РЕШЕНИЕ НА СЪВЕТА
от 15 юли 2013 година
за упълномощаване на някои държави членки да ратифицират или да се присъединят в интерес на Европейския съюз към Протокола за изменение на Виенската конвенция за гражданска отговорност за ядрена вреда от 21 май 1963 г. и да направят декларация относно прилагането на съответните вътрешни правила от правото на Съюза
(2013/434/ЕС)
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 81, параграф 2, във връзка с член 218, параграф 6, буква а) от него,
като взе предвид предложението на Европейската комисия,
като взе предвид одобрението на Европейския парламент,
като има предвид, че:
(1)
Съюзът работи за установяването на общо съдебно пространство въз основа на принципа на взаимно признаване на съдебни решения.
(2)
Протоколът от 12 септември 1997 г. (наричан по-долу „Протоколът от 1997 г.“) за изменение на Виенската конвенция от 21 май 1963 г. за гражданска отговорност за ядрена вреда (наричана по-долу „Виенската конвенция“) беше договорен с оглед на осигуряването на по-добро обезщетение на пострадалите от вреди, причинени от ядрени аварии. Следователно е желателно разпоредбите на Протокола от 1997 г. да се прилагат в държавите членки, които са договарящи се страни по Виенската конвенция.
(3)
Съюзът има изключителна компетентност по отношение на членове XI и XII от Виенската конвенция, изменена с Протокола от 1997 г., доколкото тези разпоредби засягат правилата, установени в Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 г. относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (1). От 10 януари 2015 г. Регламент (ЕО) № 44/2001 ще бъде заменен от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 г. относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (2). Държавите членки запазват своята компетентност по въпросите, уредени с Протокола от 1997 г., които не засягат правото на Съюза. Предвид предмета и целта на Протокола от 1997 г. приемането на разпоредбите от протокола, които попадат в рамките на компетентност на Съюза, не може да бъде изолирано от разпоредбите, които попадат в рамките на компетентност на държавите членки.
(4)
Виенската конвенция и Протоколът от 1997 г. не са отворени за участие от страна на регионални организации за икономическа интеграция. В резултат на това Съюзът не е в позиция да стане договаряща се страна по Протокола от 1997 г.
(5)
Поради тази причина държавите членки, които са договарящи се страни по Виенската конвенция и не са ратифицирали Протокола от 1997 г. преди присъединяването си към Съюза, следва да бъдат упълномощени да ратифицират или да се присъединят в интерес на Съюза към Протокола от 1997 г.
(6)
Дванадесет от държавите - членки на Съюза, а именно Белгия, Германия, Гърция, Испания, Франция, Италия, Нидерландия, Португалия, Словения, Финландия, Швеция и Обединеното кралство са договарящи се страни по Парижката конвенция от 29 юли 1960 г. за отговорността на трети страни в областта на ядрената енергетика, изменена с Допълнителния протокол от 28 януари 1964 г. и с Протокола от 16 ноември 1982 г. (наричана по-долу „Парижката конвенция“). Парижката конвенция въвежда режим за обезщетение на пострадалите от вреди, причинени от ядрени аварии, основан на принципи, сходни с тези на Виенската конвенция. Протоколът от 12 февруари 2004 г. (наричан по-долу „Протоколът от 2004 г.“) за изменение на Парижката конвенция осигурява по-добро обезщетение за вреди, причинени от ядрени аварии. С решения 2004/294/ЕО (3) и 2007/727/ЕО (4) на Съвета държавите членки, които са договарящи се страни по Парижката конвенция, бяха упълномощени да ратифицират или да се присъединят към Протокола от 2004 г. в интерес на тогавашната Общност. Ето защо има обективно основание това решение да не бъде адресирано към държавите членки, които са договарящи се страни по Парижката конвенция и не са договарящи се страни по Виенската конвенция.
(7)
Освен това пет от държавите - членки на Съюза, а именно Ирландия, Кипър, Люксембург, Малта и Австрия, не са договарящи се страни нито по Виенската, нито по Парижката конвенция. Предвид факта, че Протоколът от 1997 г. внася изменения във Виенската конвенция и че Регламент (ЕО) № 44/2001 упълномощава държавите членки, обвързани от посочената конвенция, да продължат да прилагат предвидените в нея правила относно юрисдикцията и относно признаването и изпълнението, има обективно основание настоящото решение да бъде адресирано единствено към държавите членки, които са договарящи се страни по Виенската конвенция. В съответствие с това Ирландия, Кипър, Люксембург, Малта и Австрия следва да продължат да спазват правилата, предвидени в Регламент (ЕО) № 44/2001, и да ги прилагат в областта, която е обхваната от Виенската конвенция и от Протокола от 1997 г. за изменение на тази конвенция.
(8)
В резултат на това разпоредбите на Протокола от 1997 г. ще се прилагат по отношение на Съюза единствено от тези държави членки, които са договарящи се страни по Виенската конвенция към момента на приемане на настоящото решение.
(9)
Правилата за признаване и изпълнение на съдебни решения, определени в член XII от Виенската конвенция и изменени с член 14 от Протокола от 1997 г., не следва да се прилагат с предимство пред правилата, уреждащи процедурата за признаване и изпълнение на съдебни решения, установени с Регламент (ЕО) № 44/2001. Следователно държавите членки, които са упълномощени с настоящото решение да ратифицират или да се присъединят към Протокола от 1997 г., следва да направят декларацията, предвидена в настоящото решение, за да се гарантира прилагането на подходящите правила на Съюза.
(10)
Обединеното кралство и Ирландия, към които се прилага Протокол № 21 относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към Договора за Европейския съюз и Договора за функционирането на Европейския съюз, участват в приемането и прилагането на настоящото решение.
(11)
В съответствие с членове 1 и 2 от Протокол № 22 относно позицията на Дания, приложен към Договора за Европейския съюз и към Договора за функционирането на Европейския съюз, Дания не участва в приемането на това решение и не е обвързана от него, нито от неговото прилагане,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Съветът упълномощава България, Чешката република, Естония, Литва, Унгария, Полша и Словакия да ратифицират или да се присъединят в интерес на Съюза към Протокола от 12 септември 1997 г. за изменение на Виенската конвенция за гражданска отговорност за ядрена вреда от 21 май 1963 г.
Текстът на Протокола от 1997 г. е приложен към настоящото решение.
Член 2
Съветът упълномощава България, Чешката република, Естония, Литва, Унгария, Полша и Словакия да направят следната декларация:
„Съдебните решения по въпроси, уредени с Протокола от 12 септември 1997 г. за изменение на Виенската конвенция за гражданска отговорност за ядрена вреда от 21 май 1963 г., които са постановени от съд на държава - членка на ЕС, която е договаряща се страна по Протокола, се признават и изпълняват в [име на държавата членка, която прави декларацията] в съответствие с приложимите по предмета на делото правила на Европейския съюз.“
Член 3
Настоящото решение влиза в сила в деня след публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 4
Адресати на настоящото решение са Република България, Чешката република, Република Естония, Република Литва, Унгария, Република Полша и Словашката република, в съответствие с Договорите.
Съставено в Брюксел на 15 юли 2013 година.
ODLUKA VIJEĆA
od 15. srpnja 2013.
kojom se određene države članice ovlašćuju da u interesu Europske unije ratificiraju ili pristupe Protokolu o izmjeni Bečke konvencije o građanskoj odgovornosti za nuklearnu štetu od 21. svibnja 1963. te da daju izjavu o primjeni odgovarajućih internih pravila zakonodavstva Unije
(2013/434/EU)
VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 81. stavak 2. u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a),
uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
uzimajući u obzir prijedlog Europskog parlamenta,
budući da:
(1)
Unija radi na uspostavi zajedničkog pravosudnog prostora na temelju načela uzajamnog priznavanja sudskih odluka.
(2)
O Protokolu od 12. rujna 1997. (dalje u tekstu „Protokol iz 1997.”) o izmjeni Bečke konvencije o građanskoj odgovornosti za nuklearnu štetu od 21. svibnja 1963. (dalje u tekstu „Bečka konvencija”) pregovaralo se s ciljem poboljšanja naknada za žrtve štete koju su izazvale nuklearne nesreće. Stoga je poželjno da se odredbe Protokola iz 1997. primjene u državama članicama koje su ugovorne stranke Bečke konvencije.
(3)
Unija ima isključivu nadležnost u vezi s člancima XI. i XII. Bečke konvencije, kako su izmijenjeni Protokolom iz 1997. u mjeri u kojoj te odredbe utječu na pravila utvrđena u Uredbi Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (1). Uredba (EZ) br. 44/2001 zamjenjuje se od 10. siječnja 2015. Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (2). Države članice zadržavaju svoju nadležnost u stvarima obuhvaćenima Protokolom iz 1997. koja ne utječu na pravo Unije. S obzirom na predmet i cilj Protokola iz 1997., prihvaćanje odredaba Protokola koje spadaju u nadležnost Unije ne može se odvojiti od odredaba koje spadaju u nadležnost država članica.
(4)
Regionalne organizacije za ekonomsku integraciju ne mogu pristupiti Bečkoj konvenciji ni Protokolu iz 1997. Stoga Unija ne može postati ugovorna stranka Protokola iz 1997.
(5)
Države članice koje su ugovorne stranke Bečke konvencije i koje nisu ratificirale Protokol iz 1997. prije svog pristupanja Uniji stoga bi trebalo ovlastiti da u interesu Unije ratificiraju ili pristupe Protokolu iz 1997.
(6)
Dvanaest država članica Unije, odnosno Belgija, Njemačka, Grčka, Španjolska, Francuska, Italija, Nizozemska, Portugal, Slovenija, Finska, Švedska i Ujedinjena Kraljevina, ugovorne su stranke Pariške konvencije od 29. srpnja 1960. o odgovornosti trećim stranama u području nuklearne energije, kako je izmijenjena Dodatnim protokolom od 28. siječnja 1964. i Protokolom od 16. studenoga 1982. (dalje u tekstu „Pariška konvencija”). Pariška konvencija utvrđuje režim naknada za žrtve štete koju su izazvale nuklearne nesreće na temelju načela sličnih onima iz Bečke konvencije. Protokolom od 12. veljače 2004. (dalje u tekstu „Protokol iz 2004.”) o izmjeni Pariške konvencije poboljšava se sustav naknade štete za žrtve koju su izazvale nuklearne nesreće. Odlukama Vijeća 2004/294/EZ (3) i 2007/727/EZ (4) države članice koje su ugovorne stranke Pariške konvencije bile su ovlaštene da u interesu tadašnje Zajednice ratificiraju ili pristupe Protokolu iz 2004. Stoga je objektivno opravdano da se ova Odluka ne bi trebala uputiti onim državama članicama koje su ugovorne stranke Pariške konvencije, a ne Bečke konvencije.
(7)
Nadalje, pet država članica Unije, odnosno Irska, Cipar, Luksemburg, Malta i Austrija, nisu ugovorne stranke Bečke konvencije ni Pariške konvencije. S obzirom na to da se Protokolom iz 1997. mijenja Bečka konvencija i da su Uredbom (EZ) br. 44/2001 države članice za koje je ta Konvencija obvezujuća ovlaštene dalje primjenjivati pravila o nadležnosti, priznavanju i izvršenju koja su utvrđena u njoj, objektivno je opravdano da bi se ova Odluka trebala uputiti samo onim državama članicama koje su ugovorne stranke Bečke konvencije. Sukladno tome, Irska, Cipar, Luksemburg, Malta i Austrija oslanjaju se i dalje na pravila iz Uredbe (EZ) br. 44/2001 te ih primjenjuju u području obuhvaćenom Bečkom konvencijom i Protokolom iz 1997. o izmjeni te Konvencije.
(8)
Posljedično tome, odredbe Protokola iz 1997. primjenjivat će, u pogledu Unije, samo one države članice koje su ugovorne stranke Bečke konvencije u trenutku donošenja te Odluke.
(9)
Pravila o priznavanju i izvršenju presuda utvrđena u članku XII. Bečke konvencije, kako su izmijenjena člankom 14. Protokola iz 1997., ne bi trebala imati prednost nad pravilima kojima se uređuje postupak priznavanja i izvršenja sudskih odluka utvrđenih Uredbom (EZ) br. 44/2001. Stoga bi države članice, koje su ovom Odlukom ovlaštene ratificirati ili pristupiti Protokolu iz 1997., trebale dati izjavu utvrđenu u ovoj Odluci s ciljem osiguravanja primjene odgovarajućih pravila Unije.
(10)
Ujedinjena Kraljevina i Irska, na koje se primjenjuje Protokol br. 21. o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde priložen Ugovoru o Europskoj Uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, sudjeluju u donošenju i primjeni ove Odluke.
(11)
U skladu s člancima 1. i 2. Protokola br. 22 o stajalištu Danske, priloženog Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne sudjeluje u donošenju ove Odluke koja za nju nije obvezujuća niti se na nju primjenjuje,
DONIJELO JE OVU ODLUKU:
Članak 1.
Vijeće ovime ovlašćuje Bugarsku, Češku, Estoniju, Litvu, Mađarsku, Poljsku i Slovačku da u interesu Europske unije ratificiraju Protokol od 12. rujna 1997. o izmjeni Bečke konvencije o građanskoj odgovornosti za nuklearnu štetu od 21. svibnja 1963 ili mu pristupe.
Tekst Protokola iz 1997. priložen je ovoj Odluci.
Članak 2.
Vijeće ovime ovlašćuje Bugarsku, Češku, Estoniju, Litvu, Mađarsku, Poljsku i Slovačku za davanje sljedeće izjave:
„Sudske odluke o stvarima obuhvaćenima Protokolom od 12. rujna 1997. o izmjeni Bečke konvencije o građanskoj odgovornosti za nuklearnu štetu od 21. svibnja 1963., ako ih je donio sud države članice Europske unije koja je ugovorna stranka tog Protokola, priznaju se i izvršive su u [ime države članice koja daje izjavu] u skladu s odgovarajućim pravilima Europske unije o tom predmetu.”
Članak 3.
Ova Odluka stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Članak 4.
Ova je odluka upućena Republici Bugarskoj, Češkoj Republici, Republici Estoniji, Republici Litvi, Mađarskoj, Republici Poljskoj i Slovačkoj Republici u skladu s Ugovorima.
Sastavljeno u Bruxellesu 15. srpnja 2013.