NAŘÍZENÍ RADY (EU) č. 1259/2010
ze dne 20. prosince 2010,
kterým se zavádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 3 této smlouvy,
s ohledem na rozhodnutí Rady 2010/405/EU ze dne 12. července 2010, kterým se povoluje posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky (1),
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru,
v souladu se zvláštním legislativním postupem,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Evropská unie si stanovila za cíl zachovávat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zaručen volný pohyb osob. Pro postupné vytváření tohoto prostoru musí Unie přijmout opatření v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem, zejména pokud je to nezbytné k řádnému fungování vnitřního trhu.
(2)
Podle článku 81 Smlouvy o fungování Evropské unie mají tato opatření zahrnovat zejména opatření pro zajištění slučitelnosti kolizních norem platných v členských státech.
(3)
Komise dne 14. března 2005 přijala zelenou knihu o rozhodném právu a příslušnosti soudů v rozvodových záležitostech. Tato zelená kniha vyvolala rozsáhlé konzultace s veřejností o možných řešeních problémů, které by mohly za současného stavu nastat.
(4)
Komise dne 17. července 2006 předložila návrh nařízení, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 (2), pokud jde o příslušnost, a zavádějí se pravidla pro rozhodné právo ve věcech manželských.
(5)
Rada na zasedání v Lucemburku ve dnech 5. a 6. června 2008 došla k závěru, že ohledně tohoto návrhu nebylo dosaženo jednomyslného postoje a že existují nepřekonatelné překážky, které brání tomu, aby bylo jednomyslnosti dosaženo v daném okamžiku nebo v blízké budoucnosti. Shledala, že cílů návrhu by nebylo možno dosáhnout v přiměřené lhůtě za použití příslušných ustanovení Smluv.
(6)
Belgie, Bulharsko, Francie, Itálie, Lotyšsko, Lucembursko, Maďarsko, Malta, Německo, Rakousko, Portugalsko, Rumunsko, Řecko, Slovinsko a Španělsko předložily následně Komisi žádost, v níž uvedly, že hodlají mezi sebou navázat posílenou spolupráci v oblasti rozhodného práva ve věcech manželských. Řecko svou žádost dne 3. března 2010 stáhlo.
(7)
Rada přijala dne 12. července 2010 rozhodnutí 2010/405/EU, kterým se povoluje posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky.
(8)
Podle čl. 328 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie je posílená spolupráce při navázání otevřena všem členským státům, s výhradou dodržení případných podmínek účasti stanovených povolujícím rozhodnutím. Je jim rovněž otevřena kdykoli, s výhradou dodržení, kromě uvedených podmínek, aktů již přijatých v jejím rámci. Komise a členské státy účastnící se posílené spolupráce dbají na to, aby podporovaly účast co největšího počtu členských států. Toto nařízení by mělo být závazné v celém rozsahu a přímo použitelné pouze v zúčastněných členských státech v souladu se Smlouvami.
(9)
Toto nařízení by mělo vytvořit jasný a soudržný právní rámec v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky v zúčastněných členských státech, poskytnout občanům vhodná řešení, pokud jde o právní jistotu, předvídatelnost a pružnost, a zabránit situacím, kdy jeden z manželů požádá o rozvod dříve než ten druhý kvůli tomu, aby se řízení řídilo určitým právem, které považuje za vhodnější pro ochranu svých zájmů.
(10)
Oblast věcné působnosti a ustanovení tohoto nařízení by měly být slučitelné s nařízením (ES) č. 2201/2003. Toto nařízení by se však nemělo vztahovat na prohlášení manželství za neplatné.
Toto nařízení by se mělo vztahovat pouze na zrušení nebo uvolnění manželského svazku. Právo stanovené kolizními normami tohoto nařízení by se mělo vztahovat na důvody k rozvodu a rozluce.
Předběžné otázky, jako je právní způsobilost a platnost manželství, a otázky, jako jsou majetkové důsledky rozvodu nebo rozluky, jméno, rodičovská odpovědnost, vyživovací povinnosti nebo případná jiná dodatečná opatření, by měly být stanoveny kolizními normami platnými v daném zúčastněném členském státě.
(11)
Za účelem jasného vymezení územního rozsahu působnosti tohoto nařízení je třeba určit členské státy, které se účastní posílené spolupráce.
(12)
Toto nařízení by mělo být univerzální povahy, což znamená, že jeho jednotné kolizní normy by měly být schopny určit právo zúčastněného členského státu, nezúčastněného členského státu nebo státu, který není členem Evropské unie.
(13)
Toto nařízení by se mělo použít bez ohledu na povahu soudu, který se řízením zabývá. Za soud příslušný k zahájení řízení by měl být případně považován soud podle nařízení (ES) č. 2201/2003.
(14)
Aby se manželům poskytla možnost zvolit rozhodné právo, k němuž mají úzkou vazbu, nebo, neučiní-li volbu, aby se toto právo použilo na jejich rozvod nebo rozluku, mělo by se toto právo použít i v případě, že není právem zúčastněného členského státu. V případě, že je určeno právo jiného členského státu, by mohla soudům při zjišťování obsahu cizího práva napomáhat síť vytvořená rozhodnutím Rady 2001/470/ES ze dne 28. května 2001 o vytvoření Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci (3).
(15)
Zvýšení mobility občanů vyžaduje jednak větší flexibilitu a jednak větší právní jistotu. Aby toto nařízení odpovídalo uvedenému cíli, mělo by posílit autonomii stran ve věcech rozvodu a rozluky a ponechat jim při jejich rozvodu nebo rozluce určitou možnost volby rozhodného práva.
(16)
Manželé by měli mít možnost zvolit právo země, k níž mají zvláštní vazby, nebo právo místa soudu jako rozhodné právo pro rozvod a rozluku. Právo, které manželé zvolí, musí být v souladu se základními právy uznanými ve Smlouvách a v Listině základních práv Evropské unie.
(17)
Je důležité, aby manželé před určením rozhodného práva měli přístup k aktuálním informacím o zásadních aspektech vnitrostátních právních předpisů, právních předpisů Unie a postupech ve věcech rozvodu a rozluky. Pro zajištění takového přístupu ke vhodným a kvalitním informacím Komise tyto informace pravidelně aktualizuje v internetovém informačním systému určeném veřejnosti, který byl vytvořen rozhodnutím 2001/470/ES.
(18)
Zasvěcená volba obou manželů je hlavní zásadou tohoto nařízení. Každý z manželů by měl přesně vědět, jaké jsou právní a společenské důsledky volby rozhodného práva. Možnost zvolit rozhodné právo po vzájemné dohodě by neměla být na újmu práv a rovných možností obou manželů. V tomto ohledu by si soudci v zúčastněných členských státech měli být vědomi důležitosti zasvěcené volby obou manželů ohledně právních důsledků dohody o volbě rozhodného práva.
(19)
V zájmu zajištění právní jistoty a lepšího přístupu ke spravedlnosti by pravidla pro materiální a formální platnost právních úkonů měla být stanovena tak, aby usnadňovala zasvěcenou volbu manželů a aby byla respektována jejich dohoda. Pokud jde o formální platnost, měly by být vytvořeny určité záruky pro to, aby si manželé uvědomili důsledky své volby. Dohoda o volbě rozhodného práva by přinejmenším měla být vyhotovena písemně, datována a podepsána oběma stranami. Pokud však právo zúčastněného členského státu, v němž mají oba manželé v okamžiku uzavření dohody své obvyklé bydliště, stanoví dodatečné formální požadavky, je třeba tyto požadavky splnit. Tyto dodatečné formální požadavky mohou například existovat v zúčastněném členském státě, v němž je dohoda součástí manželské smlouvy. Pokud v okamžiku uzavření dohody mají manželé své obvyklé bydliště v různých zúčastněných členských státech, které stanoví různé formální požadavky, bylo by postačující, kdyby byly splněny formální požadavky jednoho z těchto států. Pokud v okamžiku uzavření dohody má pouze jeden z manželů své obvyklé bydliště v zúčastněném členském státě, který stanoví dodatečné formální požadavky, je třeba tyto požadavky splnit.
(20)
Dohodu o určení rozhodného práva by mělo být možno uzavřít a měnit nejpozději v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo dokonce i v průběhu soudního řízení, pokud tak stanoví právo místa soudu. V tomto případě by mělo stačit, aby soud toto určení zaprotokoloval v souladu s právem místa soudu.
(21)
Pro případ, že nedojde k volbě rozhodného práva, a v zájmu zaručení právní jistoty a předvídatelnosti a zabránění tomu, aby jeden z manželů požádal o rozvod dříve než ten druhý kvůli tomu, aby se řízení řídilo určitým právem, které považuje za vhodnější pro ochranu svých zájmů, by toto nařízení mělo stanovit harmonizované kolizní normy na základě žebříčku hraničních určovatelů založených na existenci úzké vazby mezi manželi a dotyčným právem. Tyto hraniční určovatele by měly být vybrány tak, aby zajistily, že řízení ve věcech rozvodu nebo rozluky se řídí právem, k němuž mají manželé úzkou vazbu.
(22)
Pokud toto nařízení odkazuje v zájmu uplatnění práva určitého státu na státní příslušnost jakožto na hraniční určovatel, měla by být otázka řešení případů vícenásobné státní příslušnosti přenechána vnitrostátnímu právu při plném respektování obecných zásad Evropské unie.
(23)
V případě zahájení řízení, jehož cílem by bylo změnit rozluku na rozvod a kdy by si strany nezvolily rozhodné právo, by se na rozvod mělo použít právo, které se použilo v případě rozluky. Tato kontinuita by u obou stran přispěla k předvídatelnosti a posílila by právní jistotu. Pokud však právo, které bylo použito na rozluku, neupravuje změnu rozluky na rozvod, měl by se rozvod při neexistenci volby práva stranami řídit kolizními normami. To by nemělo bránit manželům usilovat o rozvod na základě jiných pravidel tohoto nařízení.
(24)
V určitých situacích by však mělo být přesto použito právo státu místa soudu, u něhož bylo řízení zahájeno, zejména v případě, kdy rozhodné právo neupravuje rozvod, nebo kdy rozhodné právo jednomu z manželů nezajišťuje rovný přístup k rozvodu nebo rozluce z důvodu jeho pohlaví. Tím by však nemělo být dotčeno ustanovení o veřejném pořádku.
(25)
Důvody veřejného zájmu by za výjimečných okolností měly soudům členských států umožnit, aby neuplatnily některé ustanovení cizího práva v případě, kdy by to bylo zjevně v rozporu s veřejným pořádkem státu, jehož soud ve věci rozhoduje. Soudy by nicméně neměly mít možnost použít výhradu veřejného pořádku k tomu, aby vyloučily některé ustanovení práva jiného státu, pokud by to odporovalo Listině základních práv Evropské unie, zejména jejímu článku 21, který zakazuje jakoukoli diskriminaci.
(26)
Pokud toto nařízení odkazuje na skutečnost, že právo zúčastněného členského státu, u jehož soudu bylo zahájeno řízení, rozvod neupravuje, mělo by se to vykládat tak, že právo tohoto členského neobsahuje institut rozvodu. V takovém případě by soud neměl být povinen rozvést manželství na základě tohoto nařízení.
Pokud toto nařízení odkazuje na skutečnost, že právo zúčastněného členského státu, u jehož soudu bylo zahájeno řízení, nepovažuje pro účely rozvodového řízení příslušný sňatek za platný, mělo by se to mimo jiné vykládat tak, že podle práva tohoto členského státu tento sňatek neexistuje. V takovém případě by soud neměl být povinen rozvést nebo rozloučit manželství na základě tohoto nařízení.
(27)
Protože v některých státech a zúčastněných členských státech existují vedle sebe dva nebo více právních systémů nebo souborů pravidel týkajících se otázek, které upravuje toto nařízení, je zapotřebí stanovit, v jaké míře se toto nařízení použije v rámci různých územních jednotek těchto států a zúčastněných členských států nebo na různé kategorie osob v těchto státech a zúčastněných členských státech.
(28)
Neexistují-li pravidla pro určení rozhodného práva, měly by strany při volbě práva státu, jehož je jedna ze stran státním příslušníkem, a skládá-li se tento stát z více územních jednotek, z nichž každá má vlastní právní systém nebo soubor pravidel upravující rozvod, zároveň uvést právo územní jednotky, na němž se dohodly.
(29)
Jelikož cílů tohoto nařízení, totiž posílení právní jistoty, předvídatelnosti a pružnosti v mezinárodních řízeních v manželských věcech, a tudíž usnadnění volného pohybu osob uvnitř Unie, nemůže být uspokojivě dosaženo členskými státy, a může jich být proto z důvodu rozsahu a účinků tohoto nařízení lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření, případně v rámci posílené spolupráce, v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné.
(30)
Toto nařízení ctí základní práva a dodržuje zásady uznané Listinou základních práv Evropské unie, a zejména jejím článkem 21, který zakazuje jakoukoli diskriminaci založenou zejména na pohlaví, rase, barvě pleti, etnickém nebo sociálním původu, genetických rysech, jazyku, náboženském vyznání nebo přesvědčení, politických názorech či jakýchkoli jiných názorech, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, narození, zdravotním postižení, věku nebo sexuální orientaci. Soudy zúčastněných členských států by při uplatňování tohoto nařízení měly tyto práva a zásady dodržovat,
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
KAPITOLA I
OBLAST PŮSOBNOSTI, VZTAH K NAŘÍZENÍ (ES) č. 2201/2003, DEFINICE A UNIVERZÁLNÍ POUŽITELNOST
Článek 1
Oblast působnosti
1. Toto nařízení se vztahuje na rozvod a rozluku v situacích, kdy dochází ke kolizi právních předpisů.
2. Toto nařízení se nepoužije na následující otázky, i když vyvstanou pouze jako předběžná otázka v souvislosti s řízením o rozvodu nebo rozluce:
a)
právní způsobilost fyzických osob;
b)
existence, platnost nebo uznání manželství;
c)
prohlášení manželství za neplatné;
d)
jméno manželů;
e)
majetkové důsledky manželství;
f)
rodičovská odpovědnost;
g)
vyživovací povinnosti;
h)
svěřenství nebo dědění.
Článek 2
Vztah k nařízení (ES) č. 2201/2003
Toto nařízení nemá vliv na uplatňování nařízení (ES) č. 2201/2003.
Článek 3
Definice
Pro účely tohoto nařízení:
1)
„zúčastněným členským státem“ se rozumí členský stát, který se účastní posílené spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky na základě rozhodnutí 2010/405/EU nebo na základě rozhodnutí přijatého v souladu s čl. 331 odst. 1 druhým nebo třetím pododstavcem Smlouvy o fungování Evropské unie;
2)
pojem „soud“ zahrnuje všechny orgány zúčastněných členských států příslušné k rozhodování ve věcech, které spadají do oblasti působnosti tohoto nařízení.
Článek 4
Univerzální použitelnost
Právo určené tímto nařízením se použije i v případě, že není právem zúčastněného členského státu.
KAPITOLA II
JEDNOTNÁ PRAVIDLA OHLEDNĚ ROZHODNÉHO PRÁVA VE VĚCECH ROZVODU A ROZLUKY
Článek 5
Volba rozhodného práva stranami
1. Manželé se mohou dohodnout, že si pro rozvod a rozluku zvolí rozhodné právo, jedná-li se o některé z následujících práv:
a)
právo státu, v němž mají manželé v době uzavření dohody obvyklého bydliště, nebo
b)
právo státu, v němž měli manželé poslední obvyklé bydliště, pokud zde v době uzavření dohody jeden z nich ještě bydlí, nebo
c)
právo státu, jehož je jeden z manželů v době uzavření dohody státním příslušníkem, nebo
d)
právo místa soudu.
2. Aniž je dotčen odstavec 3, dohodu určující rozhodné právo je možné uzavřít a změnit kdykoliv, nejpozději však do okamžiku zahájení řízení u soudu.
3. Pokud tak stanoví právo místa soudu, mohou manželé rovněž určit rozhodné právo před soudem v průběhu řízení. V tomto případě soud toto určení uvede do zápisu v souladu s právem místa soudu.
Článek 6
Souhlas a materiální platnost
1. Existence a platnost dohody o volbě práva nebo některého jejího ustanovení se určuje podle práva, které by se na základě tohoto nařízení použilo, kdyby dohoda nebo její ustanovení byly platné.
2. Vyplývá-li však z okolností, že by nebylo přiměřené určovat účinky chování jednoho z manželů podle práva uvedeného v odstavci 1, může se tento z manželů za účelem zjištění, že neprojevil souhlas, odvolat na právo země, v níž má v okamžiku zahájení řízení u soudu své obvyklé bydliště.
Článek 7
Formální platnost
1. Dohoda uvedená v čl. 5 odst. 1 a 2 musí být vyhotovena písemně, datována a podepsána oběma manželi. Písemné formě jsou rovnocenná veškerá sdělení elektronickou cestou, která umožňují trvalý záznam dohody.
2. Pokud však právo zúčastněného členského státu, v němž mají oba manželé své obvyklé bydliště v době uzavření dohody, stanoví pro tento druh dohody dodatečné formální požadavky, tyto požadavky se uplatní.
3. Pokud v okamžiku uzavření dohody mají manželé své obvyklé bydliště v různých zúčastněných členských státech a pokud práva těchto států stanoví různé formální požadavky, je dohoda formálně platná, splňuje-li požadavky stanovené právem jednoho z těchto států.
4. Pokud v okamžiku uzavření dohody má pouze jeden z manželů své obvyklé bydliště v zúčastněném členském státě a pokud tento stát stanoví pro tento druh dohody dodatečné formální požadavky, tyto požadavky se uplatní.
Článek 8
Rozhodné právo v případě, že je strany nezvolí
V případě, že nedojde k volbě podle článku 5, řídí se rozvod a rozluka právem státu:
a)
v němž mají manželé obvyklé bydliště v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo popřípadě
b)
v němž měli manželé poslední obvyklé bydliště, pokud k ukončení pobytu nedošlo dříve než rok před zahájením řízení u soudu a jeden z manželů v tomto státě pobývá ještě v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo popřípadě
c)
jehož státní příslušnost mají oba manželé v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo popřípadě
d)
u jehož soudu bylo zahájeno řízení.
Článek 9
Změna rozluky na rozvod
1. V případě změny rozluky na rozvod a nedohodnou-li se strany v souladu s článkem 5 jinak, je rozhodným právem pro rozvod právo, které bylo použito na rozluku.
2. Pokud však právo, které bylo použito na rozluku, změnu rozluky na rozvod neupravuje, použije se článek 8, nedohodnou-li se strany v souladu s článkem 5 jinak.
Článek 10
Použití práva místa soudu
Jestliže rozhodné právo podle článků 5 nebo 8 neupravuje rozvod nebo jednomu z manželů nezajišťuje rovný přístup k rozvodu nebo rozluce z důvodu jeho pohlaví, použije se právo místa soudu.
Článek 11
Vyloučení zpětného a dalšího odkazu
Stanoví-li toto nařízení použití práva některého státu, rozumí se tím právní předpisy platné v tomto státě, s výhradou pravidel mezinárodního práva soukromého.
Článek 12
Veřejný pořádek
Použití ustanovení práva určeného podle tohoto nařízení lze odmítnout pouze tehdy, je-li toto použití zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem státu místa soudu.
Článek 13
Rozdíly ve vnitrostátním právu
Nic v tomto nařízení nezavazuje soudy zúčastněného členského státu, jehož právo neupravuje rozvod nebo nepovažuje pro účely rozvodového řízení dotyčné manželství za platné, manželství rozvést na základě tohoto nařízení.
Článek 14
Státy se dvěma nebo více právními systémy - kolize právních norem z hlediska územního
Je-li stát tvořen více územními jednotkami, z nichž každá má svůj vlastní právní systém nebo soubor pravidel upravujících věci, na něž se vztahuje toto nařízení:
a)
každý odkaz na právo tohoto státu se pro účely určení rozhodného práva podle tohoto nařízení považuje za odkaz na platné právo příslušné územní jednotky;
b)
každý odkaz na obvyklé bydliště v tomto státě se považuje za odkaz na obvyklé bydliště v územní jednotce;
c)
každý odkaz na státní příslušnost se vztahuje k územní jednotce určené právem tohoto státu, nebo neexistují-li příslušná pravidla, k územní jednotce zvolené stranami, nebo nedojde-li k volbě, k územní jednotce, ke které má jeden z manželů nebo oba manželé nejužší vazbu.
Článek 15
Státy se dvěma nebo více právními systémy - kolize právních norem z hlediska osobního
V souvislosti se státem, ve kterém dva nebo více právních systémů nebo souborů pravidel použitelných pro různé kategorie osob upravují věci, na něž se vztahuje toto nařízení, se odkazem na právo tohoto státu rozumí odkaz na právní systém, který je určen platnými pravidly tohoto státu. Neexistují-li taková pravidla, použije se právní systém nebo soubor pravidel, k němuž má jeden z manželů nebo oba manželé nejužší vazbu.
Článek 16
Nepoužití tohoto nařízení v případě vnitrostátní kolize právních norem
Zúčastněný členský stát, v němž se na věci, na něž se vztahuje toto nařízení, použijí rozdílné právní systémy nebo soubory pravidel, nemá za povinnost použít toto nařízení v případě kolizí právních norem vzniklých výlučně mezi těmito rozdílnými právními systémy nebo soubory pravidel.
KAPITOLA III
JINÁ USTANOVENÍ
Článek 17
Informace poskytované zúčastněnými členskými státy
1. Zúčastněné členské státy sdělí Komisi do 21. září 2011 své případné vnitrostátní předpisy týkající se:
a)
formálních požadavků týkajících se dohod o volbě rozhodného práva podle čl. 7 odst. 2 až 4 a
b)
možnosti určit rozhodné právo podle čl. 5 odst. 3.
Zúčastněné členské státy uvědomí Komisi o veškerých následných změnách těchto předpisů.
2. Komise zveřejní informace sdělené v souladu s odstavcem 1 za použití odpovídajících prostředků, zejména prostřednictvím internetových stránek Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci.
Článek 18
Přechodná ustanovení
1. Toto nařízení se vztahuje pouze na soudní řízení zahájená a na dohody podle článku 5 uzavřené po 21. červnu 2012.
Dohody o volbě rozhodného práva uzavřené před 21. červnem 2012 jsou rovněž platné, pokud jsou v souladu s články 6 a 7.
2. Tímto nařízením nejsou dotčeny dohody o volbě rozhodného práva uzavřené v souladu s právem zúčastněného členského státu, u jehož soudu bylo zahájeno řízení před 21. červnem 2012.
Článek 19
Vztah ke stávajícím mezinárodním úmluvám
1. Aniž jsou dotčeny povinnosti zúčastněných členských států podle článku 351 Smlouvy o fungování Evropské unie, není tímto nařízením dotčeno použití mezinárodních úmluv, jejichž stranou je jeden nebo více zúčastněných členských států ke dni přijetí tohoto nařízení nebo ke dni přijetí rozhodnutí podle čl. 331 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie a které stanoví kolizní normy ve věcech rozvodu nebo rozluky.
2. Toto nařízení má však mezi zúčastněnými členskými státy přednost před úmluvami uzavřenými výlučně mezi dvěma nebo více z nich v rozsahu, v jakém se tyto úmluvy týkají záležitostí upravených tímto nařízením.
Článek 20
Ustanovení o přezkumu
1. Do 31. prosince 2015 a poté každých pět let předloží Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu o uplatňování tohoto nařízení. Ke zprávě se případně připojí návrhy na úpravu tohoto nařízení.
2. Zúčastněné členské státy sdělí za tímto účelem Komisi příslušné údaje týkající se uplatňování tohoto nařízení jejich soudy.
KAPITOLA IV
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 21
Vstup v platnost a použitelnost
Toto nařízení vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Použije se ode dne 21. června 2012, s výjimkou článku 17, který se použije ode dne 21. června 2011.
Pro zúčastněné členské státy, které se účastní posílené spolupráce na základě rozhodnutí přijatého v souladu s čl. 331 odst. 1 druhým nebo třetím pododstavcem Smlouvy o fungování Evropské unie, se toto nařízení použije ode dne uvedeného v daném rozhodnutí.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné v zúčastněných členských státech v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 20. prosince 2010.
32010R1259
L 343/10
SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE
UREDBA VIJEĆA (EU) br. 1259/2010
od 20. prosinca 2010.
o provedbi pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu
VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 81. stavak 3.,
uzimajući u obzir Odluku Vijeća 2010/405/EU od 12. srpnja 2010. o odobravanju pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu (1),
uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog akta nacionalnim parlamentima,
uzimajući u obzir mišljenje Europskog parlamenta,
uzimajući u obzir mišljenje Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora,
u skladu s posebnim zakonodavnim postupkom,
budući da:
(1)
Unija si je postavila za cilj održavanje i razvoj područja slobode, sigurnosti i pravde u kojemu je osigurano slobodno kretanje osoba. Radi postupne uspostave takvog područja, Unija mora donijeti mjere koje se odnose na pravosudnu suradnju u građanskim stvarima koje imaju prekogranične učinke, posebno kada su potrebne za ispravno funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
(2)
U skladu s člankom 81. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, te mjere trebaju uključivati mjere namijenjene osiguranju usklađenosti pravila koja se u državama članicama primjenjuju kod sukoba zakona.
(3)
Komisija je 14. ožujka 2005. usvojila Zelenu knjigu o primjenljivom pravu i nadležnosti u pitanjima razvoda braka. Zelena je knjiga pokrenula opsežna javna savjetovanja o mogućim rješenjima za probleme koji mogu nastati u trenutačnoj situaciji.
(4)
Komisija je 17. srpnja 2006. predložila Uredbu o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 (2) u pogledu nadležnosti i o uvođenju pravila koja se odnose na primjenljivo pravo u bračnim sporovima.
(5)
Vijeće je na svom sastanku u Luxembourgu 5. i 6. lipnja 2008. zaključilo da postoji manjak jednoglasnosti o prijedlogu i da postoje nesavladive poteškoće koje jednoglasnost onemogućuju i tada i u skoroj budućnosti. Utvrdilo je da se ciljevi prijedloga ne mogu ostvariti u opravdanom razdoblju primjenom odgovarajućih odredaba ugovorâ.
(6)
Belgija, Bugarska, Njemačka, Grčka, Španjolska, Francuska, Italija, Latvija, Luksemburg, Mađarska, Malta, Austrija, Portugal, Rumunjska i Slovenija naknadno su poslale zahtjev Komisiji, navodeći da namjeravaju uspostaviti pojačanu suradnju među njima u području primjenljivog prava u bračnim sporovima. Grčka je 3. ožujka 2010. povukla svoj zahtjev.
(7)
Vijeće je 12. srpnja 2010. donijelo Odluku Vijeća 2010/405/EU o odobravanju pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu.
(8)
U skladu s člankom 328. stavkom 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, pojačana suradnja nakon njezine uspostave treba biti otvorena za sve države članice, podložno ispunjavanju svih uvjeta sudjelovanja utvrđenih odlukom o odobrenju. Također im treba biti otvorena i u svakom drugom trenutku, podložno ispunjavanju akata koji su u tom okviru već doneseni, zajedno uz te uvjete. Komisija i države članice koje sudjeluju u pojačanoj suradnji osiguravaju da potiču sudjelovanje što je moguće više država članica. Ova Uredba treba biti u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjivati samo u državama članicama sudionicama u skladu s ugovorima.
(9)
Ovom se Uredbom treba stvoriti jasan i sveobuhvatan pravni okvir u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu u državama članicama sudionicama, osigurati građanima odgovarajuće rezultate u pogledu pravne sigurnosti, predvidivosti i fleksibilnosti te spriječiti nastanak situacije u kojoj jedan bračni drug podnese zahtjev za razvod braka prije drugoga kako bi osigurao da se postupak vodi u skladu s pravom koji on ili ona smatra povoljnijim za vlastite interese.
(10)
Materijalno područje primjene i normativni dio ove Uredbe trebaju biti u skladu s Uredbom (EZ) br. 2201/2003. Međutim, ona se ne bi trebala primjenjivati na poništenje braka.
Ova se Uredba treba primjenjivati samo na raskidanje ili popuštanje bračnih veza. Pravo utvrđeno na temelju kolizijskih pravila iz ove Uredbe treba se primjenjivati na razloge za razvod braka i zakonsku rastavu.
Preliminarna pitanja poput pravne sposobnosti i valjanosti braka te pitanja poput posljedica razvoda braka ili zakonske rastave na imovinu, ime, roditeljsku odgovornosti, obveze uzdržavanja ili bilo koje druge pomoćne mjere trebaju se utvrditi na temelju kolizijskih pravila primjenljivih u dotičnoj državi članici sudionici.
(11)
Kako bi se jasno ograničilo teritorijalno područje primjene ove Uredbe, treba odrediti države članice koje sudjeluju u pojačanoj suradnji.
(12)
Ova Uredba treba biti univerzalna, tj. treba postojati mogućnost da njezina kolizijska pravila utvrde pravo države članice sudionice, pravo države članice nesudionice ili pravo države koja nije članica Europske unije.
(13)
Ova se Uredba treba primjenjivati bez obzira na prirodu suda ili sudišta kojemu je predmet predložen. Kada je primjenljivo, treba smatrati da je pred sudom pokrenut postupak u skladu s Uredbom (EZ) 2201/2003.
(14)
Kako bi se bračnim drugovima omogućio izbor primjenljivog prava s kojim su blisko povezani ili, u nedostatku takvog izvora, kako bi se to pravo moglo primjenjivati na njihov razvod braka ili zakonsku rastavu, dotično pravo treba se primjenjivati čak i kada to nije pravo države članice sudionice. Kada je određeno pravo druge države članice, mreža stvorena Odlukom Vijeća 2001/470/EZ od 28. svibnja 2001. o uspostavi Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima (3) mogla bi igrati ulogu u pomaganju sudovima u pogledu sadržaja stranog prava.
(15)
Povećanje mobilnosti građana zahtijeva veću fleksibilnost i pravnu sigurnost. Kako bi se ostvario taj cilj, ovom se Uredbom treba povećati autonomnost stranaka u područjima razvoda braka i zakonske rastave dajući im ograničenu mogućnost odabira prava primjenljivog na njihov razvod ili zakonsku rastavu.
(16)
Bračni drugovi trebaju moći odabrati pravo zemlje s kojom su posebno povezani ili pravo suda pred kojim se vodi postupak kao pravo primjenljivo na razvod braka ili zakonsku rastavu. Pravo koje su bračni drugovi odabrali mora biti u skladu s temeljnim pravima koja su priznata u ugovorima i u Povelji o temeljnim pravima Europske unije.
(17)
Prije određivanja primjenljivog prava važno je da bračni drugovi imaju pristup ažuriranim informacijama o bitnim aspektima nacionalnog prava i prava Unije te o postupcima kojima se uređuje razvod braka i zakonska rastava. Kako bi se osigurao takav pristup odgovarajućim i kvalitetnim informacijama, Komisija ih redovito ažurira u internetskom informacijskom sustavu za javnost koji je uspostavljen Odlukom Vijeća 2001/470/EZ.
(18)
Informirani odabir oba bračna druga temeljno je načelo ove Uredbe. Svaki bračni drug treba točno znati pravne i socijalne posljedice odabira primjenljivog prava. Mogućnost sporazumnog odabira primjenljivog prava ne bi smjela dovoditi u pitanje prava obaju bračnih drugova i njihove jednake mogućnosti. Zato suci u državama članicama sudionicama trebaju biti svjesni važnosti informiranog odabira obaju bračnih drugova u pogledu pravnih posljedica sklopljenog sporazuma o izboru prava.
(19)
Treba definirati pravila o materijalnoj i formalnoj valjanosti kako bi se bračnim drugovima omogućio informirani odabir i kako bi se njihova suglasnost poštovala s ciljem osiguravanja pravne sigurnosti i boljeg pristupa pravosuđu. Što se tiče formalne valjanosti, treba uvesti određene zaštite kako bi se osiguralo da su bračni drugovi svjesni posljedica svog odabira. Sporazum o odabiru primjenljivog prava treba se barem izraziti u pisanom obliku, s datumom i potpisom obiju stranaka. Međutim, ako su u pravu države članice sudionice u kojoj oba bračna druga imaju uobičajeno boravište u trenutku sklapanja sporazuma određena dodatna formalna pravila, ta se pravila trebaju poštovati. Na primjer, takva dodatna formalna pravila mogu postojati u državi članici sudionici kada je sporazum umetnut u bračni ugovor. Ako bračni drugovi u trenutku sklapanja sporazuma imaju uobičajeno boravište u različitim državama članicama sudionicama u kojima su određena različita formalna pravila, dovoljno bi bilo poštovati formalna pravila jedne od tih država. Ako u trenutku sklapanja sporazuma samo jedan bračni drug ima uobičajeno boravište u državi članici sudionici u kojoj su određena dodatna formalna pravila, ta se pravila trebaju poštovati.
(20)
Sporazum kojim se određuje primjenljivo pravo treba biti moguće sklopiti i treba ga se moći izmijeniti najkasnije do pokretanja postupka pred sudom, čak i tijekom postupka ako tako predviđa pravo ili sud pred kojim se vodi postupak. U tom slučaju treba biti dovoljno da se takvo određivanje zabilježi na sudu u skladu s pravom suda pred kojim se vodi postupak.
(21)
Ako primjenljivo pravo nije izabrano te s ciljem osiguranja pravne sigurnosti i predvidivosti i sprečavanja nastanka situacije u kojoj jedan bračni drug podnese zahtjev za razvod braka prije drugoga kako bi osigurao da se postupak vodi u skladu s pravom koji on ili ona smatra povoljnijim za vlastite interese, ovom se Uredbom trebaju uvesti usklađena kolizijska pravila na temelju različitih povezanih čimbenika koji se temelje na postojanju bliske veze između bračnih drugova i dotičnog prava. Takvi povezani čimbenici trebaju se odabrati kako bi se osiguralo da se postupci koji se odnose na razvod braka ili zakonsku rastavu vode u skladu s pravom s kojim su bračni drugovi blisko povezani.
(22)
Kada se u ovoj Uredbi državljanstvo navodi kao povezni čimbenik za primjenu prava države, pitanje kako postupati sa slučajevima višestrukog državljanstva treba ostaviti nacionalnom pravu, u potpunosti poštujući opća načela Europske unije.
(23)
Ako je pred sudom pokrenut postupak s ciljem konverzije zakonske rastave u razvod braka i ako stranke nisu odabrale primjenljivo pravo, pravo koje se primjenjivalo na zakonsku rastavu treba se primjenjivati i na razvod braka. Takvim kontinuitetom promicala bi se predvidivost za stranke i povećala bi se pravna sigurnost. Ako se pravom koje se primjenjivalo na zakonsku rastavu ne predviđa konverzija zakonske rastave u razvod braka, razvod braka treba se uređivati kolizijskim pravilima koja se primjenjuju u nedostatku odabira stranaka. To ne bi smjelo spriječiti bračne drugove da zatraže razvod braka na temelju drugih pravila iz ove Uredbe.
(24)
U određenim situacijama, primjerice kada se primjenljivim pravom ne predviđa razvod braka ili ako se njime jednom od bračnih drugova ne odobrava jednaki pristup razvodu ili zakonskoj rastavi na temelju spola, svejedno se treba primjenjivati pravo suda pred kojim je pokrenut postupak. To, međutim, ne bi trebalo dovoditi u pitanje odredbu o javnom poretku.
(25)
Razlozi javnog interesa trebaju sudovima u državama članicama u izvanrednim okolnostima omogućiti zanemarivanje primjene odredaba stranog prava ako bi to u dotičnom slučaju bilo očigledno u suprotnosti s javnim poretkom države u kojoj se nalazi sud pred kojim je pokrenut postupak. Međutim, sudovi ne bi trebali moći primjenjivati izuzeće od javnog poretka s ciljem zanemarivanja odredbe prava druge države kada bi to bilo u suprotnosti s Poveljom o temeljnim pravima Europske unije, a posebno s njezinim člankom 21., kojim se zabranjuju svi oblici diskriminacije.
(26)
Kada se ova Uredba odnosi na činjenicu da pravo države članice sudionice pred čijim sudom je pokrenut postupak ne predviđa razvod braka, to se treba tumačiti tako da pravo te države članice ne poznaje institut razvoda braka. U tom slučaju, sud ne bi trebao biti obvezan izreći razvod braka na temelju ove Uredbe.
Kada se ova Uredba odnosi na činjenicu da pravo države članice sudionice pred čijim sudom je pokrenut postupak ne smatra dotični brak valjanim za potrebe brakorazvodnog postupka, to se treba tumačiti tako da, između ostalog, takav brak ne postoji u pravu te države članice. U tom slučaju, sud ne bi trebao biti obvezan izreći razvod braka ili zakonsku rastavu na temelju ove Uredbe.
(27)
Budući da u državama i državama članicama sudionicama istodobno postoje dva ili više sustava prava ili skupa pravila u pogledu pitanja koja se uređuju ovom Uredbom, treba postojati odredba kojom se uređuje mjera u kojoj se ova Uredba primjenjuje u različitim teritorijalnim jedinicama tih država i država članica sudionica ili na različite kategorije osoba iz tih država i država članica sudionica.
(28)
U nedostatku pravila kojima se određuje primjenljivo pravo, stranke koje odabiru pravo države čiji je jedna stranka državljanin trebaju istodobno navesti o kojem su se pravu teritorijalne jedinice usuglasili u slučaju da se država čije su pravo odabrale sastoji od više teritorijalnih jedinica, od kojih svaka ima svoj vlastiti sustav prava ili skup pravila u pogledu razvoda braka.
(29)
Budući da ciljeve ove Uredbe, naime povećanje pravne sigurnosti, predvidivosti i fleksibilnosti u međunarodnim bračnim postupcima, a time i olakšanje slobodnog kretanja osoba unutar Unije, ne mogu dostatno ostvariti države članice, nego ih se zbog opsega i učinaka ove Uredbe može na bolji način ostvariti na razini Unije, Unija može donijeti mjere, prema potrebi pojačanom suradnjom, u skladu s načelom supsidijarnosti određenim u članku 5. Ugovora o Europskoj uniji. U skladu s načelom proporcionalnosti, određenim u tom članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.
(30)
Ovom se Uredbom priznaju temeljna prava i poštuju načela priznata u Povelji o temeljnim pravima Europske unije, a posebno u njezinom članku 21., u kojem se zabranjuje svaka diskriminacija na temelju spola, rase, boje kože, etničkog ili socijalnog podrijetla, genetičkih obilježja, jezika, vjere ili uvjerenja, političkog ili bilo kakvog drugog mišljenja, pripadnosti nacionalnoj manjini, imovine, rođenja, invalidnosti, dobi ili spolne orijentacije. Ovu Uredbu trebaju primjenjivati sudovi država članica sudionica u skladu s tim pravima i načelima.
DONIJELO JE OVU UREDBU:
POGLAVLJE I.
PODRUČJE PRIMJENE, ODNOS PREMA UREDBI (EZ) br. 2201/2003, DEFINICIJE I OPĆA PRIMJENA
Članak 1.
Područje primjene
1. Ova se Uredba primjenjuje, u situacijama koje uključuju kolizije zakona, na razvod braka i zakonsku rastavu.
2. Ova se Uredba ne primjenjuje na sljedeće stvari, čak i ako nastanu isključivo kao preliminarno pitanje u okviru konteksta postupaka razvoda braka ili zakonske rastave:
(a)
pravnu sposobnost fizičkih osoba;
(b)
postojanje, valjanost ili priznavanje braka;
(c)
poništaj braka;
(d)
ime bračnih drugova;
(e)
imovinske posljedice braka;
(f)
roditeljsku odgovornost;
(g)
obveze uzdržavanja;
(h)
određivanje upravitelja imovinom ili nasljeđivanje.
Članak 2.
Odnos prema Uredbi (EZ) br. 2201/2003
Ova Uredba ne utječe na primjenu Uredbe (EZ) br. 2201/2003.
Članak 3.
Definicije
Za potrebe ove Uredbe:
1.
„država članica sudionica” znači država članica koja sudjeluje u pojačanoj suradnji na području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu na temelju Odluke 2010/405/EU ili na temelju odluke donesene u skladu s drugim ili trećim podstavkom članka 331. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije;
2.
izraz „sud” označava sva tijela u državama članicama sudionicama nadležna u stvarima koje pripadaju u područje primjene ove Uredbe.
Članak 4.
Opća primjena
Pravo određeno na temelju ove Uredbe primjenjuje se bez obzira je li to pravo i države članice sudionice.
POGLAVLJE II.
JEDNAKA PRAVILA O PRAVU PRIMJENLJIVOM NA RAZVOD BRAKA I ZAKONSKU RASTAVU
Članak 5.
Odabir stranaka u pogledu primjenljivog prava
1. Bračni drugovi mogu se usuglasiti da odrede pravo primjenljivo na razvod braka i zakonsku rastavu pod uvjetom da je to jedno od sljedećih prava:
(a)
pravo države u kojoj bračni drugovi imaju uobičajeno boravište u trenutku sklapanja sporazuma; ili
(b)
pravo države u kojoj su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, ako jedan od njih i dalje ima isto boravište u trenutku sklapanja sporazuma; ili
(c)
pravo države čiji je bilo koji bračni drug bio državljanin u trenutku sklapanja sporazuma; ili
(d)
pravo suda pred kojim se vodi postupak.
2. Ne dovodeći u pitanje stavak 3., sporazum kojim se određuje primjenljivo pravo može se sklopiti i promijeniti u bilo kojem trenutku, ali najkasnije u trenutku pokretanja postupka pred sudom.
3. Ako je tako predviđeno pravom ili sudom pred kojim se vodi postupak, bračni drugovi također mogu odrediti pravo koje se primjenjuje na sudu tijekom postupka. U tom slučaju, takvo se određivanje bilježi na sudu u skladu s pravom suda pred kojim se vodi postupak.
Članak 6.
Suglasnost i materijalna valjanost
1. Postojanje i valjanost sporazuma o odabiru prava ili bilo koje njegove odredbe određuje se na temelju prava koje bi se primjenjivalo na temelju ove Uredbe ako bi sporazum ili odredba bili valjani.
2. Pa ipak, kako bi utvrdio da nije dao svoju suglasnost, bračni drug može se osloniti na pravo zemlje u kojoj ima uobičajeno boravište u trenutku pokretanja postupka pred sudom ako se iz okolnosti može zaključiti da ne bi bilo opravdano odrediti učinak svog ponašanja u skladu s pravom utvrđenim u stavku 1.
Članak 7.
Formalna valjanost
1. Sporazum iz članka 5. stavaka 1. i 2. izražava se u pisanom obliku, s datumom i potpisom oba bračna druga. Svako priopćenje elektroničkim sredstvima koja osiguravaju trajni zapis sporazuma smatra se jednako vrijednim kao i pisani oblik.
2. Međutim, ako su u pravu države članice sudionice u kojoj oba bračna druga imaju uobičajeno boravište u trenutku sklapanja sporazuma određena dodatne formalne uvjete za tu vrstu sporazuma, primjenjuju se ti uvjeti.
3. Ako bračni drugovi imaju uobičajeno boravište u različitim državama članicama sudionicama u trenutku sklapanja sporazuma i ako prava tih država predviđaju različite formalne uvjete, sporazum je formalno valjan ako se njime poštuju uvjeti bilo kojeg od tih prava.
4. Ako samo jedan bračni drug ima uobičajeno boravište u državi članici sudionici u trenutku sklapanja sporazuma i ako su u toj državi određeni dodatni formalni uvjeti za tu vrstu sporazuma, primjenjuju se ti uvjeti.
Članak 8.
Primjenljivo pravo u nedostatku odabira stranaka
U nedostatku odabira u skladu s člankom 5., razvod braka i zakonska rastava podliježu pravu države:
(a)
u kojoj bračni drugovi imaju uobičajeno boravište u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(b)
u kojoj su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, pod uvjetom da boravište nije završilo više od 1 godine prije pokretanja postupka pred sudom, ako jedan bračni drugi i dalje ima boravište u toj državi u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(c)
čiji su oba bračna druga državljani u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(d)
u kojoj je pokrenut postupak.
Članak 9.
Konverzija zakonske rastave u razvod
1. U slučaju konverzije zakonske rastave u razvod, pravo primjenljivo na razvod primjenjuje se i na zakonsku rastavu, osim ako se stranke usuglase drukčije u skladu s člankom 5.
2. Međutim, ako se pravom primjenljivim na zakonsku rastavu ne predviđa konverzija zakonske rastave u razvod, primjenjuje se članak 8., osim ako se stranke usuglase drukčije u skladu s člankom 5.
Članak 10.
Primjena prava suda pred kojim je pokrenut postupak
Kada se pravom primjenljivim u skladu s člankom 5. ili člankom 8. ne predviđa razvod braka ili ako se njime jednom od bračnih drugova ne odobrava jednaki pristup razvodu ili zakonskoj rastavi na temelju spola, primjenjuje se pravo suda pred kojim je pokrenut postupak.
Članak 11.
Isključenje upućivanja na daljnje pravo ili uzvrata
Kada se ovom Uredbom predviđa primjena prava države, to znači uporabu prava koje je na snazi u toj državi, osim njezinih pravila o privatnom međunarodnom pravu.
Članak 12.
Javni poredak
Primjena odredbe prava određenog na temelju ove Uredbe može se odbiti samo ako je takva primjena očigledno nespojiva s javnim poretkom države suda pred kojim je pokrenut postupak.
Članak 13.
Razlike u nacionalnom pravu
Ništa u ovoj Uredbi ne obvezuje sudove države članice sudionice čije pravo ne predviđa razvod braka ili dotični brak ne smatra valjanim za potrebe brakorazvodnog postupka da donesu odluku o razvodu na temelju primjene ove Uredbe.
Članak 14.
Države s dva ili više pravnih sustava - teritorijalni sukob zakona
Kada se država sastoji od više teritorijalnih jedinica, od kojih svaka ima svoj vlastiti sustav prava ili skup pravila u pogledu pitanja koja se uređuju ovom Uredbom:
(a)
svako upućivanje na pravo takve države tumači se, za potrebe određivanja prava primjenljivog na temelju ove Uredbe, kao upućivanje na pravo koje je na snazi u odgovarajućoj teritorijalnoj jedinici;
(b)
svako upućivanje na uobičajeno boravište u toj državi članici tumači se kao upućivanje na uobičajeno boravište u teritorijalnoj jedinici;
(c)
svako upućivanje na državljanstvo odnosi se na teritorijalnu jedinicu određenu na temelju prava te države ili, u nedostatku odgovarajućih pravila, na teritorijalnu jedinicu koju su stranke odabrale ili, u nedostatku odabira, na teritorijalnu jedinicu s kojom bračni drug ili bračni drugovi ima(ju) najbližu vezu.
Članak 15.
Države s dva ili više pravnih sustava - sukob zakona između osoba
U odnosu na državu koja ima dva ili više pravnih sustava ili skupa pravila primjenljivih na različite kategorije osoba u pogledu pitanja koja se uređuju ovom Uredbom, svako upućivanje na pravo takve države znači upućivanje na pravni sustav određen pravilima na snazi u toj državi. U nedostatku takvih pravila primjenjuju se pravni sustav ili skup pravila s kojima bračni drug ili bračni drugovi ima(ju) najbližu vezu.
Članak 16.
Neprimjena ove Uredbe na unutarnji sukob zakona
Država članica sudionica u kojoj se različiti pravni sustavi ili skupovi pravila primjenjuju na pitanja koja se uređuju ovom Uredbom nije obvezna primjenjivati ovu Uredbu na sukobe zakona koji proizlaze isključivo između takvih različitih pravnih sustava ili skupova pravila.
POGLAVLJE III.
OSTALE ODREDBE
Članak 17.
Podaci koje trebaju osigurati države članice sudionice
1. Države članice sudionice do 21. rujna 2011. dostavljaju Komisiji svoje nacionalne odredbe, ako postoje, u pogledu:
(a)
formalnih uvjeta primjenljivih na sporazume o odabiru primjenljivog prava u skladu s člankom 7. stavcima od 2. do 4; i
(b)
mogućnosti određivanja primjenljivog prava u skladu s člankom 5. stavkom 3.
Države članice sudionice izvješćuju Komisiju o svim naknadnim promjenama tih odredaba.
2. Komisija na odgovarajući način, ponajprije preko internetske stranice Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima, omogućuje da su svi podaci priopćeni u skladu sa stavkom 1. dostupni javnosti.
Članak 18.
Prijelazne odredbe
1. Ova se Uredba primjenjuje samo na pokrenute pravne postupke i na sporazume iz članka 5. sklopljene od 21. lipnja 2012.
Međutim, priznaje se i sporazum o odabiru primjenljivog prava sklopljen prije 21. lipnja 2012., pod uvjetom da je u skladu s člancima 6. i 7.
2. Ovom se Uredbom ne dovode u pitanje sporazumi o odabiru primjenljivog prava sklopljeni u skladu s pravom države članice sudionice pred čijim je sudom postupak pokrenut prije 21. lipnja 2012.
Članak 19.
Odnos s postojećim međunarodnim konvencijama
1. Ne dovodeći u pitanje obveze država članica sudionica u skladu s člankom 351. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, ova Uredba ne utječe na primjenu međunarodnih konvencija kojih je jedna ili više država članica sudionica stranka u trenutku donošenja ove Uredbe ili donošenja odluke u skladu s drugim ili trećim podstavkom članka 331. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, kojom se određuju kolizijska pravila u pogledu razvoda braka ili zakonske rastave.
2. Međutim, ova Uredba ima prednost između država članica sudionica u odnosu na konvencije sklopljene isključivo između dviju ili više njih ako se takve konvencije odnose na pitanja uređena ovom Uredbom.
Članak 20.
Klauzula o preispitivanju
1. Do 31. prosinca 2015., i svakih 5 godina nakon tog datuma, Komisija Europskom parlamentu, Vijeću te Europskom gospodarskom i socijalnom odboru podnosi izvješće o primjeni ove Uredbe. Uz izvješće se prema potrebi prilažu prijedlozi za prilagodbu ove Uredbe.
2. Države članice sudionice s tim ciljem dostavljaju Komisiji odgovarajuće podatke o primjeni ove Uredbe od strane njihovih sudova.
POGLAVLJE IV.
ZAVRŠNE ODREDBE
Članak 21.
Stupanje na snagu i datum primjene
Ova Uredba stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
Primjenjuje se od 21. lipnja 2012., osim članka 17. koji se primjenjuje od 21. lipnja 2011.
Za one države članice sudionice koje sudjeluju u pojačanoj suradnji na temelju odluke donese u skladu s drugim ili trećim podstavkom članka 331. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, ova se Uredba primjenjuje od datuma navedenog u dotičnoj odluci.
Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u državama članicama sudionicama u skladu s Ugovorima.
Sastavljeno u Bruxellesu 20. prosinca 2010.