ДИРЕКТИВА (ЕС) 2015/637 НА СЪВЕТА
от 20 април 2015 година
относно мерките за координация и сътрудничество за улесняване на консулската закрила на непредставени граждани на Съюза в трети държави и за отмяна на Решение 95/553/ЕО
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 23 от него,
като взе предвид предложението на Европейската комисия,
като взе предвид становището на Европейския парламент (1),
в съответствие със специална законодателна процедура,
като има предвид, че:
(1)
Гражданството на Съюза е основният статут на гражданите на държавите членки. Едно от специфичните права, които Договорът за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС) предоставя на гражданите на Съюза съгласно член 20, параграф 2, буква в), е правото да се ползват на територията на трета страна, в която държавата членка, на която те са граждани, няма представителство, от закрилата на дипломатическите и консулските власти на която и да е държава членка при същите условия, като гражданите на тази държава.
(2)
Договорът от Лисабон укрепи статута на гражданството на Съюза и засили произтичащите от него права. Член 23 от ДФЕС предвижда приемането на директиви за установяване на мерките за координиране и сътрудничество, необходими за улесняването на консулската закрила за непредставени граждани на Съюза.
(3)
Сред ценностите, на които се основава Съюзът, са солидарността, недискриминацията и зачитането на правата на човека; в отношенията си с останалия свят Съюзът следва да отстоява своите ценности и да допринася за закрилата на своите граждани. Залегналото в член 46 от Хартата на основните права на Европейския съюз („Хартата“) основно право на консулска закрила на непредставените граждани на Съюза при същите условия, които се прилагат за собствените граждани, е израз на европейската солидарност. То дава външно измерение на понятието „гражданство на Съюза“ и укрепва идентичността на Съюза в трети държави.
(4)
Целта на настоящата директива е да се определят мерките за сътрудничество и координация, необходими за по-нататъшното улесняване на консулската закрила за непредставените граждани на Съюза. Тези мерки следва да увеличат правната сигурност и ефективното сътрудничество и солидарността между консулските власти.
(5)
В съответствие с член 20, параграф 2, буква в) от ДФЕС и член 23 от ДФЕС държавите членки следва да предоставят консулска закрила на непредставените граждани при същите условия, които се прилагат за техните собствени граждани. Настоящата директива не засяга правомощията на държавите членки да определят обхвата на закрилата, която предоставят на своите собствени граждани.
(6)
Настоящата директива не засяга консулските отношения между държавите членки и трети държави, по-специално техните права и задълженията, произтичащи от международни обичаи и споразумения, по-специално Конвенцията от 24 април 1963 г. за консулските отношения (Виенската конвенция), които държавите членки прилагат в съответствие с правото на Съюза. По силата на член 8 от Виенската конвенция държавите членки могат да предоставят консулска закрила от името на друга държава членка след съответно уведомяване и освен ако засегнатата трета държава не се противопостави., Затруднения могат да възникнат по-специално във връзка със ситуации, включващи граждани, които едновременно са и граждани на приемащата държава. С помощта на местното консулско сътрудничество държавите членки следва да предприемат необходимите мерки във връзка трети държави с цел да се гарантира, че консулската закрила може да бъде предоставена от името на други държави членки във всеки един случай.
(7)
Когато непредставени граждани се нуждаят от закрила в трети държави, са необходими ефикасно сътрудничество и координация. Следва да има тясно сътрудничество между оказващата помощ държава членка, която е представена в трета държава и държавата членка, чийто гражданин е даденият гражданин. Консулското сътрудничество на местно равнище по отношение на непредставените граждани може да бъде особено сложно, тъй като за него се изисква координация с органи, които не са представени на място, включително, когато е целесъобразно, с компетентните посолства или консулства. С оглед да се запълни липсата на посолство или консулство на държавата членка на непредставения гражданин, следва да бъдат установени ясни и стабилни правила. Съществуващите мерки трябва също да бъдат изяснени, за да се гарантира ефективна закрила.
(8)
Гражданите на Съюза следва да бъдат считани за непредставени в трета държава, в която тяхната държава членка няма посолство, консулство или почетен консул. Гражданите следва също да се смятат за непредставени, ако посолството, консулството или почетният консул на място не може по някаква причина да предостави в даден случай закрилата, която заинтересованото лице би имало право да получи съгласно националното право или националната практика. Посолствата и консулствата следва да се информират взаимно за всички изключителни обстоятелства, които могат да засегнат временно способността им да осигуряват консулска закрила. Достъпността и близостта също следва да бъдат взети предвид. Например гражданин, който търси консулска закрила или помощ от посолство или консулство на друга държава членка, не следва да бъде пренасочен към посолството, консулството или почетния консул на своята собствена държава членка, когато поради местни обстоятелства или липса на ресурси за гражданина не е възможно безопасно да достигне или да бъде достигнат от посочените инстанции, така че да може да получи консулска закрила. Понятието за липса на представителство следва да се тълкува с оглед на гарантирането на ефективността на правото на непредставените граждани да получат закрила от посолството или консулството на друга държава членка по недискриминационен начин, като се вземат предвид обстоятелствата във всеки конкретен случай. Граждани, които притежават гражданство на повече от една държава членка, следва да бъдат считани за непредставени, ако нито една от техните държави членки не е представена в съответната трета държава.
(9)
С цел да се гарантира ефективността на правото, залегнало в член 20, параграф 2, буква в) от ДФЕС, и на правото на зачитане на личния и семейния живот, признато в член 7 от Хартата, и като се има предвид националното право и националната практика, оказващата помощ държава членка може да трябва да предостави закрила на гражданите на трети държави, които са членове на семейството на граждани на Съюза, в зависимост от конкретните обстоятелства на всеки отделен случай. Настоящата директива не препятства възможността по време на консултациите, които следва да се провеждат преди предоставянето на помощта, оказващата помощ държава членка и държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, да могат по целесъобразност да се споразумеят относно възможността за предоставяне на помощ и на гражданите на трети държави, които са членове на семейството на непредставения гражданин на Съюза, извън рамките на изискванията в правото на оказващата помощ държава членка или нейната практика, като отчитат във възможно най-голяма степен исканията на държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, и дотолкова, доколкото договореното отговаря на изискванията на правото на Съюза. Държавите членки може обаче да не са в състояние да предоставят някои видове консулска закрила на членовете на семейството от трети държави, като например издаването на временни документи за пътуване. По отношение на помощта за малолетни и непълнолетни лица, висшият интерес на детето следва да бъде от първостепенно значение в съответствие с член 24 от Хартата и както е предвидено в Конвенцията на ООН за правата на детето от 20 ноември 1989 г.
(10)
Непредставените гражданин следва да могат да потърсят консулска закрила от посолството или консулството на която и да е държава членка. Това обаче не следва да възпрепятства държавите членки да сключват практически договорености с цел споделяне на отговорностите за предоставяне на консулска закрила на непредставените граждани в съответствие с настоящата директива. Тези договорености са в полза на гражданите, тъй като те дават възможност за по-добра подготвеност за осигуряване на ефективна закрила. Държавите членки, която получават искане за закрила, следва да преценяват дали в конкретния случай е необходимо да се предостави консулска закрила или случаят може да бъде прехвърлен към посолството или консулството, посочено за компетентно в съответствие с действаща договореност. Държавите членки следва да нотифицират Комисията и Европейската служба за външна дейност (ЕСВД) за всяка такава договореност, която следва да бъде публикувана от Съюза и държавите членки с оглед на осигуряването на прозрачност по отношение на непредставените граждани.
(11)
Настоящата директива не следва да възпрепятства държава членка, която не е представена в трета държава, да предостави консулска закрила на един от своите граждани, например чрез предоставяне на онлайн консулски услуги, когато е целесъобразно. Държавата членка, чийто гражданин е непредставен гражданин, следва да може да поиска от държавата членка, от която гражданинът търси или получава консулска закрила, да ѝ прехвърли заявлението или случая, за да предостави самата тя консулска закрила. Подобно прехвърляне не следва да води до лишаване на непредставения гражданин от консулска закрила.
(12)
Въпреки различните традиции на държавите членки по отношение на компетенциите на почетните консули, почетните консули обикновено не предлагат същия кръг услуги като посолствата или консулствата. Като се има предвид, че почетните консули често изпълняват своята мисия на доброволна основа, следва да се даде възможност на всяка държава членка да реши дали настоящата директива следва да се прилага за нейните почетни консули. От почетните консули би могло да се изисква да предоставят консулска закрила на непредставени граждани в зависимост от обстоятелствата на всеки отделен случай.
(13)
Исканията за закрила следва да бъдат обработвани, ако заявителите представят валиден паспорт или лична карта на гражданин на Съюза. Възможно е обаче непредставените граждани, нуждаещи се от консулска закрила, вече да не притежават документ за самоличност. Основният статут на гражданство на Съюза се предоставя пряко от правото на Съюза, като документите за самоличност имат само декларативна стойност. Ако заявителите не са в състояние да предоставят документ за самоличност, те следва да могат да докажат своята самоличност с други средства. Ако е необходимо, самоличността на засегнатото лице може да бъде проверена при запитването до органите на държавата членка, на която заявителят твърди, че е гражданин. По отношение на придружаващ(и) заявителя член(ове) на семейството от трета държава органите на държавата членка, на която заявителят е гражданин, следва също така да бъдат в състояние да помогнат на оказващата помощ държава членка при проверката на самоличността и съществуването на семейна връзка със заявителя.
(14)
За да се определят необходимите мерки за координация и сътрудничество, следва да се уточни обхватът на консулска закрила по настоящата директива. Консулската закрила за непредставени граждани следва да включва оказване на помощ в редица типични ситуации, при които държавите членки предоставят консулска закрила на своите собствени граждани в зависимост от конкретните обстоятелства на всеки отделен случай, като например при арестуване или задържане, тежка злополука или тежко заболяване или смърт, както и по отношение на помощ и репатриране при бедствено положение или издаване на временни документи. Тъй като нужната закрила винаги зависи от конкретната ситуация, консулската закрила не следва да се ограничава до случаите, изрично посочени в настоящата директива.
(15)
Където е приложимо, следва да бъдат надлежно зачетени желанията на засегнатия гражданин, включително и по отношение на това дали следва да бъдат информирани членове на семейството или други близки лица и кои точно. Аналогично, в случай на смърт следва да бъдат надлежно взети под внимание желанията на близките членове на семейството по отношение на мерките, които да бъдат предприети по отношение на тленните останки на починалия гражданин. Държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, следва да отговаря за тези контакти.
(16)
Органите на държавите членки следва да си сътрудничат тясно и да се координират помежду си и със Съюза, по-специално с Комисията и ЕСВД, в дух на взаимно уважение и солидарност. С цел да се гарантира бързо и ефикасно сътрудничество държавите членки следва да осигурят и непрекъснато да актуализират информацията относно съответните звена за контакт в държавите членки посредством защитения уебсайт на ЕСВД (Consular OnLine).
(17)
В трети държави Съюзът е представен чрез своите делегации, които, в тясно сътрудничество с дипломатическите и консулските мисии на държавите членки, допринасят за осъществяване на правото на гражданите на Съюза на консулска закрила, както е посочено в член 35 от Договора за Европейския съюз. Настоящата директива напълно отчита и увеличава още повече приноса, който ЕСВД и делегациите на Съюза вече оказват, по-конкретно по време на кризисни ситуации, в съответствие с Решение 2010/427/ЕС на Съвета (2), и по-специално член 5, параграф 10 от него.
(18)
Що се отнася до координацията на място, следва да бъдат изяснени компетенциите и съответните роли на отговорните лица и органи, за да се гарантира, че непредставените граждани получават помощта, на която имат право, в съответствие с принципа на недискриминация. Консулското сътрудничество на местно равнище следва да обръща надлежно внимание на непредставените граждани, например чрез събирането и редовното актуализиране на информацията за съответните звена за контакт и споделянето ѝ с местните посолства и консулства на държавите членки и с делегацията на Съюза.
(19)
Срещите на местното консулско сътрудничество, организирани в тясно сътрудничество с делегацията на Съюза, следва да включват редовен обмен на информация по въпроси, свързани с непредставените граждани, като например тяхната безопасност, условия в затвора, уведомяване и достъп до консулски услуги и сътрудничество при кризи. На тези срещи представените държави членки следва, когато е необходимо, да постигат споразумение по практическите договорености, за да се гарантира ефективната закрила на непредставените граждани., Подобно споразумение може да не е необходимо, ако например броят на непредставените граждани е малък.
(20)
Ясното разделение на отговорностите между представените и непредставените държави членки и делегацията на Съюза е от съществено значение, за да се осигури адекватна подготовка за реакция при кризи и управление на кризи. Следователно плановете за реакция при кризи следва да бъдат координирани и да вземат предвид в пълна степен непредставените граждани. За тази цел в рамките на готовността за реакция при кризи на местно равнище държавите членки, които нямат установени на местно равнище посолство или консулство, следва да предоставят цялата налична и подходяща информация по отношение на своите граждани на съответната територия. Тази информация следва да се актуализира по подходящ начин в случай на криза. Компетентните посолства и консулства, както и делегациите на Съюза следва да бъдат информирани и ако е необходимо следва да участват в мерките за готовност за действие при кризи. На непредставените граждани следва да се предоставя информация относно тези мерки. В случай на криза пилотната държава или държавата(ите) членка(и), координиращи помощта, следва да координират на недискриминационна основа помощта за непредставените граждани и използването на наличните капацитети за евакуация въз основа на съгласуваните планове и развитието на място.
(21)
Оперативната съвместимост между персонала на консулските служби и другите експерти по управление на кризи следва да се подобри, по-специално чрез участието им в мултидисциплинарни кризисни екипи, като например екипите в рамките на структурите на ЕСВД за реакция при кризи и оперативна координация и за управление на кризи, както и по линия на Механизма за гражданска защита на Съюза (3).
(22)
Следва да бъда възможно да се поиска при необходимост подкрепа по линия на Механизма за гражданска защита на Съюза за консулската закрила на непредставени граждани. Тази подкрепа може да бъде поискана например от пилотната държава или от държавата(ите) членка(и), координираща(и) помощта.
(23)
Терминът „пилотна държава“, използван в настоящата директива, се отнася до една или повече държави членки, представени в дадена трета държава, които отговарят за координацията и ръководят помощта за непредставените граждани по време на криза. Концепцията за пилотна държава, установена в съответните насоки на Съюза (4), може да бъде развита допълнително в съответствие с правото на Съюза и по-специално с настоящата директива.
(24)
Когато държава членка е уведомена или получи искане за консулска закрила от лице, което твърди, че е непредставен гражданин, освен в случай на изключителна спешност, държавата членка следва винаги и без отлагане да осъществи връзка с държавата членка, чийто гражданин е лицето, и да ѝ предостави цялата имаща отношение информация, преди да предостави каквато и да било помощ. Държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, следва от своя страна и без отлагане да предостави всякаква информация, която има отношение към случая. Тази консултация следва да даде възможност на държавата членка, чийто гражданин е лицето, да поиска заявлението или случая да ѝ бъде прехвърлено, за да предостави самата тя консулската закрила. Тази консултация следва също така да даде възможност на съответните държави членки да обменят имаща отношение информация с цел, например, да се гарантира, че непредставен гражданин не злоупотребява със своето право на консулска закрила съгласно член 20, параграф 2, буква в) от ДФЕС. Гражданите на Съюза не могат да се ползват от настоящата директива в случай на злоупотреба.
(25)
Взаимната солидарност и сътрудничеството засягат също и финансови въпроси. Държавите членки, които предоставят на своите граждани консулска закрила под формата на финансова помощ, правят това само в краен случай и единствено когато по изключение гражданите не могат да получат финансови средства по друг начини, например чрез паричен превод от членове на семейството, приятели или работодатели. Непредставените граждани следва да получат финансова помощ при същите условия като гражданите на държавата членка, оказваща помощта. От непредставения гражданин следва да се изисква да подпише гаранция, че ще възстанови на своята държавата членка, чийто гражданин е, направените разходи, при условие че граждани на оказващата помощ държава членка в същото положение биха били задължени да възстановят разходите на собствената си държава членка. Държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, може да изиска от него да възстанови тези разходи, включително всички приложими консулски такси.
(26)
С настоящата директива следва да се осигури споделяне на финансовата тежест и възстановяване на разходите. Когато консулската закрила, предоставена на непредставен гражданин, включва подписване на гаранция за възстановяване на разходите, държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, следва да възстанови разходите на оказващата помощ държава членка. Оказващата помощ държава членка следва да реши дали да иска възстановяване на направените разходи. Оказващата помощ държава членка и държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, следва да могат да договорят реда и условията на възстановяването в рамките на определен срок.
(27)
Консулската закрила, предоставена на непредставен гражданин в случай на арест или задържане, може да доведе до необичайно високи пътни разходи, разходи за настаняване или за превод за дипломатическите или консулските служби на оказващата помощ държава членка, в зависимост от обстоятелствата на всеки отделен случай. Държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, следва да бъде информирана за евентуални подобни разходи по време на консултациите, които се провеждат преди предоставянето на помощта. Оказващата помощ държава членка следва да има възможността да поиска възстановяване на такива необичайно високи разходи от държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин. Държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, следва да възстанови разходите на оказващата помощ държава членка. Оказващата помощ държава членка и държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, следва да могат да договорят реда и условията на възстановяването, в рамките на определен срок. Държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, съгласно принципа на недискриминация, не може да иска от своите граждани да възстановяват подобни разходи, които гражданите на оказващата помощ държава членка не биха били задължени да възстановят.
(28)
Финансовите процедури следва да бъдат опростени за кризисни ситуации. С оглед на особеностите на такива ситуации, като например необходимостта от бърза реакция по отношение на значителен брой граждани, не следва да бъде необходима никаква гаранция за възстановяване на разходите, така че оказващата помощ държава членка да поиска и да получи възстановяване на разходите от държавата членка или държавите членки, чиито граждани са непредставените граждани. Държавите членки, чиито граждани са непредставените граждани следва да възстановят на оказващите помощ държава членка или държави членки направените разходи. Оказващите помощ държава членка или държави членки следва да решат дали да искат възстановяване на направените разходи и под каква форма. Оказващата помощ държава членка и държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, следва да могат да договорят реда и условията на възстановяването, в рамките на определен срок. В случай на криза, която засяга или може да засегне значителен брой граждани на Съюза, и в случай на искане от оказващата помощ държава членка, държавите членки, чиито граждани са непредставените граждани, следва да възстановяват разходите на пропорционална основа, като направените разходи се разделят на броя на подпомогнатите граждани.
(29)
Настоящата директива следва да бъде преразгледана три години след срока за транспонирането ѝ. По-специално евентуалната необходимост от преразглеждане на финансовите процедури с оглед на адекватното споделяне на тежестта, следва да се прецени в светлината на информацията, която трябва да се предостави от държавите членки във връзка с изпълнението и практическото прилагане на директивата, включително всички имащи отношение статистически данни и случаи. Комисията следва да изготви доклад и да разгледа необходимостта от допълнителни мерки, включително, по целесъобразност, чрез предложения за изменение на настоящата директива, с цел да се улесни упражняването на правото консулска закрила на гражданите на Съюза.
(30)
С Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (5) се урежда обработването на лични данни, извършвано от държавите членки в контекста на настоящата директива.
(31)
Настоящата директива не следва да засяга по-благоприятните национални разпоредби, доколкото те са съвместими с нея.
(32)
В съответствие със Съвместната политическа декларация на държавите членки и Комисията относно обяснителните документи от 28 септември 2011 г. (6) държавите членки са поели ангажимент в обосновани случаи да прилагат към съобщението за своите мерки за транспониране един или повече документи, обясняващи връзката между елементите на дадена директива и съответстващите им части от националните инструменти за транспониране. Във връзка с настоящата директива законодателят смята, че предоставянето на такива документи е обосновано.
(33)
Настоящата директива има за цел да насърчи консулската закрила, призната в Хартата. Тя зачита основните права и спазва принципите, признати по-специално в Хартата, по-специално принципа на недискриминация, правото на живот и неприкосновеност на личността, правото на зачитане на личния и семейния живот, правата на детето, правото на защита и правото на справедлив съдебен процес. Настоящата директива следва да се прилага в съответствие с тези права и принципи.
(34)
В съответствие със забраната за дискриминация, съдържаща се в Хартата, държавите членки следва да прилагат настоящата директива без дискриминация на лицата, към които тя е насочена, основана на пол, раса, цвят, етнически или социален произход, генетични характеристики, език, религия или вярвания, политически или други убеждения, принадлежност към етническо малцинство, собственост, рождение, увреждане, възраст или сексуална ориентация.
(35)
Решение 95/553/ЕО на представителите на правителствата на държавите членки, заседаващи в рамките на Съвета (7) следва да бъде отменено,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
ГЛАВА 1
ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ И ОБХВАТ
Член 1
Предмет
1. С настоящата директива се определят мерките за координация и сътрудничество, необходими, за да могат гражданите на Съюза, намиращи се на територията на трета държава, в която няма представителство на тяхната държава членка, да упражняват по-лесно своето право на закрила, установено в член 20, параграф 2, буква в) от ДФЕС, от страна на дипломатическите или консулските служби на друга държава членка при същите условия, които се прилагат за собствените граждани на тази друга държава членка, като се вземе предвид и ролята на делегациите на Съюза да допринасят за упражняването на това право.
2. Настоящата директива не се отнася за консулските отношения между държавите членки и трети държави.
Член 2
Общ принцип
1. Посолствата или консулствата на държавите членки предоставят консулска закрила на непредставени граждани при същите условия, които се прилагат за техните собствени граждани.
2. Държавите членки могат да решат, че настоящата директива се прилага за консулската закрила, предоставяна от почетните консули в съответствие с член 23 от ДФЕС. Държавите членки гарантират, че непредставените гражданите са надлежно информирани за тези решения и степента, до която почетните консули са компетентни да предоставят закрила в даден случай.
Член 3
Консулска закрила от държавата членка, чийто гражданин е непредставен гражданин
Държавата членка, чийто гражданин е непредставен гражданин, може да поиска държавата членка, от която непредставеният гражданин търси или получава консулска закрила, да пренасочи заявлението или случая на въпросния гражданин към неговата собствена държавата членка, за да се предостави консулска закрила от държавата членка, чийто гражданин е лицето, в съответствие с националното право или националната практика. Замолената държава членка се отказва от случая веднага след като държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин потвърди, че предоставя консулска закрила на непредставения гражданин.
Член 4
Непредставени граждани в трети държави
За целите на настоящата директива „непредставен гражданин“ означава всеки гражданин, който притежава гражданство на държава членка, която не е представена в трета държава, както е посочено в член 6.
Член 5
Членове на семейството на непредставени граждани в трети държави
Консулска закрила се предоставя на членове на семейството, които не са граждани на Съюза и придружават непредставен гражданин в трета държава, в същата степен и при същите условия като закрилата, която би била предоставена на членовете на семейството на граждани на оказващата помощ държава членка, които не са граждани на Съюза, в съответствие с националното право или практика на тази държава членка.
Член 6
Липса на представителство
За целите на настоящата директива държава членка не е представена в трета държава, ако не разполага с посолство или консулство, установени постоянно в третата държава, или ако не разполага с посолство, консулство или почетен консул в тази държава, които действително да са в състояние да предоставят консулска закрила в даден случай.
Член 7
Достъп до консулска закрила и други договорености
1. Непредставените гражданин имат правото да потърсят закрила от посолството или консулството на която и да е държава членка.
2. Без да се засяга член 2, дадена държава членка може да представлява друга държава членка постоянно, като когато считат за необходимо, посолствата или консулствата на държавите членки могат да сключват практически договорености за споделяне на отговорностите за предоставянето на консулска закрила на непредставените граждани. Държавите членки нотифицират Комисията и Европейската служба за външна дейност (ЕСВД) за всяка такава договореност, която се публикува от Съюза и държавите членки с оглед на осигуряването на прозрачност по отношение на непредставените граждани.
3. В случаите, когато е сключена практическа договореност, предвидена в параграф 2, посолството или консулството, от което непредставеният гражданин търси консулска закрила и което не е посочено като компетентно по силата на конкретна действаща договореност, прави необходимото заявлението на гражданина да бъде пренасочено към съответното посолство или консулство освен ако това не би засегнало консулската закрила, по-специално ако спешността на въпроса изисква незабавни действия от замоленото посолство или консулство.
Член 8
Установяване на самоличността
1. Заявителят, който търси консулска закрила, трябва да докаже, че е гражданин на Съюза чрез представяне на паспорт или лична карта.
2. Ако гражданинът на Съюза не е в състояние да представи паспорт или лична карта, гражданството може да бъде доказано по друг начин, ако е необходимо след проверка при дипломатическите и консулските власти на държавата членка, за която заявителят твърди, че е неин гражданин.
3. По отношение на членовете на семейството, посочени в член 5, самоличността и наличието на семейни отношения могат да бъдат доказани по всякакъв начин, включително чрез проверка от оказващата помощ държава членка при дипломатическите и консулските служби на държавата членка, чийто гражданин е посоченият в параграф 1 гражданин.
Член 9
Видове помощ
Консулската закрила, посочена в член 2, може да включва помощ, inter alia, в следните ситуации:
а)
арестуване или задържане;
б)
жертва на престъпление;
в)
тежка злополука или тежко заболяване;
г)
смърт;
д)
помощ и репатриране при извънредна ситуация;
е)
нужда от временни документи за пътуване съгласно Решение 96/409/ОВППС (8).
ГЛАВА 2
МЕРКИ ЗА КООРДИНАЦИЯ И СЪТРУДНИЧЕСТВО
Член 10
Общи правила
1. Дипломатическите и консулските служби на държавите членки си сътрудничат тясно и осъществяват координацията помежду си и със Съюза, за да осигурят закрилата на непредставените граждани в съответствие с член 2.
2. Когато държава членка получи искане за консулска закрила от лице, което твърди, че е непредставен гражданин, или е уведомена за конкретна извънредна ситуация, в която се намира непредставен гражданин, като например посочените в член 9, тя се консултира незабавно с Министерството на външните работи на държавата членка, на която лицето твърди, че е гражданин, или ако е целесъобразно, с компетентното посолство или консулство на въпросната държава членка, като предоставя цялата имаща отношение информация, с която разполага, включително относно самоличността на засегнатото лице и възможните разходи за консулска закрила,, и относно членовете на семейството, на които може да бъде предоставена консулска закрила. Освен в изключително спешни случаи, консултацията се извършва, преди да се предостави помощта. Оказващата помощ държава членка също така улеснява обмена на информация между засегнатия гражданин и органите на държавата членка, чийто гражданин е въпросният гражданин.
3. При поискване държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, предоставя на Министерството на външните работи или компетентното посолство или консулство на оказващата помощ държава членка цялата необходима информация по разглеждания случай. Също така тя отговаря за всички необходими контакти с членове на семейството или други близки лица или органи.
4. Държавите членки съобщават на ЕСВД чрез нейния защитен интернет сайт съответното(ите) звено(а) за контакт в министерствата на външните работи.
Член 11
Роля на делегациите на Съюза
Делегациите на Съюза работят в тясно сътрудничество и координация с посолствата и консулствата на държавите членки с оглед да допринесат за сътрудничеството и координацията на местно равнище при кризи, по-специално като осигуряват логистична подкрепа, включително служебни и организационни помещения, като например временни жилища за персонала на консулските служби и екипите за намеса. Делегациите на Съюза и централата на ЕСВД също така улесняват обмена на информация между посолствата и консулствата на държавите членки и ако е целесъобразно, с местните органи. Делегациите на Съюза предоставят също така обща информация относно помощта, на която непредставените граждани биха могли да имат право, особено по отношение на практическите договорености, ако е приложимо.
Член 12
Сътрудничество на местно равнище
Срещите за сътрудничество на местно равнище включват редовен обмен на информация по въпроси от значение за непредставените граждани. По време на тези срещи държавите членки се споразумяват, когато е необходимо, относно практическите договорености, посочени в член 7, за да гарантират ефективната защита на непредставените граждани в съответната трета държава. Освен ако не е договорено друго от държавите членки, председателството се осигурява от представител на дадена държава членка в тясно сътрудничество с делегацията на Съюза.
Член 13
Готовност за реагиране и сътрудничество при кризи
1. Плановете за реагиране при извънредни обстоятелства на местно равнище вземат предвид непредставените граждани. Държавите членки, представени в трета държава, координират помежду си плановете за реагиране при извънредни обстоятелства, както и с делегацията на Съюза, за да се гарантира, че непредставените граждани получават пълна помощ в случай на криза. Компетентните посолства или консулства получават подходяща информация относно мерките за готовност за реагиране при кризи и ако е необходимо, участват в такива мерки.
2. В случай на криза Съюзът и държавите членки си сътрудничат тясно, за да гарантират, че на непредставените граждани се оказва ефективна помощ. Те се информират взаимно и своевременно за наличните капацитети за евакуация, когато това е възможно. По тяхно искане държавите членки могат да получат помощ от съществуващите екипи за намеса на равнището на Съюза, в които участват консулски експерти, по-специално от непредставените държави членки.
3. Пилотната държава или държавата(ите) членка(и), координираща(и) помощта, отговаря(т) за координирането на всякаква помощ, предоставена за непредставени граждани, с подкрепата на другите заинтересовани държави членки, делегацията на Съюза и централата на ЕСВД. Държавите членки предоставят на пилотната държава или държавата(ите) членка(и), координираща(и) помощта, цялата необходима информация по отношение на нейните/техните непредставени граждани, които се намират в ситуация на криза.
4. Пилотната държава или държавата(ите) членка(и), координираща(и) помощта за непредставени граждани, може/могат да поиска(т), при необходимост, подкрепа по линия на инструменти като структурите за управление на кризи на ЕСВД и Механизма на Съюза за гражданска защита.
ГЛАВА 3
ФИНАНСОВИ ПРОЦЕДУРИ
Член 14
Общи правила
1. Непредставените граждани се задължават да възстановят на държавите членки, чиито граждани са, разходите за консулска закрила при същите условия като гражданите на оказващата помощ държава членка посредством стандартния формуляр, поместен в приложение I. От непредставените граждани се изисква да поемат задължение да възстановят единствено онези разходи, които при същите условия би трябвало да бъдат поети от гражданите на оказващата помощ държава членка.
2. Оказващата помощ държава членка може да поиска възстановяване на разходите, посочени в параграф 1, от държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, посредством стандартния формуляр, поместен в приложение II. Държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, възстановява тези разходи в рамките на разумен срок, който не надвишава 12 месеца. Държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, може да поиска от непредставения гражданин да възстанови тези разходи.
3. Когато консулската закрила, предоставена на непредставен гражданин в случай на арест или задържане, включва необичайно високи, но необходими и оправдани разходи, свързани с пътуване, настаняване или превод, за дипломатическите или консулските служби, оказващата помощ държава членка може да поиска възстановяване на тези разходи от държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, която ги възстановява в разумен срок, който не надвишава 12 месеца.
Член 15
Улеснена процедура при кризисни ситуации
1. При кризисни ситуации оказващата помощ държава членка подава исканията за възстановяване на разходите за помощта, предоставена на непредставения гражданин, до Министерството на външните работи на държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин. Оказващата помощ държава членка може да поиска това възстановяване на разходите дори ако непредставеният гражданин не е подписал гаранция за възстановяване на разходите съгласно член 14, параграф 1. Това не представлява пречка за държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, да поиска от въпросния гражданин възстановяване на разходите въз основа на национални правила.
2. Оказващата помощ държава членка може да поиска от държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, да възстанови тези разходи на пропорционална основа, като общата стойност на направените разходи се раздели на броя на подпомогнатите граждани.
3. Когато оказващата помощ държава членка е получила финансова подкрепа по линия на Механизма на Съюза за гражданска защита, финансовото участие на държавата членка, чийто гражданин е непредставеният гражданин, се определя след приспадане на финансовото участие на Съюза.
ГЛАВА 4
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 16
По-благоприятно третиране
Държавите членки могат да въведат или да запазят по-благоприятни разпоредби от тези в настоящата директива, доколкото те са съвместими с нея.
Член 17
Транспониране
1. Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, най-късно до 1 май 2018 г.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното право, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 18
Отмяна
Решение 95/553/ЕО се отменя, считано от 1 май 2018 г.
Член 19
Доклад, оценка и преглед
1. Държавите членки предоставят на Комисията цялата имаща отношение информация относно изпълнението и прилагането на настоящата директива. Въз основа на представената информация Комисията представя доклад пред Европейския парламент и Съвета относно изпълнението и прилагането на настоящата директива до 1 май 2021 г.
2. В посочения в параграф 1 доклад Комисията прави оценка на действието на настоящата директива и разглежда необходимостта от допълнителни мерки, включително, при необходимост, изменения с цел адаптиране на настоящата директива с оглед на допълнителното улесняване на упражняването на правото на гражданите на Съюза на консулска закрила.
Член 20
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 21
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Люксембург на 20 април 2015 година.
DIRECTIVE (UE) 2015/637 DU CONSEIL
du 20 avril 2015
établissant les mesures de coordination et de coopération nécessaires pour faciliter la protection consulaire des citoyens de l'Union non représentés dans des pays tiers et abrogeant la décision 95/553/CE
LE CONSEIL DE L'UNION EUROPÉENNE,
vu le traité sur le fonctionnement de l'Union européenne, et notamment son article 23,
vu la proposition de la Commission européenne,
vu l'avis du Parlement européen (1),
statuant conformément à une procédure législative spéciale,
considérant ce qui suit:
(1)
La citoyenneté de l'Union est le statut fondamental des ressortissants des États membres. Le droit de bénéficier, sur le territoire d'un pays tiers où l'État membre dont ils sont ressortissants n'est pas représenté, de la protection des autorités diplomatiques et consulaires d'un autre État membre dans les mêmes conditions que les ressortissants de cet État est l'un des droits spécifiques que l'article 20, paragraphe 2, point c), du traité sur le fonctionnement de l'Union européenne (TFUE) octroie aux citoyens de l'Union.
(2)
Le traité de Lisbonne a renforcé le statut que constitue la citoyenneté de l'Union et a consolidé les droits qui s'y rattachent. L'article 23 du TFUE prévoit ainsi l'adoption de directives établissant les mesures de coordination et de coopération nécessaires pour faciliter la protection consulaire des citoyens de l'Union non représentés.
(3)
Les valeurs sur lesquelles l'Union est fondée comprennent la solidarité, la non-discrimination et le respect des droits de l'homme; dans ses relations avec le reste du monde, l'Union devrait défendre ses valeurs et contribuer à la protection de ses citoyens. Le droit fondamental reconnu aux citoyens de l'Union non représentés de bénéficier de la protection consulaire dans les mêmes conditions que les ressortissants nationaux, consacré à l'article 46 de la Charte des droits fondamentaux de l'Union européenne (ci-après dénommée «Charte»), est une expression de la solidarité européenne. Il confère une dimension extérieure au concept de citoyenneté de l'Union et renforce l'identité de l'Union dans les pays tiers.
(4)
La présente directive a pour objet d'établir les mesures de coopération et de coordination nécessaires pour faciliter davantage la protection consulaire des citoyens de l'Union non représentés. Ces mesures devraient accroître la sécurité juridique ainsi que la bonne coopération et la solidarité entre les autorités consulaires.
(5)
Conformément à l'article 20, paragraphe 2, point c), du TFUE et à l'article 23 du TFUE, les États membres devraient accorder la protection consulaire aux citoyens non représentés dans les mêmes conditions qu'à leurs propres ressortissants. La présente directive ne porte pas atteinte à la compétence des États membres de déterminer l'étendue de la protection devant être accordée à leurs propres ressortissants.
(6)
La présente directive ne concerne pas les relations consulaires entre les États membres et les pays tiers, en particulier les droits qui leur sont octroyés et les obligations qui leur incombent en vertu des usages et accords internationaux, en particulier de la Convention du 24 avril 1963 sur les relations consulaires (Convention de Vienne), que les États membres appliquent conformément au droit de l'Union. En vertu de l'article 8 de la Convention de Vienne, les États membres peuvent accorder la protection consulaire pour le compte d'un autre État membre, après notification appropriée et à moins que le pays tiers concerné ne s'y oppose. Des difficultés peuvent notamment survenir dans des situations faisant intervenir des citoyens qui sont aussi ressortissants du pays hôte. Les États membres, avec le soutien de la coopération consulaire locale, devraient prendre les dispositions nécessaires auprès des pays tiers afin que la protection consulaire puisse toujours être accordée pour le compte d'autres États membres.
(7)
Lorsque des citoyens non représentés ont besoin d'une protection dans des pays tiers, une coopération et une coordination efficaces sont nécessaires. L'État membre prêtant assistance qui est présent dans un pays tiers et l'État membre dont le citoyen concerné a la nationalité devraient coopérer étroitement. La coopération consulaire locale en ce qui concerne les citoyens non représentés peut s'avérer particulièrement complexe, car elle nécessite une coordination avec des autorités non représentées localement, y compris au besoin avec les ambassades ou consulats compétents. Pour combler les lacunes liées à l'absence d'ambassade ou de consulat de l'État membre d'origine du citoyen, il convient d'établir un ensemble de règles clair et stable. Il est également nécessaire de clarifier les mesures existantes afin de permettre une protection efficace.
(8)
Un citoyen de l'Union devrait être considéré comme non représenté dans un pays tiers si l'État membre dont il possède la nationalité n'y a pas d'ambassade, de consulat ou de consul honoraire. Un citoyen devrait aussi être considéré comme non représenté si l'ambassade, le consulat ou le consul honoraire établi localement ne peut pas, quelle que soit la raison, accorder dans une situation donnée la protection dont la personne concernée serait en droit de bénéficier conformément au droit ou à la pratique national. Il convient que les ambassades et les consulats s'informent des circonstances exceptionnelles qui pourraient entraver temporairement leur capacité d'accorder la protection consulaire. L'accessibilité et la proximité devraient aussi être prises en considération. Par exemple, un citoyen qui sollicite la protection consulaire ou l'assistance de l'ambassade ou du consulat d'un autre État membre ne devrait pas être redirigé vers l'ambassade ou le consulat de l'État membre dont il a la nationalité s'il n'est pas possible, en raison de la situation locale ou par manque de ressources, pour le citoyen de contacter ou d'être contacté par ces derniers, dans des conditions de sécurité, de sorte qu'il puisse bénéficier de la protection consulaire. La notion d'absence de représentation devrait être interprétée de manière que les citoyens non représentés puissent exercer de manière effective leur droit d'être protégés de façon non discriminatoire par l'ambassade ou le consulat d'un autre État membre, compte tenu des circonstances propres à chaque cas particulier. Un citoyen ayant la nationalité de plusieurs États membres devrait être considéré non représenté si aucun des États membres dont il a la nationalité n'est représenté dans le pays tiers concerné.
(9)
En vue de garantir l'exercice effectif du droit consacré à l'article 20, paragraphe 2, point c), du TFUE et du droit au respect de la vie privée et familiale reconnu à l'article 7 de la Charte, et compte tenu du droit et de la pratique au niveau national, il se peut qu'un État membre prêtant assistance doive assurer une protection aux membres de la famille d'un citoyen de l'Union qui sont originaires de pays tiers, en fonction des circonstances propres à chaque situation. La présente directive n'empêche pas que, durant les consultations qui devraient avoir lieu avant que l'assistance ne soit accordée, l'État membre prêtant assistance et l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité conviennent, le cas échéant, de la possibilité d'accorder à des membres de la famille du citoyen de l'Union non représenté qui sont originaires d'un pays tiers une assistance allant au-delà de ce qui est exigé par le droit de l'État membre prêtant assistance ou de ce qui est prévu par sa pratique, en tenant compte autant que possible des demandes de l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité et à condition que ce qui est convenu ne soit pas en deçà de ce qui est exigé par le droit de l'Union. Cependant, il se peut que des États membres ne soient pas en mesure d'assurer certaines formes de protection consulaire aux membres de la famille originaires de pays tiers, en particulier la délivrance de titres de voyage provisoires. Lorsqu'il s'agit de porter assistance à des mineurs, l'intérêt supérieur de l'enfant devrait être une considération primordiale conformément à l'article 24 de la Charte et comme le prévoit la Convention des Nations unies relative aux droits de l'enfant du 20 novembre 1989.
(10)
Les citoyens non représentés devraient pouvoir demander une protection consulaire auprès de l'ambassade ou du consulat de n'importe quel État membre. Cela ne devrait toutefois pas empêcher les États membres de conclure des arrangements pratiques en vue d'un partage des responsabilités lorsqu'il s'agit d'accorder, en application de la présente directive, une protection consulaire à des citoyens non représentés. De tels arrangements sont bénéfiques pour les citoyens, puisqu'ils permettent une meilleure préparation en vue d'une protection efficace. Les États membres recevant une demande de protection devraient évaluer si, dans un cas d'espèce, il est nécessaire d'accorder une protection consulaire ou si le dossier peut être transféré à l'ambassade ou au consulat désigné comme compétent conformément à tout arrangement spécifique déjà en place. Les États membres devraient notifier ces arrangements à la Commission et au Service européen pour l'action extérieure (SEAE), et l'Union et les États membres devraient les rendre publics par souci de transparence à l'égard des citoyens non représentés.
(11)
La présente directive ne devrait pas empêcher un État membre qui n'est pas représenté dans un pays tiers d'assurer une protection consulaire pour un de ses ressortissants, par exemple en fournissant des services consulaires en ligne, le cas échéant. L'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité devrait être autorisé à demander à l'État membre auquel le citoyen demande une protection consulaire ou dont il reçoit une telle protection de transférer la demande ou le dossier pour assurer lui-même la protection consulaire. Ce transfert ne devrait pas avoir pour effet de priver le citoyen non représenté de protection consulaire.
(12)
Nonobstant les différents usages des États membres en ce qui concerne les compétences des consuls honoraires, ces derniers ne proposent habituellement pas la même gamme de services qu'une ambassade ou un consulat. Sachant que les consuls honoraires remplissent souvent leur mission sur une base volontaire, il convient de laisser à chaque État membre la faculté de décider si la présente directive devrait s'appliquer à ses consuls honoraires. Il pourrait être demandé à des consuls honoraires de fournir une protection consulaire à des citoyens non représentés, en fonction des circonstances propres à chaque cas.
(13)
Une demande de protection devrait être traitée dès lors que le demandeur présente un passeport ou une carte d'identité d'un citoyen de l'Union valide. Cependant, il se peut que le citoyen non représenté qui a besoin d'une protection consulaire ne soit plus en possession de ses documents d'identité. Le statut fondamental de citoyen de l'Union est conféré directement par le droit de l'Union, et les documents d'identité ont une valeur purement déclaratoire. Si le demandeur ne peut pas produire des documents d'identité valides, il devrait donc pouvoir prouver son identité par tout autre moyen. Si nécessaire, l'identité de la personne concernée pourrait être vérifiée au moment de la consultation des autorités de l'État membre dont elle revendique la nationalité. En ce qui concerne les membres de la famille originaires d'un pays tiers qui accompagnent le demandeur, les autorités de l'État membre dont le demandeur a la nationalité devraient également pouvoir aider l'État membre qui prête assistance à vérifier l'identité et l'existence d'un lien familial avec le demandeur.
(14)
Il convient de préciser le champ d'application de la protection consulaire au titre de la présente directive afin d'établir quelles sont les mesures de coordination et de coopération nécessaires. La protection consulaire des citoyens non représentés devrait couvrir l'assistance dans un certain nombre de situations courantes dans lesquelles les États membres fournissent une protection consulaire à leurs propres ressortissants en fonction des circonstances propres à chaque situation, par exemple en cas d'arrestation ou de détention, d'accident ou de maladie grave, ou de décès, ainsi que pour l'aide et le rapatriement en cas de situation de détresse ou la délivrance de documents provisoires. Comme la protection nécessaire dépend toujours de la situation concrète, la protection consulaire ne devrait pas se limiter aux cas spécifiquement mentionnés dans la présente directive.
(15)
Le cas échéant, il convient de dûment respecter les souhaits du citoyen, notamment sur le point de savoir s'il y a lieu d'informer les membres de la famille ou d'autres parents et, dans l'affirmative, lesquels. De même, en cas de décès, il convient de tenir dûment compte des souhaits du parent le plus proche quant aux dispositions à prendre pour la dépouille du citoyen décédé. C'est l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité qui devrait être responsable de ces contacts.
(16)
Les autorités des États membres devraient assurer une coopération et une coordination étroites entre elles et avec l'Union, en particulier la Commission et le SEAE, dans un esprit de respect mutuel et de solidarité. Pour garantir une coopération rapide et efficace, les États membres devraient communiquer et mettre à jour en permanence les informations relatives aux points de contact concernés dans les États membres, par le biais du site internet sécurisé du SEAE (Consular OnLine).
(17)
Dans les pays tiers, l'Union est représentée par les délégations de l'Union, qui, en étroite coopération avec les missions diplomatiques et consulaires des États membres, contribuent à la mise en œuvre du droit de protection consulaire des citoyens de l'Union, ainsi que le mentionne l'article 35 du traité sur l'Union européenne. La présente directive prend pleinement en compte et amplifie la contribution déjà apportée par le SEAE et par les délégations de l'Union, en particulier durant les situations de crise, conformément à la décision 2010/427/UE du Conseil (2), et en particulier son article 5, paragraphe 10.
(18)
En ce qui concerne la coopération locale, il convient de préciser les compétences et les rôles respectifs des acteurs pertinents pour que les citoyens non représentés puissent recevoir l'assistance à laquelle ils ont droit conformément au principe de non-discrimination. La coopération consulaire locale devrait prendre dûment en considération les citoyens non représentés, par exemple en recueillant et en mettant régulièrement à jour les informations sur les points de contact concernés et en partageant ces informations avec les ambassades et les consulats des États membres sur place ainsi qu'avec la délégation de l'Union.
(19)
Les réunions de coopération consulaire locale, organisées en étroite concertation avec la délégation de l'Union, devraient comprendre un échange régulier d'informations sur des questions ayant trait aux citoyens non représentés, telles que la sécurité des citoyens, les conditions d'incarcération, la notification consulaire et l'accès aux services consulaires ainsi que la coopération en cas de crise. Lors de ces réunions, les États membres représentés devraient, si nécessaire, convenir d'arrangements pratiques afin que les citoyens non représentés soient protégés de manière effective. Il se peut, par exemple, qu'un arrangement de ce type ne soit pas nécessaire si le nombre de citoyens non représentés est faible.
(20)
Une répartition claire des responsabilités entre les États membres représentés, ceux qui ne le sont pas et la délégation de l'Union est indispensable à une préparation aux crises appropriée et à une bonne gestion des crises. Il convient dès lors que la planification des mesures d'urgence en cas de crise soit coordonnée et tienne pleinement compte des citoyens non représentés. À cet effet, dans le cadre des dispositifs locaux de préparation aux crises, les États membres qui ne disposent pas d'ambassade ou de consulat localement devraient communiquer toutes les informations disponibles et utiles concernant leurs citoyens se trouvant sur le territoire du pays en question. Ces informations devraient être mises à jour en tant que de besoin, dans l'éventualité d'une crise. Les ambassades et consulats compétents ainsi que les délégations de l'Union devraient être informés des dispositifs de préparation aux crises et, s'il y a lieu, y être associés. Les citoyens non représentés devraient avoir accès aux informations relatives à ces dispositifs. En cas de crise, l'État pilote ou le ou les États membres coordonnant l'assistance devraient coordonner le soutien apporté aux citoyens non représentés et l'utilisation des moyens d'évacuation disponibles sur la base des plans approuvés et en fonction de l'évolution de la situation localement, de manière non discriminatoire.
(21)
Il y a lieu d'accroître l'interopérabilité entre le personnel consulaire et les autres experts en matière de gestion des crises, notamment en les intégrant aux équipes pluridisciplinaires d'intervention d'urgence, comme celles qui relèvent des structures du SEAE pour la réponse aux crises, la coordination opérationnelle en cas de crise et la gestion des crises et celles qui dépendent du mécanisme de protection civile de l'Union (3).
(22)
Il devrait être possible de demander le soutien du mécanisme de protection civile de l'Union s'il est nécessaire à la protection consulaire des citoyens non représentés. Ce soutien pourrait être demandé, par exemple, par l'État pilote ou le ou les États membres qui coordonnent l'assistance.
(23)
L'expression «État pilote» utilisée dans la présente directive se réfère à un ou plusieurs État(s) membre(s) représenté(s) dans un pays tiers donné et chargé(s) de coordonner et de diriger l'assistance aux citoyens non représentés pendant des crises. Le concept d'État pilote, établi dans les lignes directrices pertinentes de l'Union (4), pourrait être davantage développé en conformité avec le droit de l'Union et, en particulier, la présente directive.
(24)
Lorsqu'un État membre est informé d'une demande de protection consulaire introduite par une personne prétendant être un citoyen non représenté ou lorsqu'il reçoit une telle demande, il devrait toujours, sauf en cas d'extrême urgence, prendre contact sans tarder avec l'État membre dont le citoyen concerné a la nationalité et lui communiquer toutes les informations utiles avant de prêter une quelconque assistance. L'État membre dont le citoyen concerné a la nationalité devrait, à son tour, sans tarder communiquer toutes les informations pertinentes pour le dossier. Cette consultation devrait permettre à l'État membre de la nationalité de demander le transfert de la demande ou du dossier afin d'assurer lui-même une protection consulaire. Cette consultation devrait également permettre aux États membres concernés d'échanger des informations utiles pour, par exemple, s'assurer qu'un citoyen non représenté ne profite pas abusivement du droit à la protection consulaire qui lui est conféré par l'article 20, paragraphe 2, point c), du TFUE. Les citoyens de l'Union ne peuvent pas se prévaloir de la présente directive en cas d'abus.
(25)
La solidarité et la coopération mutuelles portent également sur les questions financières. Les États membres qui accordent à leurs propres citoyens une protection consulaire sous la forme d'une assistance financière ne le font qu'en dernier recours et dans des cas exceptionnels uniquement, si les citoyens ne peuvent se procurer des ressources financières par d'autres moyens, notamment par des transferts d'argent de la part des membres de la famille, d'amis ou d'employeurs. Les citoyens non représentés devraient se voir octroyer une assistance financière aux mêmes conditions que les ressortissants de l'État membre prêtant assistance. Le citoyen non représenté devrait être tenu de signer un engagement de remboursement des coûts supportés à l'État membre dont il a la nationalité, pour autant que les ressortissants de l'État membre prêtant assistance soient, dans la même situation, tenus de rembourser les coûts à leur État membre d'origine. L'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité peut alors demander à ce citoyen de rembourser les coûts en question, y compris les éventuels droits consulaires applicables.
(26)
La présente directive devrait veiller à répartir la charge financière et les remboursements. Lorsque la protection consulaire accordée à un citoyen non représenté s'accompagne de la signature d'un engagement de remboursement, l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité devrait rembourser les coûts supportés à l'État membre prêtant assistance. C'est l'État membre prêtant assistance qui devrait décider s'il demande ou non le remboursement des coûts supportés. L'État membre prêtant assistance et l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité devraient convenir des modalités de remboursement dans certains délais.
(27)
La protection consulaire accordée à un citoyen non représenté en cas d'arrestation ou de détention peut donner lieu à des frais de déplacement, de logement ou de traduction inhabituellement élevés pour les autorités diplomatiques ou consulaires de l'État membre prêtant assistance, en fonction des circonstances propres à chaque cas d'espèce. L'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité devrait être informé de ces coûts éventuels durant les consultations qui ont lieu avant que l'assistance ne soit accordée. L'État membre prêtant assistance devrait avoir la possibilité de demander le remboursement de ces coûts inhabituellement élevés à l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité. L'État membre dont le citoyen a la nationalité devrait rembourser les coûts supportés à l'État membre prêtant assistance. L'État membre prêtant assistance et l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité devraient convenir des modalités de remboursement dans certains délais. Conformément au principe de non-discrimination, les États membres dont les citoyens non représentés ont la nationalité ne peuvent pas demander à leurs citoyens de rembourser ces frais que les ressortissants de l'État membre prêtant assistance ne seraient pas tenus de rembourser.
(28)
Il convient de simplifier les procédures financières pour les situations de crise. Vu les spécificités des situations de ce type, qui nécessitent notamment une intervention rapide pour un nombre considérable de citoyens, l'État membre prêtant assistance devrait pouvoir demander et obtenir le remboursement auprès du ou des États membres dont les citoyens non représentés ont la nationalité sans disposer d'un engagement de remboursement. Les États membres dont les citoyens non représentés ont la nationalité devraient rembourser les coûts supportés à l'État ou aux États membres prêtant assistance. C'est le ou les États membres prêtant assistance qui devraient décider s'ils demandent ou non le remboursement des coûts supportés et sous quelle forme. L'État membre prêtant assistance et l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité devraient convenir des modalités de remboursement dans certains délais. En cas de crise ayant ou susceptible d'avoir des conséquences négatives pour un nombre important de citoyens de l'Union, et si l'État membre prêtant assistance le demande, les coûts pourraient être remboursés au prorata par les États membres dont les citoyens non représentés ont la nationalité, le montant des coûts étant divisé par le nombre de citoyens ayant bénéficié d'une assistance.
(29)
La présente directive devrait être réexaminée trois ans après le délai fixé pour sa transposition. Plus particulièrement, à la lumière des informations que devront fournir les États membres sur la mise en œuvre et l'application pratique de la présente directive, y compris les données statistiques et exemples concrets pertinents, il convient d'évaluer la nécessité éventuelle d'un réexamen des procédures financières afin qu'un partage adéquat de la charge soit assuré. La Commission devrait préparer un rapport et évaluer la nécessité de mesures supplémentaires, y compris, le cas échéant, en proposant des modifications de la présente directive afin que les citoyens de l'Union puissent exercer facilement leur droit à la protection consulaire.
(30)
La directive 95/46/CE du Parlement européen et du Conseil (5) régit le traitement des données à caractère personnel effectué par les États membres dans le cadre de la présente directive.
(31)
La présente directive ne devrait pas remettre en cause les dispositions nationales plus favorables, dans la mesure où elles sont compatibles avec la présente directive.
(32)
Conformément à la déclaration politique commune des États membres et de la Commission du 28 septembre 2011 sur les documents explicatifs (6), les États membres se sont engagés à joindre à la notification de leurs mesures de transposition, dans les cas où cela se justifie, un ou plusieurs documents expliquant le lien entre les éléments d'une directive et les parties correspondantes des instruments nationaux de transposition. En ce qui concerne la présente directive, le législateur estime que la transmission de ces documents est justifiée.
(33)
La présente directive vise à favoriser la protection consulaire reconnue par la Charte. Elle respecte les droits fondamentaux et observe les principes reconnus en particulier par la Charte, en particulier le principe de non-discrimination, le droit à la vie et à l'intégrité de la personne, le droit au respect de la vie privée et familiale, les droits de l'enfant, les droits de la défense et le droit à accéder à un tribunal impartial. Elle devrait être mise en œuvre dans le respect de ces droits et principes.
(34)
Conformément aux dispositions de la Charte interdisant toute discrimination, les États membres devraient mettre en œuvre la présente directive sans opérer, entre ses bénéficiaires, de discrimination fondée sur le sexe, la race, la couleur, les origines ethniques ou sociales, les caractéristiques génétiques, la langue, la religion ou les convictions, les opinions politiques ou tout autre opinion, l'appartenance à une minorité ethnique, la fortune, la naissance, un handicap, l'âge ou l'orientation sexuelle.
(35)
La décision 95/553/CE des représentants des gouvernements des États membres réunis au sein du Conseil (7) devrait être abrogée,
A ADOPTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE:
CHAPITRE 1
DISPOSITIONS GÉNÉRALES ET CHAMP D'APPLICATION
Article premier
Objet
1. La présente directive établit les mesures de coordination et de coopération nécessaires pour faciliter l'exercice du droit, énoncé à l'article 20, paragraphe 2, point c), du TFUE, des citoyens de l'Union de bénéficier, sur le territoire d'un pays tiers où l'État membre dont ils sont ressortissants n'est pas représenté, de la protection des autorités diplomatiques et consulaires de tout État membre dans les mêmes conditions que les ressortissants de cet État membre, compte tenu également du rôle que jouent les délégations de l'Union pour contribuer à la mise en œuvre de ce droit.
2. La présente directive ne concerne pas les relations consulaires entre les États membres et les pays tiers.
Article 2
Principe général
1. Les ambassades ou consulats des États membres accordent une protection consulaire aux citoyens non représentés dans les mêmes conditions que celles s'appliquant à leurs ressortissants.
2. Les États membres peuvent décider que la présente directive s'applique à la protection consulaire assurée par les consuls honoraires conformément à l'article 23 du TFUE. Les États membres veillent à ce que les citoyens non représentés soient dûment informés de l'existence de telles décisions, ainsi que de la mesure dans laquelle les consuls honoraires sont compétents pour fournir une protection dans une situation donnée.
Article 3
Protection consulaire accordée par l'État membre dont le citoyen a la nationalité
L'État membre dont un citoyen non représenté a la nationalité peut demander à l'État membre auquel ce citoyen non représenté demande une protection consulaire ou dont il reçoit une protection consulaire de transmettre la demande ou le dossier du citoyen non représenté à l'État membre dont il a la nationalité afin d'en assurer lui-même la protection consulaire conformément à son droit ou à sa pratique national. L'État membre requis se dessaisit du dossier dès que l'État membre dont le citoyen a la nationalité confirme qu'il assure la protection consulaire du citoyen non représenté.
Article 4
Citoyens non représentés dans des pays tiers
Aux fins de la présente directive, on entend par «citoyen non représenté» tout citoyen ayant la nationalité d'un État membre qui n'est pas représenté dans un pays tiers au sens de l'article 6.
Article 5
Membres de la famille de citoyens non représentés dans des pays tiers
Une protection consulaire est accordée aux membres de la famille, qui ne sont pas citoyens de l'Union, accompagnant un citoyen non représenté dans un pays tiers, dans la même mesure et dans les mêmes conditions qu'elle serait accordée aux membres de la famille d'un citoyen de l'État membre prêtant assistance qui ne sont pas citoyens de l'Union, conformément au droit ou à la pratique national de cet État.
Article 6
Absence de représentation
Aux fins de la présente directive, un État membre n'est pas représenté dans un pays tiers s'il ne dispose pas d'une ambassade ou d'un consulat établi de façon permanente dans ce pays, ou s'il ne dispose pas dans ce pays d'une ambassade, d'un consulat ou d'un consul honoraire en mesure d'assurer une protection consulaire effective dans une situation donnée.
Article 7
Accès à la protection consulaire et autres arrangements
1. Les citoyens non représentés ont le droit de solliciter la protection de l'ambassade ou du consulat de tout État membre.
2. Sans préjudice de l'article 2, un État membre peut représenter un autre État membre de façon permanente et les ambassades ou consulats des États membres peuvent, lorsque cela est jugé nécessaire, conclure des arrangements pratiques en vue d'un partage des responsabilités lorsqu'il s'agit d'accorder une protection consulaire à des citoyens non représentés. Les États membres informent la Commission et le Service européen pour l'action extérieure (SEAE) de ces arrangements, qui sont rendus publics par l'Union et les États membres dans un souci de transparence à l'égard des citoyens non représentés.
3. Dans les cas où un arrangement pratique a été conclu comme prévu au paragraphe 2, toute ambassade ou tout consulat auquel le citoyen non représenté demande une protection consulaire et qui n'est pas désigné comme étant compétent en vertu de l'arrangement spécifique en place veille à ce que la demande du citoyen soit transmise à l'ambassade ou au consulat compétent, sauf si cela compromettait la protection consulaire, en particulier si l'urgence de la situation nécessite une intervention rapide de l'ambassade ou du consulat requis.
Article 8
Identification
1. Les demandeurs cherchant une protection consulaire établissent qu'ils sont citoyens de l'Union en produisant leur passeport ou leur carte d'identité.
2. Si le citoyen de l'Union n'est pas en mesure de produire un passeport ou une carte d'identité en cours de validité, sa nationalité peut être prouvée par tout autre moyen, y compris si nécessaire des vérifications auprès des autorités diplomatiques ou consulaires de l'État membre dont il revendique la nationalité.
3. En ce qui concerne les membres de la famille visés à l'article 5, leur identité et l'existence d'un lien de parenté peut être prouvée par tout moyen, y compris des vérifications effectuées par l'État membre prêtant assistance auprès des autorités diplomatiques ou consulaires de l'État membre dont les citoyens visés au paragraphe 1 ont la nationalité.
Article 9
Formes d'assistance
La protection consulaire visée à l'article 2 peut notamment comprendre des mesures d'assistance dans les situations suivantes:
a)
arrestation ou détention;
b)
fait d'être victime d'un crime ou d'un délit;
c)
accident ou maladie grave;
d)
décès;
e)
besoin d'aide et de rapatriement en situation d'urgence;
f)
besoin de titres de voyage provisoires comme prévu dans la décision 96/409/PESC (8).
CHAPITRE 2
MESURES DE COORDINATION ET DE COOPÉRATION
Article 10
Règles générales
1. Les autorités diplomatiques et consulaires des États membres assurent une coopération et une coordination étroites entre elles et avec l'Union pour garantir la protection des citoyens non représentés conformément à l'article 2.
2. Lorsqu'un État membre reçoit une demande de protection consulaire de la part d'une personne qui prétend être un citoyen non représenté, ou qu'il est informé d'une situation d'urgence donnée dans laquelle se trouve un citoyen non représenté, telle que celles énumérées à l'article 9, il consulte sans tarder le ministère des affaires étrangères de l'État membre dont la personne revendique la nationalité ou, le cas échéant, l'ambassade ou le consulat compétent de cet État membre, et il lui fournit toutes les informations utiles dont il dispose, y compris concernant l'identité de la personne concernée, les coûts éventuels de la protection consulaire et concernant les membres de la famille auxquels la protection consulaire peut également être accordée. Sauf en cas d'extrême urgence, cette consultation intervient avant qu'une assistance ne soit fournie. L'État membre prêtant assistance facilite également l'échange d'informations entre le citoyen concerné et les autorités de l'État membre dont le citoyen a la nationalité.
3. Sur demande, l'État membre dont le citoyen a la nationalité fournit au ministère des affaires étrangères ou à l'ambassade ou au consulat compétent de l'État membre prêtant assistance toutes les informations utiles dans le dossier concerné. Il est également chargé de tous les contacts nécessaires avec les membres de la famille ou d'autres personnes ou autorités concernées.
4. Les États membres informent le SEAE, par l'intermédiaire de son site internet sécurisé, du ou des points de contact compétents au sein des ministères des affaires étrangères.
Article 11
Rôle des délégations de l'Union
Les délégations de l'Union assurent une coopération et une coordination étroites avec les ambassades et les consulats des États membres afin de contribuer à la coopération et à la coordination au niveau local et en situation de crise, notamment en fournissant le soutien logistique disponible, y compris des bureaux et des installations organisationnelles, par exemple des locaux temporaires pour le personnel consulaire et les équipes d'intervention. Les délégations de l'Union et le siège du SEAE facilitent également l'échange d'informations entre les ambassades et consulats des États membres et, s'il y a lieu, avec les autorités locales. Les délégations de l'Union mettent également à disposition des informations d'ordre général concernant l'assistance à laquelle les citoyens non représentés pourraient avoir droit, et notamment concernant les arrangements pratiques, le cas échéant.
Article 12
Coopération locale
Les réunions de coopération locale comprennent un échange régulier d'informations sur des questions ayant trait aux citoyens non représentés. Lors de ces réunions, les États membres conviennent, en tant que de besoin, d'arrangements pratiques visés à l'article 7 afin que les citoyens non représentés bénéficient d'une protection effective dans le pays tiers concerné. Sauf si les États membres en conviennent autrement, ces réunions sont présidées par un représentant d'un État membre, agissant en coopération étroite avec la délégation de l'Union.
Article 13
Préparation aux crises et coopération
1. La planification d'urgence locale prend en compte les citoyens non représentés. Les États membres représentés dans un pays tiers coordonnent les plans d'urgence entre eux et avec la délégation de l'Union afin de veiller à ce que les citoyens non représentés soient totalement pris en charge en cas de crise. Les ambassades ou consulats compétents sont dûment informés des dispositifs de préparation aux crises et, s'il y a lieu, y sont associés.
2. En cas de crise, l'Union et les États membres coopèrent étroitement pour assurer une assistance efficace aux citoyens non représentés. Si possible, ils s'informent, en temps utile, des capacités d'évacuation disponibles. S'ils le demandent, les États membres peuvent recevoir l'appui des équipes d'intervention mises en place au niveau de l'Union, qui comprennent des experts consulaires, originaires notamment des États membres non représentés.
3. L'État pilote ou le ou les États membres qui coordonnent l'assistance sont chargés de coordonner tout soutien apporté aux citoyens non représentés, avec l'appui des autres États membres concernés, de la délégation de l'Union et du siège du SEAE. Les États membres communiquent à l'État pilote ou à l'État membre ou aux États membres qui coordonnent l'assistance toutes les informations utiles relatives à leurs citoyens non représentés qui sont touchés par une situation de crise.
4. L'État pilote ou le ou les États membres qui coordonnent l'assistance aux citoyens non représentés peuvent, le cas échéant, demander à bénéficier du soutien d'instruments tels que les structures de gestion de crise du SEAE et le mécanisme de protection civile de l'Union.
CHAPITRE 3
PROCÉDURES FINANCIÈRES
Article 14
Règles générales
1. Les citoyens non représentés s'engagent à rembourser à l'État membre dont ils ont la nationalité les coûts de la protection consulaire, selon les mêmes conditions que les ressortissants de l'État membre prêtant assistance, au moyen du formulaire type figurant à l'annexe I. Les citoyens non représentés sont tenus de s'engager à rembourser uniquement les coûts qui auraient été supportés par des ressortissants de l'État membre prêtant assistance dans les mêmes conditions.
2. L'État membre prêtant assistance peut demander le remboursement des coûts visés au paragraphe 1 à l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité, au moyen du formulaire type figurant à l'annexe II. L'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité rembourse ces coûts dans un délai raisonnable, qui n'excède pas douze mois. L'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité peut demander au citoyen non représenté de rembourser ces coûts.
3. Lorsque la protection consulaire accordée à un citoyen non représenté en cas d'arrestation ou de détention entraîne des coûts essentiels et justifiés exceptionnellement élevés de transport, d'hébergement ou de traduction pour les autorités diplomatiques ou consulaires, l'État membre prêtant assistance peut demander à l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité de rembourser ces coûts, et ce, dans un délai raisonnable, qui n'excède pas douze mois.
Article 15
Procédure simplifiée en situation de crise
1. En situation de crise, l'État membre prêtant assistance adresse toute demande de remboursement des coûts afférents à tout soutien apporté à un citoyen non représenté au ministère des affaires étrangères de l'État membre dont ce citoyen non représenté a la nationalité. L'État membre prêtant assistance peut demander ce remboursement même si le citoyen non représenté n'a pas signé d'engagement de remboursement conformément à l'article 14, paragraphe 1. La présente disposition n'empêche pas l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité de réclamer le remboursement au citoyen non représenté sur le fondement du droit national.
2. L'État membre prêtant assistance peut demander à l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité de rembourser ces coûts au prorata, en divisant le montant total des coûts réels encourus par le nombre de citoyens ayant bénéficié d'une assistance.
3. Si l'État membre prêtant assistance a obtenu un soutien financier dans le cadre de l'assistance fournie au titre du mécanisme de protection civile de l'Union, toute contribution de l'État membre dont le citoyen non représenté a la nationalité est déterminée après déduction de la contribution de l'Union.
CHAPITRE 4
DISPOSITIONS FINALES
Article 16
Traitement plus favorable
Les États membres peuvent instaurer ou maintenir des dispositions plus favorables que la présente directive dans la mesure où elles sont compatibles avec celle-ci.
Article 17
Transposition
1. Les États membres mettent en vigueur les dispositions législatives, réglementaires et administratives nécessaires pour se conformer à la présente directive, au plus tard le 1er mai 2018.
Lorsque les États membres adoptent ces dispositions, celles-ci contiennent une référence à la présente directive ou sont accompagnées d'une telle référence lors de leur publication officielle. Les modalités de cette référence sont arrêtées par les États membres.
2. Les États membres communiquent à la Commission le texte des dispositions essentielles de droit interne qu'ils adoptent dans le domaine régi par la présente directive.
Article 18
Abrogation
La décision 95/553/CE est abrogée avec effet au 1er mai 2018.
Article 19
Rapport, évaluation et réexamen
1. Les États membres communiquent à la Commission toutes les informations utiles concernant la mise en œuvre et l'application de la présente directive. Sur la base des informations communiquées, la Commission présente un rapport au Parlement européen et au Conseil concernant la mise en œuvre et l'application de la présente directive, au plus tard le 1er mai 2021.
2. Dans le rapport visé au paragraphe 1, la Commission examine la manière dont la présente directive a été appliquée et évalue la nécessité de mesures supplémentaires, y compris, le cas échéant, des modifications visant à adapter la présente directive afin de faciliter encore l'exercice du droit des citoyens de l'Union de bénéficier d'une protection consulaire.
Article 20
Entrée en vigueur
La présente directive entre en vigueur le vingtième jour suivant celui de sa publication au Journal officiel de l'Union européenne.
Article 21
Destinataires
Les États membres sont destinataires de la présente directive.
Fait à Luxembourg, le 20 avril 2015.