NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (EU) č. 265/2010
ze dne 25. března 2010,
kterým se mění Úmluva k provedení Schengenské dohody a nařízení (ES) č. 562/2006, pokud jde o pohyb osob s dlouhodobým vízem
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 77 odst. 2 písm. b) a c) a čl. 79 odst. 2 písm. a) této smlouvy,
s ohledem na návrhy Evropské komise,
v souladu s řádným legislativním postupem (1),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Úmluva k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (2) (dále jen „Schengenská úmluva“) stanoví pravidla týkající se dlouhodobých víz, která jejich držitelům umožňují projíždět přes území členských států. Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 ze dne 15. března 2006, kterým se stanoví kodex Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (3), stanoví podmínky vstupu pro státní příslušníky třetích zemí. K usnadnění volného pohybu státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou držiteli národního dlouhodobého víza na území členských států v plné míře provádějících schengenské acquis (dále jen „schengenský prostor“), by měla být přijata další opatření.
(2)
Členské státy by měly dlouhodobá víza nahrazovat povoleními k pobytu dostatečně včas poté, co státní příslušník třetí země oprávněně pobývající na základě dlouhodobého víza vstoupí na jejich území, s cílem umožnit mu během tohoto pobytu cestovat do ostatních členských států nebo přes ně při návratu do své vlasti projíždět. Členské státy však po vstupu státních příslušníků třetích zemí na jejich území stále více nenahrazují dlouhodobá víza povolením k pobytu vůbec, nebo je nahrazují se značným prodlením. Tato právní a praktická situace má závažné důsledky pro volný pohyb státních příslušníků třetích zemí, kteří oprávněně pobývají v některém členském státě na základě dlouhodobého víza, v rámci schengenského prostoru.
(3)
K překonání stávajících potíží, kterým čelí státní příslušníci třetích zemí pobývající v některém členském státě na základě dlouhodobého víza, by toto nařízení mělo zásadu rovnocennosti povolení k pobytu a krátkodobých víz udělených členskými státy plně uplatňujícími schengenské acquis rozšířit na dlouhodobá víza. V důsledku toho by dlouhodobá víza měla mít stejné účinky jako povolení k pobytu, pokud jde o volný pohyb držitele víza v schengenském prostoru.
(4)
Státní příslušník třetí země, který je držitelem dlouhodobého víza uděleného některým členským státem, by proto měl mít možnost vycestovat do jiných členských států až na tři měsíce během jakéhokoli šestiměsíčního období za stejných podmínek jako držitel povolení k pobytu. Tímto nařízením nejsou dotčena pravidla týkající se podmínek vydávání dlouhodobých víz.
(5)
V souladu se současnou praxí členských států stanoví toto nařízení povinnost členských států udělovat dlouhodobá víza podle jednotného vzoru víz, jak je stanoven v nařízení Rady (ES) č. 1683/95 (4).
(6)
Pravidla pro nahlížení do Schengenského informačního systému a pro konzultace s jinými členskými státy v případě záznamu během vyřizování žádosti o povolení k pobytu by se měla vztahovat i na vyřizování žádostí o dlouhodobá víza. Volný pohyb držitelů dlouhodobého víza v jiných členských státech by tak neměl pro členské státy představovat žádné dodatečné bezpečnostní riziko.
(7)
Schengenská úmluva a nařízení (ES) č. 562/2006 by měly být odpovídajícím způsobem změněny.
(8)
Cílem tohoto nařízení není odrazovat členské státy od vydávání povolení k pobytu a neměla by jím být dotčena povinnost členských států vydávat povolení k pobytu určitým kategoriím státních příslušníků třetích zemí stanovená jinými akty Unie, zejména směrnicí 2005/71/ES (5), směrnicí 2004/114/ES (6), směrnicí 2004/38/ES (7), směrnicí 2003/109/ES (8) a směrnicí 2003/86/ES (9).
(9)
V souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (10) by měli být státní příslušníci třetích zemí, kteří neoprávněně pobývají na území členského státu a kteří jsou držiteli platného povolení k pobytu nebo jiného povolení zakládajícího oprávnění k pobytu vydaného jiným členským státem, jako je dlouhodobé vízum, povinni se neprodleně odebrat na území tohoto jiného členského státu.
(10)
Jelikož cíle tohoto nařízení, totiž zavedení pravidel volného pohybu osob s dlouhodobým vízem, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a proto jej může být z důvodu jeho rozsahu a účinků lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle.
(11)
Toto nařízení dodržuje základní práva a ctí zásady uznávané zejména Listinou základních práv Evropské unie. Mělo by se používat v souladu se závazky členských států v oblasti mezinárodní ochrany a zásady nenavracení.
(12)
Pokud jde o Island a Norsko, rozvíjí toto nařízení ta ustanovení schengenského acquis ve smyslu Dohody uzavřené mezi Radou Evropské unie a Islandskou republikou a Norským královstvím o přidružení těchto dvou států k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis (11), která spadají do oblasti uvedené v čl. 1 bodě B rozhodnutí Rady 1999/437/ES ze dne 17. května 1999 o některých opatřeních pro uplatňování uvedené dohody (12).
(13)
Pokud jde o Švýcarsko, rozvíjí toto nařízení ta ustanovení schengenského acquis ve smyslu Dohody mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přidružení Švýcarské konfederace k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis (13), která spadají do oblasti uvedené v čl. 1 bodech B a C rozhodnutí 1999/437/ES ve spojení s článkem 3 rozhodnutí Rady 2008/146/ES (14).
(14)
Pokud jde o Lichtenštejnsko, rozvíjí toto nařízení ta ustanovení schengenského acquis ve smyslu Protokolu podepsaného mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím, Švýcarskou konfederací a Lichtenštejnským knížectvím o přistoupení Lichtenštejnského knížectví k Dohodě mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přidružení Švýcarské konfederace k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis, která spadají do oblasti uvedené v čl. 1 bodech B a C rozhodnutí 1999/437/ES ve spojení s článkem 3 rozhodnutí Rady 2008/261/ES (15).
(15)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 22 o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto nařízení a toto nařízení pro ně není závazné ani použitelné. Vzhledem k tomu, že toto nařízení navazuje na schengenské acquis, rozhodne se Dánsko v souladu s článkem 4 uvedeného protokolu do šesti měsíců ode dne přijetí tohoto nařízení Radou, zda je provede ve svém vnitrostátním právu.
(16)
Toto nařízení rozvíjí ta ustanovení schengenského acquis, kterých se neúčastní Spojené království v souladu s rozhodnutím Rady 2000/365/ES ze dne 29. května 2000 o žádosti Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis (16); Spojené království se tedy nepodílí na jeho přijímání a toto nařízení pro ně není závazné ani použitelné.
(17)
Toto nařízení rozvíjí ta ustanovení schengenského acquis, kterých se neúčastní Irsko v souladu s rozhodnutím Rady 2002/192/ES ze dne 28. února 2002 o žádosti Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis (17); Irsko se tedy nepodílí na jeho přijímání a toto nařízení pro ně není závazné ani použitelné.
(18)
Pokud jde o Kypr, představuje toto nařízení akt navazující na schengenské acquis nebo s ním jinak související ve smyslu čl. 3 odst. 2 aktu o přistoupení z roku 2003.
(19)
Toto nařízení představuje akt navazující na schengenské acquis nebo s ním jinak související ve smyslu čl. 4 odst. 2 aktu o přistoupení z roku 2005,
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
Schengenská úmluva se mění takto:
1)
Článek 18 se nahrazuje tímto:
„Článek 18
1. Víza pro pobyt delší než tři měsíce (dále jen „dlouhodobá víza“) jsou národní víza udělovaná jedním z členských států podle jeho vnitrostátního práva nebo práva Unie. Udělují se podle jednotného vzoru víz podle nařízení Rady (ES) č. 1683/95 (18), s vyznačením typu víza písmenem „D“. Vyplňují se v souladu s příslušnými ustanoveními přílohy VII nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 810/2009 ze dne 13. července 2009 o kodexu Společenství o vízech (vízový kodex) (19).
2. Doba platnosti dlouhodobých víz nepřesahuje jeden rok. Pokud členský stát povolí cizinci pobyt na dobu delší než jeden rok, musí být dlouhodobé vízum před uplynutím doby své platnosti nahrazeno povolením k pobytu.
2)
Článek 21 se mění takto:
a)
odstavec 1 se nahrazuje tímto:
„1. Cizinci, kteří jsou držiteli platného povolení k pobytu vydaného některým členským státem, se mohou na základě tohoto povolení a platného cestovního dokladu volně pohybovat po dobu nejvýše tří měsíců během jakéhokoli šestiměsíčního období na území ostatních členských států, pokud splňují podmínky vstupu uvedené v čl. 5 odst. 1 písm. a), c) a e) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 ze dne 15. března 2006, kterým se stanoví kodex Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (20), a pokud nejsou uvedeni na vnitrostátním seznamu osob, jimž má být odepřen vstup na území příslušného členského státu.
b)
vkládá se nový odstavec, který zní:
„2a. Právo volného pohybu podle odstavce 1 se vztahuje i na cizince, kteří jsou držiteli platného dlouhodobého víza uděleného některým členským státem podle článku 18.“
3)
Článek 25 se mění takto:
a)
odstavec 1 se nahrazuje tímto:
„1. Má-li některý členský stát v úmyslu vydat povolení k pobytu, provede příslušný orgán systematické vyhledávání v Schengenském informačním systému. Má-li některý členský stát v úmyslu vydat povolení k pobytu cizinci, který má záznam za účelem odepření vstupu, konzultuje věc předem s členským státem, který záznam pořídil, a přihlíží k jeho zájmům; v takových případech se povolení k pobytu vydá pouze ze závažných důvodů, zejména humanitárních nebo z důvodů vyplývajících z mezinárodních závazků.
Je-li povolení k pobytu vydáno, členský stát, který záznam pořídil, jej zruší, ale může dotčeného cizince zapsat do svého vnitrostátního seznamu osob, kterým má být odepřen vstup.“
b)
vkládá se nový odstavec, který zní:
„1a. Před vložením záznamu za účelem odepření vstupu ve smyslu článku 96 zkontrolují členské státy vnitrostátní evidenci vydaných dlouhodobých víz nebo povolení k pobytu.“
c)
doplňuje se nový odstavec, který zní:
„3. Odstavce 1 a 2 se použijí i na dlouhodobá víza.“
Článek 2
Článek 5 nařízení (ES) č. 562/2006 se mění takto:
1)
V odstavci 1 se písmeno b) nahrazuje tímto:
„b)
mají platné vízum, pokud je požadováno na základě nařízení Rady (ES) č. 539/2001 ze dne 15. března 2001, kterým se stanoví seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic vízum, jakož i seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od této povinnosti osvobozeni (21), ledaže jsou držiteli platného povolení k pobytu nebo platného dlouhodobého víza,
2)
V odstavci 4 se písmeno a) nahrazuje tímto:
„a)
Státním příslušníkům třetích zemí, kteří nesplňují všechny podmínky stanovené v odstavci 1, ale kteří jsou držiteli povolení k pobytu, dlouhodobého víza nebo zpětného víza vydaného jedním z členských států, nebo je-li to vyžadováno, povolení k pobytu, dlouhodobého víza nebo zpětného víza, je povolen vstup na území ostatních členských států pro účely průjezdu, aby mohli dosáhnout území členského státu, který povolení k pobytu, dlouhodobé vízum nebo zpětné vízum vydal, pokud nejsou uvedeny na vnitrostátním seznamu osob, jimž má být odepřen vstup na území členského státu, jehož vnější hranice zamýšlejí překročit, a pokud není tento záznam doplněn pokynem odepřít vstup nebo průjezd.“
Článek 3
Tímto nařízením není dotčena povinnost členských států vydávat povolení k pobytu státním příslušníkům třetích zemí, jak je stanovena jinými právními předpisy Unie.
Článek 4
Komise a členské státy v plném rozsahu a náležitým způsobem informují dotčené státní příslušníky třetích zemí o tomto nařízení.
Článek 5
Komise do 5. dubna 2012 předloží Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování tohoto nařízení. Bude-li to vhodné, přiloží ke zprávě návrh na jeho změnu.
Článek 6
Toto nařízení vstupuje v platnost dnem 5. dubna 2010.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 25. března 2010.
32010R0265
L 085/1
SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE
UREDBA (EU) br. 265/2010 EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA
od 25. ožujka 2010.
o izmjeni Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma i Uredbe (EZ) br. 562/2006 u vezi s kretanjem osoba s vizom za dugotrajni boravak
EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 77. stavak 2. točku (b) i točku (c) te članak 79. stavak 2. točku (a),
uzimajući u obzir prijedloge Europske komisije,
djelujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom (1),
budući da:
(1)
Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama (2) (dalje u tekstu: Schengenska konvencija) propisuje pravila o vizama za dugotrajni boravak koje nositeljima viza omogućuju tranzit preko područja država članica. Uredba (EZ) br. 562/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o Zakoniku Zajednice o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granice (Zakonik o schengenskim granicama) (3) propisuje uvjete ulaska za državljane trećih zemalja. Radi olakšavanja slobodnog kretanja državljana trećih zemalja koji imaju nacionalnu vizu za dugotrajni boravak na području država članica koje u potpunosti provode schengensku pravnu stečevinu (dalje u tekstu: schengenski prostor), potrebno je poduzeti daljnje mjere.
(2)
Države članice bi trebale pravodobno zamijeniti vize za dugotrajni boravak boravišnim dozvolama, nakon ulaska na njihovo državno područje državljana trećih zemalja koji zakonito borave na temelju vize za dugotrajni boravak, kako bi im omogućili putovanje u druge države članice tijekom njihova boravka ili tranzit preko područja drugih država članica pri povratku u matičnu zemlju. Međutim, nakon ulaska državljana trećih zemalja na njihovo područje, države članice sve češće ne zamjenjuju vize za dugotrajni boravak boravišnim dozvolama ili to čine s velikim zakašnjenjem. Takvo pravno i praktično stanje ima znatne negativne posljedice na slobodu kretanja unutar Schengenskog prostora državljana trećih zemalja koji u državi članici zakonito borave na temelju vize za dugotrajni boravak.
(3)
Kako bi riješili probleme s kojima se susreću državljani trećih zemalja koji u državi članici borave na temelju vize za dugotrajni boravak, ovom bi se Uredbom trebalo proširiti načelo istovrijednosti boravišnih dozvola i viza za kratkotrajni boravak, koje izdaju države članice koje u cijelosti provode schengensku pravnu stečevinu, na vize za dugotrajni boravak. Kao rezultat toga, viza za dugotrajni boravak bi trebala imati iste učinke kao i boravišna dozvola kad je riječ o slobodi kretanja nositelja vize unutar Schengenskog prostora.
(4)
Državljaninu treće zemlje koji ima vizu za dugotrajni boravak koju je izdala država članica trebalo bi se dopustiti putovanje u druge države članice tijekom triju mjeseci unutar svakoga šestomjesečnog razdoblja, pod istim uvjetima kao i nositeljima boravišne dozvole. Ova Uredba ne utječe na propise koji se odnose na uvjete za izdavanje viza za dugotrajni boravak.
(5)
U skladu sa sadašnjom praksom država članica, ovom se Uredbom utvrđuje obveza država članica da vize za dugotrajan boravak izdaju u jedinstvenom obrascu za vize, kako je to propisano Uredbom Vijeća (EZ) br. 1683/95 (4).
(6)
Pravila o pretraživanju Schengenskog informacijskog sustava i savjetovanja s drugim državama članicama u slučaju upozorenja pri obradi zahtjeva za dobivanje boravišne dozvole bi se, također, trebala primjenjivati i pri obradi zahtjeva za vize za dugotrajni boravak. Sloboda kretanja nositelja vize za dugotrajni boravak u drugim državama članicama stoga ne bi trebala predstavljati dodatni sigurnosni rizik za države članice.
(7)
Schengensku konvenciju i Uredbu (EZ) br. 562/2006 trebalo bi na odgovarajući način izmijeniti.
(8)
Ovom se Uredbom ne želi odvratiti druge države članice od izdavanja boravišnih dozvola niti bi se njom trebalo utjecati na obvezu država članica da izdaju boravišne dozvole određenim kategorijama državljana trećih zemalja, kako to predviđaju drugi instrumenti Unije, a posebno: Direktiva 2005/71/EZ (5), Direktiva 2004/114/EZ (6), Direktiva 2004/38/EZ (7), Direktiva 2003/109/EZ (8) i Direktiva 2003/86/EZ (9).
(9)
U skladu s Direktivom 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (10), od državljana trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice i koji imaju važeću boravišnu dozvolu ili drugo odobrenje koje im daje pravo boravka, a koje je izdala druga država članica, kao npr. vizu za dugotrajni boravak, trebalo bi zatražiti da odmah odu na državno područje te druge države članice.
(10)
Budući da cilj ove Uredbe, tj. utvrđivanje pravila o slobodi kretanja s vizom za dugotrajan boravak, ne mogu na zadovoljavajući način ostvariti države članice i da se taj cilj zbog svoga obujma i učinaka može stoga bolje ostvariti na razini Unije, Unija može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti, kako je to navedeno u članku 5. Ugovora o Europskoj uniji. U skladu s načelom proporcionalnosti, kako je navedeno u tom članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno kako bi se postigao taj cilj.
(11)
Ova Uredba poštuje temeljna prava i načela priznata posebno Poveljom o temeljnim pravima Europske Unije. Trebalo bi je primjenjivati u skladu s obvezama drugih država članica kad je riječ o međunarodnoj zaštiti i načelu zabrane vraćanja (non-refoulement).
(12)
Ova Uredba za Island i Norvešku predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine, u smislu Sporazuma između Vijeća Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o pridruživanju tih država provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine (11), koje pripadaju u područje iz članka 1. točke (B) Odluke Vijeća 1999/437/EZ od 17. svibnja 1999. o određenim dogovorima za primjenu tog Sporazuma (12).
(13)
Ova Uredba za Švicarsku predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u smislu Sporazuma između Europske unije, Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o pridruživanju Švicarske Konfederacije provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine (13), koje pripadaju u područje iz članka 1. točke (B) i točke (C) Odluke 1999/437/EZ u vezi s člankom 3. Odluke Vijeća 2008/146/EZ (14).
(14)
Ova Uredba za Lihtenštajn predstavlja razvoj odredba schengenske pravne stečevine, u smislu Protokola kojeg su potpisale Europska unija, Europska zajednica, Švicarska Konfederacija i Kneževina Lihtenštajn o pristupanju Kneževine Lihtenštajna Sporazumu između Europske unije, Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o pridruživanju Švicarske Konfederacije provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine, koje pripadaju u područje iz članka 1. točke (B) i točke (C) Odluke 1999/437/EZ u vezi s člankom 3. Odluke Vijeća 2008/261/EZ (15).
(15)
U skladu s člancima 1. i 2. Protokola br. 22 o stajalištu Danske koji je priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne sudjeluje u donošenju ove Uredbe, ona je ne obvezuje i ne podliježe njezinoj primjeni. S obzirom da se ova Uredba temelji na schengenskoj pravnoj stečevini, Danska u skladu s člankom 4. toga Protokola, u roku šest mjeseci, nakon što je Vijeće odlučilo o ovoj Uredbi, odlučuje o tome hoće li je provesti u svoje nacionalno pravo.
(16)
Ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u kojima Ujedinjena Kraljevina ne sudjeluje u skladu s Odlukom Vijeća 2000/365/EZ od 29. svibnja 2000. o zahtjevu Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske za sudjelovanje u pojedinim odredbama schengenske pravne stečevine (16); Ujedinjena Kraljevina stoga ne sudjeluje u njezinu donošenju, ona je ne obvezuje i ne podliježe njezinoj primjeni.
(17)
Ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u kojima Irska ne sudjeluje u skladu s Odlukom Vijeća 2002/192/EZ od 28. veljače 2002. o zahtjevu Irske za sudjelovanje u provedbi nekih odredbi schengenske pravne stečevine (17); Irska stoga ne sudjeluje u njezinu donošenju, ona je ne obvezuje i ne podliježe njezinoj primjeni.
(18)
Ova Uredba za Cipar predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj stečevini ili je na koji drugi način s njom povezan u smislu članka 3. stavka 2. Akta o pristupanju iz 2003.
(19)
Ova Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj stečevini ili je na koji drugi način s njom povezan u smislu članka 4. stavka 2. Akta o pristupanju iz 2005.,
DONIJELI SU OVU UREDBU:
Članak 1.
Schengenska se konvencija mijenja kako slijedi:
(1)
Članak 18. zamjenjuje se sljedećim:
„Članak 18.
1. Vize za boravak dulji od tri mjeseca (vize za dugotrajni boravak) nacionalne su vize koje izdaje jedna od država članica u skladu sa svojim nacionalnim pravom ili pravom Unije. Te se vize izdaju u jedinstvenome obrascu za vize kako je to navedeno u Uredbi Vijeća (EZ) br 1683/95 (*), pri čemu je u odgovarajućem polju vrsta vize označena slovom ‚D’. Vize se ispunjavaju u skladu s odgovarajućim odredbama iz Priloga VII. Uredbi (EZ) br. 810/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o osnivanju Zakonika Zajednice o vizama (dalje u tekstu: Zakonik o vizama) (**).
2. Vize za dugotrajni boravak važe najdulje jednu godinu. Ako država članica strancu odobri boravak dulji od jedne godine, viza za dugotrajni boravak prije prestanka njezina važenja zamjenjuje se boravišnom dozvolom.
(*) SL L 164, 14.7.1995., str. 1." 						
(**) SL L 243, 15.9.2009., str. 1.”." 						
(2)
Članak 21. mijenja se kako slijedi:
(a)
stavak 1. zamjenjuje se sljedećim:
„1. Stranci koji imaju važeću boravišnu dozvolu, koju je izdala jedna od država članica, mogu se, na temelju te dozvole i važeće putne isprave, slobodno kretati do tri mjeseca tijekom svakoga šestomjesečnog razdoblja unutar područja drugih država, pod uvjetom da ispunjavaju uvjete ulaska iz članka 5. stavka 1. točaka (a), (c) i (e) Uredbe (EZ) br. 562/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o Zakoniku Zajednice o pravilima kojima se utvrđuje kretanje osoba preko granice (Zakonik o schengenskim granicama) (***) i koji nisu na nacionalnom popisu upozorenja dotične države članice.
(***) SL L 105, 13.4.2006., str. 1.”." 						
(b)
iza stavka 2. dodaje se sljedeći stavak:
„2.a Pravo slobodnoga kretanja iz stavka 1. primjenjuje se i na strance koji imaju važeću vizu za dugotrajni boravak koju je izdala jedna od država članica kako je to navedeno u članku 18.”.
(3)
Članak 25. mijenja se kako slijedi:
(a)
stavak 1. zamjenjuje se sljedećim:
„1. Kad država članica razmatra izdavanje boravišne dozvole, mora provesti sustavno pretraživanje Schengenskog informacijskog sustava. Kad država članica razmatra izdavanje boravišne dozvole strancu, za kojeg je izdano upozorenje zbog zabrane ulaska, mora se najprije savjetovati sa zemljom koja je izdala upozorenje i pritom uzeti u obzir njezine interese; boravišna dozvola izdaje se samo zbog bitnih razloga, ponajprije humanitarnih ili zbog razloga koji proizlaze iz međunarodnih obveza.
Kad je izdana boravišna dozvola, država članica koja izdaje upozorenje povlači upozorenje, međutim, može ime stranca staviti na svoj nacionalni popis upozorenja.”;
(b)
iza stavka 1. dodaje se sljedeći stavak:
„1.a Prije izdavanja upozorenja u svrhu zabrane ulaska u smislu članka 96., države članice provjeravaju svoju nacionalnu evidenciju o izdanim vizama za dugotrajni boravak ili izdanim boravišnim dozvolama.”;
(c)
dodaje se sljedeći stavak:
„3. Stavci 1. i 2. primjenjuju se i na vize za dugotrajni boravak.".
Članak 2.
Članak 5. Uredbe (EZ) br. 562/2006 zamjenjuje se sljedećim:
(1)
stavak 1. točka (b) zamjenjuje se sljedećim:
„(b)
imaju važeću vizu, ako se to traži na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 539/2001 od 15. ožujka 2001. o popisu trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (****), osim kad imaju važeću boravišnu dozvolu ili važeću vizu za dugotrajni boravak.
(****) SL L 81, 21.3.2001., str. 1.”;" 						
(2)
stavak 4. točka (a) zamjenjuje se sljedećim:
„(a)
državljanima trećih zemalja koji ne ispunjavaju sve uvjete propisane stavkom 1., ali koji imaju boravišnu dozvolu, vizu za dugotrajni boravak ili vizu za ponovni ulazak koju je izdala jedna od država članica ili, kad se to traži, boravišnu dozvolu, vizu za dugotrajni boravak i vizu za ponovni ulazak, odobrava se ulazak na područja drugih država članica za potrebe tranzita tako da mogu doći na državno područje države članice koja je izdala boravišnu dozvolu, vizu za dugotrajni boravak ili vizu za ponovni ulazak, osim ako su njihova imena na nacionalnom popisu upozorenja države članice čije vanjske granice žele prijeći, a uz upozorenje su i upute o zabrani ulaska ili tranzita;”.
Članak 3.
Ova Uredba ne utječe na obvezu država članica da državljanima trećih zemalja izdaju boravišne dozvole kako je to predviđeno drugim instrumentima Unije.
Članak 4.
Komisija i države članice o ovoj Uredbi detaljno i precizno izvješćuju državljane trećih zemalja.
Članak 5.
Komisija do 5. travnja 2012. podnosi Europskom parlamentu i Vijeću izvješće o primjeni ove Uredbe. Ako je to potrebno, izvješću se prilaže prijedlog o izmjeni ove Uredbe.
Članak 6.
Ova Uredba stupa na snagu 5. travnja 2010.
Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u svim državama članicama u skladu s Ugovorima.
Sastavljeno u Bruxellesu 25. ožujka 2010.