdaje priznata organizacija u svrhu potvrđivanja sukladnosti s klasifikacijskim pravilima i postupcima isprave strogo privatne prirode koje nisu akti države zastave niti se izdaju u ime bilo koje države zastave, čak i kada ih je država zastave provjerila da bi ustanovila sukladnost s poglavljem II-I, dijelom A-1, uredbom 3-1 Konvencije SOLAS. Međutim, u Kodeksu RO sustavno se spominje da „statutarnu certifikaciju i statutarne usluge” priznata organizacija vrši „u ime države zastave”, što proturječi pravnoj razlici utvrđenoj u pravu Unije. Bez obzira na tu proturječnost, u slučaju uvrštavanja te odredbe Kodeksa RO u pravni poredak Unije postojao bi vidljivi rizik da se zahtjevi za priznavanje iz Uredbe (EZ) br. 391/2009 koji se odnose na sve aktivnosti organizacije, bez obzira na zastavu, više ne bi mogli provoditi unutar EU-a.
(22)
Šesto, u odjeljku 3.9.3.1. dijela 2. Kodeksa RO propisuje se mehanizam suradnje između priznatih organizacija unutar jedinstvenog okvira koji je uspostavila država zastave u cilju standardizacije procesa povezanih sa statutarnom certifikacijom i statutarnim uslugama za državu zastave prema potrebi, dok se u odjeljku 3.9.3.2. dijela 2. istog Kodeksa utvrđuje okvir za „državu zastave ili skupinu država zastave” u cilju uređivanja suradnje među njihovim priznatim organizacijama u području tehničkih i sigurnosnih aspekata „statutarne certifikacije i statutarnih usluga za brodove […] u ime predmetne države članice/predmetnih država članica”. Suprotno tome, suradnja između priznatih organizacija u okviru prava Unije uređena je člankom 10. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 391/2009, u kojem se od priznatih organizacija zahtijeva da se međusobno savjetuju radi održavanja istovjetnosti i usklađivanja pravila i postupaka te njihove provedbe te se njime utvrđuje okvir za međusobno priznavanje, u odgovarajućim slučajevima, svjedodžbi klase za materijale, opremu i sastavne dijelove. Ta dva procesa suradnje iz članka 10. stavka 1. odnose se na privatne aktivnosti priznatih organizacija u svojstvu klasifikacijskih društava i stoga se primjenjuju bez razlikovanja na temelju zastave. Ako bi se mehanizmi suradnje navedeni u Kodeksu RO ugradili u pravo Unije, područje primjene okvira za suradnju utvrđenog Uredbom (EZ) br. 391/2009 time bi se ograničilo na aktivnosti priznate organizacije koje se odnose isključivo na brodove koji plove pod zastavom država članica, što je u suprotnosti sa zahtjevima koji su trenutačno na snazi.
(23)
Sedmo, odjeljak 3.9.3.3. dijela 2. Kodeksa RO istovjetan je stavku 19. dijela 2. Kodeksa III te su obrazloženja iznesena u uvodnoj izjavi 19. jednako mjerodavna za tu odredbu Kodeksa RO.
(24)
Ništa u Kodeksu III ili Kodeksu RO ne smije ograničavati sposobnost Unije da utvrdi, u skladu s Ugovorima i međunarodnim pravom, odgovarajuće uvjete za priznavanje organizacija koje žele da ih države članice ovlaste za obavljanje pregleda brodova i certifikacijskih aktivnosti u njihovo ime, u cilju ostvarivanja ciljeva Unije te posebno poboljšanja pomorske sigurnosti i zaštite okoliša.
(25)
Program za međusobno priznavanje svjedodžbi klase za materijale, opremu i sastavne dijelove utvrđen člankom 10. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 391/2009 provediv je samo unutar Unije u odnosu na brodove koji plove pod zastavom države članice. Kada je riječ o stranim plovilima, priznavanje mjerodavnih svjedodžbi i dalje se vrši prema nahođenju mjerodavnih država zastave izvan EU-a u okviru njihove isključive nadležnosti, odnosno u skladu s Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravu mora (UNCLOS).
(26)
Na temelju svoje ocjene Komisija je utvrdila da odredbe Kodeksa III i Kodeksa RO navedene u prethodnim uvodnim izjavama nisu u skladu s Uredbom (EZ) br. 391/2009 i da ih treba isključiti iz područja primjene te Uredbe. Članak 2. točku (b) Uredbe (EZ) br. 391/2009 stoga treba na odgovarajući način izmijeniti.
(27)
Budući da Kodeks RO stupa na snagu 1. siječnja 2015., ova bi Uredba trebala stupiti na snagu što prije nakon datuma objave.
(28)
Odbor za sigurnost na moru i sprečavanje onečišćenja s brodova (COSS) nije donio mišljenje o mjerama predviđenima u ovoj Uredbi. Provedbeni akt smatrao se potrebnim i predsjednik odbora podnio je nacrt provedbenog akta žalbenom odboru na daljnje razmatranje. Mjere predviđene u ovoj Uredbi u skladu su s mišljenjem žalbenog odbora,
DONIJELA JE OVU UREDBU:
Članak 1.
Članak 2. točka (b) Uredbe Komisije (EZ) br. 391/2009 zamjenjuje se sljedećim:
„(b)
,međunarodne konvencije' znači Međunarodna konvencija o zaštiti ljudskog života na moru od 1. studenoga 1974. (SOLAS 74) izuzimajući poglavlje XI-2 njezina Priloga, Međunarodna konvencija o teretnim linijama od 5. travnja 1966. i Međunarodna konvencija o sprečavanju onečišćenja s brodova od 2. studenoga 1973. (MARPOL), zajedno s njihovim protokolima i izmjenama te pripadajućim kodeksima s obvezujućim statusom u svim državama članicama, s iznimkom stavaka 16.1., 18.1. i 19. dijela 2. Kodeksa o provedbi instrumenata IMO-a te stavaka 1.1., 1.3., 3.9.3.1., 3.9.3.2., i 3.9.3.3. dijela 2. Kodeksa IMO-a o priznatim organizacijama, u ažuriranoj verziji;”
Članak 2.
Ova Uredba stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Primjenjuje se od 1. siječnja 2015.
Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u svim državama članicama.
Sastavljeno u Bruxellesu 17. prosinca 2014.