SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2011/36/EU
ze dne 5. dubna 2011
o prevenci obchodování s lidmi, boji proti němu a o ochraně obětí, kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2002/629/SVV
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 82 odst. 2 a čl. 83 odst. 1 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
po konzultaci s Výborem regionů,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
v souladu s řádným legislativním postupem (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Obchodování s lidmi je závažný trestný čin, který je často páchán v rámci organizované trestné činnosti, představuje hrubé porušení základních práv a je výslovně zakázán Listinou základních práv Evropské unie. Prevence obchodování s lidmi a boj proti němu jsou pro Unii i její členské státy prioritou.
(2)
Tato směrnice je součástí globální činnosti zaměřené proti obchodování s lidmi, která zahrnuje opatření, do nichž jsou zapojeny třetí země v souladu s „Dokumentem zaměřeným na konkrétní kroky k posílení vnějšího rozměru Unie ohledně opatření proti obchodování s lidmi; Směrem ke globálnímu opatření EU proti obchodování s lidmi“, který Rada schválila dne 30. listopadu 2009. V této souvislosti je třeba vyvíjet činnost ve třetích zemích, odkud oběti pocházejí nebo odkud jsou přepravovány, a to za účelem zvyšování informovanosti, snižování zranitelnosti, poskytování podpory a pomoci obětem, a dále za účelem boje proti prvotním příčinám obchodování s lidmi a poskytování podpory těmto třetím zemím při tvorbě vhodných právních předpisů zaměřených proti obchodování s lidmi.
(3)
Touto směrnicí se uznává specifické hledisko obchodování s lidmi související s pohlavím a skutečnost, že ženy a muži se stávají oběťmi obchodování s lidmi pro odlišné účely. Z tohoto důvodu by i opatření v oblasti podpory a pomoci měla v případě potřeby zohledňovat hledisko pohlaví. Odrazující a podněcující faktory se mohou lišit v závislosti na dotčených odvětvích, jako je obchodování s lidmi v sexuálním průmyslu nebo pro účely vykořisťování jako pracovní síly, například v odvětví stavebních prací, v zemědělství nebo pro práce v domácnosti.
(4)
Unie je odhodlána obchodování s lidmi předcházet, bojovat proti němu a chránit práva obětí tohoto obchodování. Za tímto účelem bylo přijato rámcové rozhodnutí Rady 2002/629/SVV ze dne 19. července 2002 o boji proti obchodování s lidmi (3) a plán EU týkající se osvědčených postupů, norem a způsobů práce pro boj proti obchodu s lidmi a jeho předcházení (4). Boj proti obchodování s lidmi je jako jednoznačná priorita uveden i ve Stockholmském programu - otevřená a bezpečná Evropa, která slouží svým občanům a chrání je (5), který přijala Evropská rada. Je třeba zvážit i další opatření, jako je podpora při vytváření obecných společných ukazatelů Unie pro účely identifikace obětí obchodování s lidmi, a to prostřednictvím výměny osvědčených postupů mezi všemi zúčastněnými subjekty, zejména pak veřejnými i soukromými subjekty působícími v odvětví sociálních služeb.
(5)
Donucovací orgány členských států by měly pokračovat ve spolupráci v zájmu posílení boje proti obchodování s lidmi. V této souvislosti má zásadní význam úzká přeshraniční spolupráce, včetně sdílení informací a osvědčených postupů, jakož i pokračování v otevřeném dialogu mezi policejními, justičními a finančními orgány členských států. Koordinace vyšetřování a trestního stíhání případů obchodování s lidmi by navíc měla být usnadněna posílením spolupráce s Europolem a Eurojustem, zřízením společných vyšetřovacích týmů, jakož i prováděním rámcového rozhodnutí Rady 2009/948/SVV ze dne 30. listopadu 2009 o předcházení kompetenčním sporům při výkonu pravomoci v trestním řízení a jejich řešení (6).
(6)
Členské státy by měly podporovat činnost organizací občanské společnosti a úzce s nimi spolupracovat, a to i s uznávanými nevládními organizacemi činnými v této oblasti, které se věnují práci s oběťmi obchodování s lidmi, přičemž tato spolupráce by se měla zaměřit zejména na iniciativy související s vytvářením koncepcí, na informační a osvětové kampaně, na výzkumné a vzdělávací programy, odbornou přípravu, jakož i na monitorování a hodnocení účinku opatření proti obchodování s lidmi.
(7)
Tato směrnice zaujímá k boji proti obchodování s lidmi integrovaný a ucelený přístup zohledňující lidská práva a při jejím provádění by měly být zohledněny směrnice Rady 2004/81/ES ze dne 29. dubna 2004 o povolení k pobytu pro státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou oběťmi obchodování s lidmi nebo obdrželi pomoc k nedovolenému přistěhovalectví a kteří spolupracují s příslušnými orgány (7), a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/52/ES ze dne 18. června 2009 o minimálních normách pro sankce a opatření vůči zaměstnavatelům neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí. (8) Hlavními cíli směrnice jsou důslednější prevence a trestní stíhání případů obchodování s lidmi a ochrana práv obětí. Tato směrnice rovněž zohledňuje souvislosti různých forem obchodování s lidmi a má za cíl zajistit, aby byla každá z těchto forem potírána prostřednictvím co nejúčinnějších opatření.
(8)
Děti jsou zranitelnější než dospělí, proto jsou více ohroženy obchodováním s lidmi. V souladu s Listinou základních práv Evropské unie a Úmluvou Organizace spojených národů o právech dítěte z roku 1989 musí být při uplatňování této směrnice prvořadým hlediskem nejlepší zájem dítěte.
(9)
Protokol Organizace spojených národů o prevenci, potlačování a trestání obchodování s lidmi, zejména se ženami a dětmi doplňující Úmluvu OSN proti nadnárodnímu organizovanému zločinu z roku 2000 a Úmluva Rady Evropy o opatřeních proti obchodování s lidmi z roku 2005 jsou zásadními kroky v procesu posilování mezinárodní spolupráce v oblasti boje proti obchodování s lidmi. Je třeba poznamenat, že Úmluva Rady Evropy obsahuje hodnotící mechanismus složený ze Skupiny odborníků pro opatření proti obchodování s lidmi (GRETA) a Výboru smluvních stran. Je třeba podporovat koordinaci činností mezinárodních organizací, které jsou příslušné v souvislosti s opatřeními proti obchodování s lidmi, aby se zamezilo zdvojování úsilí.
(10)
Touto směrnicí není dotčena zásada nenavracení v souladu s Úmluvou o právním postavení uprchlíků z roku 1951 (Ženevská konvence) a tato směrnice je v souladu s článkem 4 a čl. 19 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie.
(11)
S cílem reagovat na aktuální vývoj v souvislosti s obchodováním s lidmi obsahuje tato směrnice širší pojetí toho, co by mělo být považováno za obchodování s lidmi, než rámcové rozhodnutí 2002/629/SVV, a zahrnuje další formy vykořisťování. V kontextu této směrnice by mělo být nucené žebrání považováno za formu nucené práce nebo nucených služeb ve smyslu definice uvedené v Úmluvě Mezinárodní organizace práce č. 29 o nucené nebo povinné práci z roku 1930. Definice pojmu „obchodování s lidmi“ se vztahuje na využívání jiných osob k žebrání, včetně využívání k žebrání závislé osoby, která je obětí obchodování s lidmi, pouze v případě, že tato činnost vykazuje všechny znaky nucené práce či nucených služeb. V souladu s příslušnou judikaturou by měla být platnost jakéhokoli možného souhlasu s vykonáváním takové práce nebo takových služeb posuzována na individuálním základě. Pokud se však jedná o dítě, jakýkoli případný souhlas by nikdy neměl být považován za platný. Výraz „využívání k trestné činnosti“ by měl být chápán jako využívání jiných osob k páchání mimo jiné kapesních krádeží, drobných krádeží v obchodech, obchodování s omamnými látkami a dalších podobných činností, které podléhají trestním sankcím a představují způsob finančního obohacení. Tato definice se vztahuje i na obchodování s lidmi za účelem odebrání lidských orgánů, které představuje závažné porušení lidské důstojnosti a tělesné integrity, jakož i na další jednání, jako jsou například nezákonná osvojení nebo nucené sňatky, jestliže naplňují skutkovou podstatu obchodování s lidmi.
(12)
Výše sankcí v této směrnici je výrazem rostoucího znepokojení členských států v souvislosti s vývojem týkajícím se obchodování s lidmi. Z tohoto důvodu směrnice vychází ze závěrů Rady z 24. a 25. dubna 2002 o přístupu, jenž je třeba uplatnit ve vztahu k harmonizaci trestních sankcí, konkrétně ze sankcí úrovně 3 a 4. Pokud je trestný čin spáchán za určitých okolností, například na zvláště zranitelné oběti, měla by být sankce přísnější. V kontextu této směrnice zahrnují zvláště zranitelné osoby přinejmenším všechny děti. Mezi další faktory, které mohou být zohledněny při posuzování zranitelnosti oběti, patří například pohlaví, těhotenství, zdravotní stav a zdravotní postižení. Pokud se jedná o zvláště závažný trestný čin, např. pokud jím byl ohrožen život oběti nebo byl spáchán za užití hrubého násilí, které zahrnovalo například mučení, nucené požití omamných látek či léků, znásilnění nebo jiné závažné formy psychologického, fyzického nebo sexuálního násilí, nebo jím byla oběti způsobena zvláště závažná újma, je třeba tuto skutečnost rovněž zohlednit přísnější sankcí. Pokud je v této směrnici odkaz na předávání, je třeba takový odkaz vykládat v souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (9). Závažnost spáchaného trestného činu je možné vzít v úvahu v rámci výkonu trestu.
(13)
V rámci boje proti obchodování s lidmi je třeba v plné míře využívat stávající nástroje zaměřené na zajištění a konfiskaci výnosů z trestné činnosti, jako je Úmluva OSN proti nadnárodnímu organizovaném zločinu a protokoly k této úmluvě, Úmluva Rady Evropy z roku 1990 o praní, vysledování, zajištění a propadnutí výnosů z trestné činnosti, rámcové rozhodnutí Rady 2001/500/SVV ze dne 26. června 2001 o praní peněz, identifikaci, vysledování, zmrazení, zajištění a propadnutí nástrojů trestné činnosti a výnosů z ní (10) a rámcové rozhodnutí Rady 2005/212/SVV ze dne 24. února 2005 o konfiskaci výnosů a majetku z trestné činnosti a nástrojů trestné činnosti (11). Je třeba podporovat využívání zajištěných a konfiskovaných nástrojů trestných činů uvedených v této směrnici a výnosů z nich na pomoc obětem a jejich ochranu, mimo jiné k odškodnění obětí a k podpoře činností souvisejících s přeshraničním vymáháním práva v rámci Unie v souvislosti s bojem proti obchodování s lidmi.
(14)
Obětem obchodování s lidmi by měla být v souladu se základními zásadami právních systémů příslušných členských států poskytnuta ochrana před trestním stíháním nebo trestem za trestnou činnost, jako je používání falešných dokladů či trestné činy podle právních předpisů týkajících se prostituce či přistěhovalectví, kterou byly tyto osoby přinuceny spáchat v přímém důsledku toho, že byly oběťmi obchodování s lidmi. Cílem takové ochrany je zabezpečit lidská práva obětí, zabránit další viktimizaci obětí a podporovat oběti v tom, aby se účastnily trestního řízení proti pachatelům jako svědci. Toto zabezpečení nevylučuje trestní stíhání a trest za trestné činy, které osoba dobrovolně spáchala nebo se jich účastnila.
(15)
V zájmu zajištění úspěšného vyšetřování a stíhání trestných činů obchodování s lidmi by jejich zahájení nemělo v zásadě záviset na ohlášení učiněném nebo trestním oznámení podaném obětí. V případech, kdy to vyžaduje povaha činu, by trestní stíhání mělo být umožněno dostatečně dlouhou dobu poté, co oběť dosáhla zletilosti. Dostatečně dlouhá doba pro stíhání by měla být stanovena v souladu s právními předpisy jednotlivých členských států. Příslušníci donucovacích orgánů a státní zástupci by měli být náležitě proškoleni, zejména s cílem posílit mezinárodní spolupráci v oblasti vymáhání práva a justiční spolupráci. Osoby a subjekty odpovědné za vyšetřování a stíhání takových trestných činů by rovněž měly mít přístup k prostředkům, jež se používají k vyšetřování případů organizované či jiné závažné trestné činnosti. Mezi tyto prostředky mohou patřit odposlech, tajné sledování včetně elektronického sledování, monitorování bankovních účtů a jiné finanční vyšetřování.
(16)
V zájmu zajištění účinného trestního stíhání mezinárodních zločinných spolčení, jejichž centrum působení se nachází v některém členském státě a které provozují obchodování s lidmi ve třetích zemích, by měla být stanovena soudní příslušnost k projednávání trestných činů obchodování s lidmi, pokud je pachatelem státní příslušník tohoto členského státu a trestný čin je spáchán mimo území tohoto členského státu. Podobně může být soudní příslušnost stanovena v případech, kdy pachatel je osoba s obvyklým bydlištěm v určitém členském státě nebo kdy obětí je státní příslušník určitého členského státu nebo osoba s obvyklým bydlištěm v určitém členském státě, nebo v případech, kdy je trestný čin spáchán ve prospěch právnické osoby usazené na území určitého členského státu, a trestný čin je spáchán mimo území tohoto členského státu.
(17)
Zatímco směrnice Rady 2004/81/ES upravuje vydávání povolení k pobytu obětem obchodování s lidmi, jež jsou státními příslušníky třetích zemí, a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států (12) upravuje výkon práva občanů Unie a jejich rodin na volný pohyb a pobyt na území členských států včetně ochrany před vyhoštěním, tato směrnice stanoví specifická ochranná opatření pro všechny oběti obchodování s lidmi. Z toho vyplývá, že tato směrnice se nezabývá podmínkami pobytu obětí obchodování s lidmi na území členských států.
(18)
Je nezbytné, aby oběti obchodování s lidmi mohly účinně uplatňovat svá práva. Před trestním řízením, v jeho průběhu a přiměřenou dobu po jeho skončení by proto měly mít k dispozici pomoc a podporu. Členské státy by měly na podporu pomoci obětem a jejich ochranu poskytnout příslušné prostředky. Poskytovaná pomoc a podpora by měly zahrnovat alespoň minimální soubor opatření nutných k tomu, aby se oběti mohly zotavit a uniknout obchodníkům s lidmi. Praktické provádění daných opatření by mělo probíhat na základě individuálního posouzení v souladu s vnitrostátními postupy a mělo by zohlednit okolnosti, kulturní souvislosti a potřeby dotčené osoby. Osobě by se měla pomoc a podpora poskytnout, jakmile existují oprávněné důvody nasvědčující tomu, že může být obětí obchodování s lidmi, a to bez ohledu na její ochotu nebo neochotu vystupovat jako svědek. V případech, že oběť nemá zákonný pobyt v dotčeném členském státě, měla by být pomoc a podpora poskytována bezpodmínečně alespoň během lhůty na rozmyšlenou. V případě, že po identifikaci nebo po uplynutí lhůty na rozmyšlenou oběť není považována za oprávněnou k získání povolení k pobytu v tomto členském státě nebo nemá v dané zemi zákonný pobyt na základě jiného postupu či pokud oběť území tohoto členského státu opustila, není příslušný členský stát nadále povinen poskytovat této osobě pomoc a podporu podle této směrnice. Pomoc a podpora by měly být v případě potřeby nadále poskytovány ještě přiměřenou dobu po skončení trestního řízení, například pokud probíhá léčba související s vážnými tělesnými nebo psychickými následky trestného činu, nebo je-li ohrožena bezpečnost oběti z důvodu výpovědi oběti během trestního řízení.
(19)
Práva obětí v trestním řízení, včetně práva na ochranu a odškodnění, jsou stanovena v rámcovém rozhodnutí Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení (13). Kromě toho by měl být obětem obchodování s lidmi neprodleně poskytnut přístup k právnímu poradenství a v souladu s postavením oběti v příslušném systému justice rovněž k právnímu zastoupení, a to mimo jiné za účelem uplatnění nároku na odškodnění. Toto právní poradenství a právní zastoupení mohou také poskytovat příslušné orgány za účelem uplatňování nároku na odškodnění od státu. Právní poradenství má obětem umožnit přístup k informacím a zajistit, že obdrží poradenství o různých možnostech, které jsou jim k dispozici. Právní poradenství by měla poskytovat osoba, která absolvovala příslušnou odbornou přípravu, přičemž se nemusí nutně jednat o právníka. Právní poradenství a - v souladu s postavením oběti v příslušném systému justice - právní zastoupení by měla být poskytována bezplatně, a to alespoň v případě, že oběť nemá dostatečné finanční prostředky, a způsobem, který je v souladu s vnitrostátními postupy členských států. Zejména u dětských obětí je nepravděpodobné, že by takové prostředky měly, a proto by v praxi v jejich případě mělo být právní poradenství a právní zastoupení bezplatné. Dále by na základě individuálního posouzení rizika, prováděného podle vnitrostátních postupů, měla být obětem poskytnuta ochrana před odplatou, zastrašováním a před rizikem, že se znovu stanou obětí obchodování s lidmi.
(20)
Obětem obchodování s lidmi, které již postihlo zneužívání a ponižující zacházení, jež obchodování s lidmi zpravidla obnáší, jako jsou pohlavní vykořisťování, pohlavní zneužívání, znásilnění, praktiky podobné otroctví či odebrání lidských orgánů, by měla být poskytována ochrana před druhotnou viktimizací a dalším traumatem v průběhu trestního řízení. Je třeba zamezit zbytečnému opakování výslechů během vyšetřování, trestního stíhání a soudního řízení, a to například tím, že se v případě potřeby co nejdříve v průběhu řízení pořídí videozáznam těchto výslechů. Za tímto účelem by se mělo obětem obchodování s lidmi při vyšetřování a trestním řízení dostávat zacházení odpovídajícího jejich individuálním potřebám. Při posouzení jejich individuálních potřeb by se měly brát v úvahu okolnosti, jako je jejich věk, případné těhotenství, jejich zdravotní stav, případné zdravotní postižení a jiné osobní okolnosti, jakož i tělesné a psychické následky trestné činnosti, jíž byla daná osoba obětí. O tom, zda se obětem obchodování s lidmi tohoto odpovídajícího zacházení dostane a jakým způsobem, bude rozhodnuto případ od případu na základě vnitrostátních právních předpisů, pravidel pro soudní rozhodování, soudní praxe či pokynů pro práci soudů.
(21)
Opatření na pomoc obětem a jejich podporu by měla být prováděna na konsensuálním a informovaném základě. Oběti by proto měly být informovány o důležitých aspektech těchto opatření a opatření by jim neměla být vnucována. Jestliže oběť opatření na podporu a pomoc odmítne, nemělo by to pro příslušné orgány dotčeného členského státu znamenat, že mají povinnost oběti navrhnout alternativní opatření.
(22)
Členské státy by měly zajistit, aby kromě opatření dostupných všem obětem obchodování s lidmi byla k dispozici i zvláštní opatření na pomoc dětským obětem a na jejich podporu a ochranu. Tato opatření by měla být prováděna s ohledem na nejlepší zájem dítěte a v souladu s Úmluvou OSN o právech dítěte z roku 1989. Není-li s jistotou znám věk osoby, která je obětí obchodování s lidmi, a existují-li důvody domnívat se, že se jedná o osobu mladší 18 let, měla by být považována za dítě a měla by jí být okamžitě poskytnuta pomoc, podpora a ochrana. Opatření na pomoc dětským obětem a jejich podporu by se měla zaměřit na tělesné a psychosociální zotavení obětí a na nalezení trvalého řešení pro dotčenou osobu. Přístup ke vzdělání by dětem napomohl opětovně se začlenit do společnosti. Vzhledem k tomu, že dětské oběti obchodování s lidmi jsou zvláště zranitelné, měla by být k dispozici další opatření na jejich ochranu v průběhu výslechů při vyšetřování a trestním řízení.
(23)
Zvláštní pozornost je třeba věnovat dětským obětem obchodování s lidmi bez doprovodu; tyto oběti jsou zvláště zranitelné, a potřebují proto zvláštní pomoc a podporu. Od okamžiku, kdy je dětská oběť obchodování s lidmi bez doprovodu identifikována, až do okamžiku, kdy je nalezeno trvalé řešení, by členské státy měly uplatňovat taková opatření související s přijímáním těchto obětí, která budou zohledňovat potřeby dítěte, a zajistit dítěti přístup k příslušným procesním zárukám. Je třeba přijmout nezbytná opatření, aby se zajistilo, že nezletilé osobě bude v případě potřeby ustanoven opatrovník nebo zástupce s cílem zabezpečit ochranu jejích nejlepších zájmů. Rozhodnutí o budoucnosti každé dětské oběti bez doprovodu je třeba přijmout co nejrychleji s cílem nalézt trvalé řešení založené na individuálním posouzení nejlepšího zájmu dotyčného dítěte, přičemž by tento zájem měl být prvořadým hlediskem. Trvalé řešení by mohlo spočívat v návratu a opětovném začlenění do země původu nebo do země návratu, v začlenění do hostitelské společnosti, v udělení statusu mezinárodní ochrany nebo jiného statusu v souladu s vnitrostátními právními předpisy členských států.
(24)
Jestliže má být v souladu s touto směrnicí ustanoven opatrovník nebo zástupce dítěte, může tyto funkce vykonávat tatáž fyzická osoba nebo právnická osoba, orgán či instituce.
(25)
Členské státy by prostřednictvím výzkumu, včetně výzkumu nových forem obchodování s lidmi, šíření informací, zvyšování povědomí a vzdělávání měly zavést nebo posílit politiky pro prevenci obchodování s lidmi, včetně odrazujících opatření a opatření na snížení poptávky, která podporuje všechny formy vykořisťování, a opatření na snižování rizika, že se lidé stanou oběťmi obchodování s lidmi. V rámci těchto iniciativ by měly členské státy uplatňovat hledisko rovnoprávnosti žen a mužů a dbát na dodržování práv dětí. Úředníci, kteří pravděpodobně přijdou do styku s oběťmi nebo potenciálními oběťmi obchodování s lidmi, by měli být odpovídajícím způsobem proškoleni, aby mohli tyto oběti rozpoznat a jednat s nimi. Povinnost absolvovat tuto odbornou přípravu by měla být prosazována zejména v případě dále uvedených profesních kategorií, pokud je u nich pravděpodobné, že budou v kontaktu s oběťmi obchodování s lidmi: policisté, příslušníci pohraniční stráže, imigrační úředníci, státní zástupci, právníci, soudci a soudní úředníci, inspektoři práce, zaměstnanci sociálních služeb a služeb péče o dítě a zdravotnický personál a konzulární pracovníci, ale mohla by se v závislosti na místních podmínkách vztahovat také na jiné skupiny veřejných činitelů, kteří se pravděpodobně v rámci své práce setkají s oběťmi obchodování s lidmi.
(26)
Směrnice 2009/52/ES zavádí tresty pro zaměstnavatele neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí, kteří sice nebyli obviněni či usvědčeni z obchodování s lidmi, ale využívají práce nebo služeb osoby, o které je jim známo, že je obětí obchodování s lidmi. Kromě toho by členské státy měly zvážit možnost ukládat sankce uživatelům jakýchkoli služeb poskytovaných osobou, o které je jim známo, že je obětí obchodování s lidmi. Tato další trestnost by se mohla vztahovat na chování zaměstnavatelů oprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí a zaměstnavatelů občanů Unie, jakož i osob zakupujících sexuální služby od oběti obchodování s lidmi, bez ohledu na jejich státní příslušnost.
(27)
Členské státy by měly způsobem, který považují za vhodný v souladu se svou vnitřní organizací, a s přihlédnutím k potřebě minimální struktury s konkrétními úkoly, zřídit vnitrostátní systémy sledování, jako jsou například národní zpravodajové nebo obdobné mechanismy, za účelem posuzování tendencí v obchodování s lidmi, shromažďování statistických údajů, měření výsledků opatření na boj proti obchodování s lidmi a pravidelného podávání zpráv. Tito národní zpravodajové a obdobné mechanismy jsou již sdruženi v rámci neformální sítě Unie, která byla zřízena závěry Rady ze dne 4. června 2009 o zřízení neformální sítě EU sdružující vnitrostátní zpravodaje nebo rovnocenné mechanismy zabývající se tématem obchodování s lidmi. Na činnosti této sítě, která Unii a jejím členským státům poskytuje objektivní, spolehlivé, srovnatelné a aktualizované strategické informace z oblasti obchodování s lidmi a zajišťuje výměnu zkušeností a osvědčených postupů v oblasti prevence a boje proti tomuto jevu na úrovni Unie, by se podílel Koordinátor pro boj proti obchodování s lidmi. Evropský parlament by měl mít právo účastnit se společných činností národních zpravodajů nebo obdobných mechanismů.
(28)
Za účelem vyhodnocování výsledků opatření proti obchodování s lidmi by Unie měla pokračovat ve vytváření metodik a postupů pro shromažďování údajů, aby bylo možné vypracovat srovnatelné statistické údaje.
(29)
S ohledem na Stockholmský program a v zájmu vytvoření konsolidované strategie Unie v oblasti boje proti obchodování s lidmi, jejímž cílem je dále posilovat závazky a úsilí Unie a jejích členských států, pokud jde o prevenci a boj proti tomuto jevu, by členské státy měly usnadňovat činnost koordinátora pro boj proti obchodování s lidmi, a to například posilováním koordinace a soudržnosti a zamezením zdvojování úsilí mezi orgány a agenturami Unie i mezi členskými státy a mezinárodními subjekty a přispěním k rozvíjení stávajících nebo nových politik a strategií Unie, které mají význam pro boj proti obchodování s lidmi, nebo informováním orgánů Unie.
(30)
Cílem této směrnice je pozměnit a rozšířit ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/629/SVV. Jelikož je změn, které je třeba provést, značný počet a jsou nejrůznější povahy, mělo by být rámcové rozhodnutí v zájmu jasnosti nahrazeno v plném rozsahu ve vztahu k členským státům, které se účastní přijímání této směrnice.
(31)
Podle bodu 34 interinstitucionální dohody o zdokonalení tvorby právních předpisů (14) jsou členské státy vybízeny k tomu, aby jak pro sebe, tak i v zájmu Unie sestavily vlastní tabulky, z nichž bude co nejvíce patrné srovnání mezi touto směrnicí a prováděcími opatřeními, a aby tyto tabulky zveřejnily.
(32)
Jelikož cíle této směrnice, tedy boje proti obchodování s lidmi, nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a proto jej může být z důvodu jejího rozsahu a účinku lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle.
(33)
Tato směrnice dodržuje základní práva a ctí zásady uznávané zejména Listinou základních práv Evropské unie, především lidskou důstojnost, zákaz otroctví, nucené práce a obchodování s lidmi, zákaz mučení a nelidského či ponižujícího zacházení nebo trestu, práva dítěte, právo na svobodu a bezpečnost, svobodu projevu a informací, ochranu osobních údajů, účinnou právní ochranu a spravedlivý proces a zásady zákonnosti a přiměřenosti trestných činů a trestů. Cílem této směrnice je zejména zajistit plné dodržování těchto práv a zásad a v souladu s nimi musí být provedena.
(34)
V souladu s článkem 3 Protokolu o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, oznámilo Irsko své přání účastnit se přijímání a používání této směrnice.
(35)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, a aniž je dotčen článek 4 uvedeného protokolu, se Spojené království neúčastní přijímání této směrnice, a proto pro něj není závazná ani použitelná.
(36)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání této směrnice, a proto pro něj není závazná ani použitelná,
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Předmět
Tato směrnice stanoví minimální pravidla týkající se definice trestných činů a sankcí v oblasti obchodování s lidmi. Rovněž zavádí společná ustanovení, ve kterých zohledňuje hledisko pohlaví a která posílí prevenci této trestné činnosti a ochranu jejích obětí.
Článek 2
Trestné činy související s obchodováním s lidmi
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění trestnosti těchto úmyslných jednání za účelem vykořisťování:
najímání, převoz, převod, ukrývání nebo příjem osob, včetně výměny či předání kontroly nad těmito osobami, za použití hrozeb, síly či jiných forem nátlaku, únosu, podvodu, klamu, zneužití moci či zranitelného postavení nebo poskytnutím či obdržením platby či výhod s cílem získat souhlas osoby, jež má kontrolu nad jinou osobou.
2. Zranitelným postavením je taková situace, v níž dotčená osoba nemá jinou skutečnou nebo přijatelnou možnost, než podvolit se zneužívání.
3. Vykořisťování zahrnuje přinejmenším zneužívání prostituce jiných osob nebo jiné formy pohlavního vykořisťování, nucenou práci či služby, včetně žebrání, otroctví či praktiky podobné otroctví, nevolnictví nebo využívání jiných osob k trestné činnosti či odebrání lidských orgánů.
4. Souhlas oběti obchodování s lidmi s vykořisťováním, ať už zamýšleným či skutečným, je nepodstatný, pokud bylo použito kteréhokoli ze způsobů uvedených v odstavci 1.
5. Pokud se jednání uvedené v odstavci 1 týká dítěte, je trestným činem obchodování s lidmi i tehdy, nebylo-li použito žádného ze způsobů uvedených v odstavci 1.
6. Pro účely této směrnice se „dítětem“ rozumí osoba mladší 18 let.
Článek 3
Návod, pomoc a účastenství a pokus
Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby návod ke spáchání trestného činu uvedeného v článku 2, pomoc při jeho spáchání a účastenství na něm či pokus o něj byly trestné.
Článek 4
Sankce
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby bylo možné za trestné činy uvedené v článku 2 uložit sankce s horní hranicí trestu odnětí svobody ve výši nejméně pěti let.
2. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby bylo možné za trestné činy uvedené v článku 2 uložit sankce s horní hranicí trestu odnětí svobody ve výši nejméně deseti let, pokud trestný čin:
a)
byl spáchán na oběti, která je zvlášť zranitelná, což v kontextu této směrnice zahrnuje přinejmenším všechny dětské oběti;
b)
byl spáchán v rámci zločinného spolčení ve smyslu rámcového rozhodnutí Rady 2008/841/SVV ze dne 24. října 2008 o boji proti organizované trestné činnosti (15);
c)
spáchaný úmyslně nebo v důsledku hrubé nedbalosti ohrozil život oběti;
d)
byl spáchán za užití hrubého násilí nebo jím byla oběti způsobena zvláště závažná újma.
3. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby skutečnost, že trestný čin uvedený v článku 2 spáchali veřejní činitelé při výkonu svých povinností, byla považována za přitěžující okolnost.
4. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby bylo možné za trestné činy uvedené v článku 3 uložit účinné, přiměřené a odrazující sankce, v jejichž důsledku může dojít k předání.
Článek 5
Odpovědnost právnických osob
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby právnické osoby mohly být činěny odpovědnými za trestné činy uvedené v článcích 2 a 3 spáchané v jejich prospěch osobou jednající samostatně nebo jako člen orgánu dané právnické osoby, která v rámci této právnické osoby působí ve vedoucím postavení na základě
a)
plné moci k zastupování této právnické osoby;
b)
pravomoci činit rozhodnutí jménem této právnické osoby; nebo
c)
pravomoci vykonávat kontrolu v rámci této právnické osoby.
2. Členské státy rovněž zajistí, aby právnickou osobu bylo možno činit odpovědnou v případech, kdy nedostatek dohledu nebo kontroly ze strany osoby uvedené v odstavci 1 umožnil spáchání trestných činů uvedených v článcích 2 a 3 ve prospěch této právnické osoby osobou jí podřízenou.
3. Odpovědnost právnické osoby podle odstavců 1 a 2 nevylučuje trestní stíhání fyzických osob, které jsou pachateli, návodci či pomocníky trestných činů uvedených v článcích 2 a 3.
4. Pro účely této směrnice se „právnickou osobou“ rozumí každý subjekt, který má podle příslušné právní úpravy právní subjektivitu, s výjimkou států nebo veřejných subjektů při výkonu státní moci a s výjimkou veřejných mezinárodních organizací.
Článek 6
Sankce vůči právnickým osobám
Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby právnické osoby odpovědné podle čl. 5 odstavců 1 nebo 2 podléhaly účinným, přiměřeným a odrazujícím sankcím, které zahrnují pokuty trestní nebo jiné povahy, a mohou zahrnovat i jiné sankce, například:
a)
zbavení oprávnění pobírat veřejné výhody nebo podpory;
b)
dočasný nebo trvalý zákaz provozování obchodní činnosti;
c)
uložení soudního dohledu;
d)
likvidace rozhodnutím soudu;
e)
dočasné nebo trvalé uzavření provozoven použitých ke spáchání trestného činu.
Článek 7
Zajištění a konfiskace
Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby jejich příslušné orgány byly oprávněny zajistit a konfiskovat nástroje použité ke spáchání trestných činů uvedených v článcích 2 a 3 a výnosy z nich.
Článek 8
Nezahájení trestního stíhání obětí nebo neukládání trestů obětem
Členské státy v souladu se základními zásadami svého právního systému přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby příslušné vnitrostátní orgány měly pravomoc trestně nestíhat oběti obchodování s lidmi nebo jim neukládat tresty za jejich účast na trestné činnosti, kterou byly přinuceny spáchat v přímém důsledku toho, že byly oběťmi kteréhokoli z jednání uvedených v článku 2.
Článek 9
Vyšetřování a trestní stíhání
1. Členské státy zajistí, aby vyšetřování nebo stíhání trestných činů podle článků 2 a 3 nebylo podmíněno ohlášením učiněným nebo trestním oznámením podaným obětí a aby se v trestním řízení mohlo pokračovat i tehdy, pokud oběť svou výpověď odvolala.
2. Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby v případě, že to vyžaduje povaha trestného činu, bylo možné stíhat trestné činy podle článků 2 a 3 dostatečně dlouhou dobu poté, co oběť dosáhla zletilosti.
3. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby osoby, útvary a služby odpovědné za vyšetřování nebo stíhání trestných činů podle článků 2 a 3 byly odpovídajícím způsobem vyškoleny.
4. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby osoby, útvary a služby odpovědné za vyšetřování nebo stíhání trestných činů podle článků 2 a 3 měly k dispozici účinné prostředky vyšetřování, jako jsou například ty, které se používají v případech organizované trestné činnosti nebo jiné závažné trestné činnosti.
Článek 10
Soudní příslušnost
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná ke stanovení své soudní příslušnosti ve vztahu k trestným činům uvedeným v článcích 2 a 3, které byly spáchány
a)
zcela nebo částečně na jejich území; nebo
b)
pachatelem, který je jejich státním příslušníkem.
2. Členský stát informuje Komisi, pokud se rozhodne rozšířit svou soudní příslušnost ve vztahu k trestným činům uvedeným v článcích 2 a 3, které byly spáchány mimo jeho území, mimo jiné v případě, kdy:
a)
je trestný čin spáchán na jeho státním příslušníkovi nebo na osobě, která má obvyklé bydliště na jeho území;
b)
je trestný čin spáchán ve prospěch právnické osoby usazené na jeho území; nebo
c)
pachatel má obvyklé bydliště na jeho území.
3. Při stíhání trestných činů uvedených v článcích 2 a 3 a spáchaných mimo území dotčeného členského státu přijme každý členský stát, pokud jde o případy uvedené v odst. 1 písm. b), a může přijmout, pokud jde o případy uvedené v odstavci 2, nezbytná opatření aby zajistil, že jeho soudní příslušnost nepodléhá ani jedné z těchto podmínek:
a)
jednání je trestným činem v místě, v němž bylo spácháno; nebo
b)
trestní stíhání může být zahájeno pouze na základě ohlášení učiněného obětí v místě, kde byl trestný čin spáchán, nebo na základě oznámení státu, na jehož území byl trestný čin spáchán.
Článek 11
Pomoc a podpora poskytovaná obětem obchodování s lidmi
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby před zahájením trestního řízení, v jeho průběhu a přiměřenou dobu po jeho skončení byla obětem poskytnuta pomoc a podpora s cílem umožnit jim uplatňovat práva stanovená v rámcovém rozhodnutí 2001/220/SVV a v této směrnici.
2. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby byla dané osobě poskytnuta pomoc a podpora, jakmile se příslušné orgány dozví o oprávněných důvodech nasvědčujících tomu, že se uvedená osoba mohla stát obětí jakéhokoliv z trestných činů podle článků 2 a 3.
3. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby pomoc a podpora oběti nebyla podmíněna její ochotou spolupracovat při vyšetřování trestného činu, trestním stíhání nebo soudním řízení, aniž je dotčena směrnice 2004/81/ES nebo obdobné vnitrostátní právní předpisy.
4. Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby ve spolupráci s příslušnými podpůrnými organizacemi byly vytvořeny vhodné mechanismy, jejichž cílem je oběti včas rozpoznat a poskytnout jim pomoc a podporu.
5. Opatření na pomoc obětem a jejich podporu uvedená v odstavcích 1 a 2 jsou prováděna na konsensuálním a informovaném základě a zahrnují alespoň takovou životní úroveň, která obětem zajistí existenci prostřednictvím takových opatření, jako je poskytování vhodného a bezpečného ubytování a hmotné pomoci, jakož i nezbytné lékařské péče včetně psychologické pomoci, poradenství a poskytování informací a v případě potřeby přístup k překladatelským a tlumočnickým službám.
6. Informace uvedené v odstavci 5 v případě potřeby zahrnují informace o lhůtě na rozmyšlenou a zotavenou podle směrnice 2004/81/ES, informace o možnosti poskytnutí mezinárodní ochrany podle směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany (16) a směrnice Rady 2005/85/ES ze dne 1. prosince 2005 o minimálních normách pro řízení v členských státech o přiznávání a odnímání postavení uprchlíka (17) nebo podle jiných mezinárodních nástrojů či jiných obdobných vnitrostátních předpisů.
7. Členské státy poskytují pomoc obětem se zvláštními potřebami, pokud tyto potřeby souvisejí zejména s jejich případným těhotenstvím, jejich zdravotním stavem, zdravotním postižením, duševní či psychickou poruchou těchto obětí nebo závažnou formou psychologického, fyzického nebo sexuálního násilí, které utrpěly.
Článek 12
Ochrana obětí obchodování s lidmi při vyšetřování trestných činů a trestním řízení
1. Opatření na ochranu obětí uvedená v tomto článku se uplatňují spolu s právy stanovenými v rámcovém rozhodnutí 2001/220/SVV.
2. Členské státy zajistí, aby oběti obchodování s lidmi měly neprodleně přístup k právnímu poradenství a v souladu s postavením oběti v příslušném systému justice rovněž k právnímu zastoupení, a to mimo jiné za účelem uplatňování nároku na odškodnění. V případě, že oběť nemá dostatečné finanční prostředky, je právní poradenství a právní zastoupení poskytováno bezplatně.
3. Členské státy zajistí, aby obětem obchodování s lidmi byla na základě individuálního posouzení rizika poskytnuta náležitá ochrana, mimo jiné tím, že oběti mají, v případě potřeby a v souladu s podmínkami stanovenými ve vnitrostátních právních předpisech nebo postupech, přístup k programům na ochranu svědků.
4. Aniž je dotčeno právo na obhajobu a v souladu s individuálním posouzením osobní situace oběti provedeným příslušnými orgány, členské státy zajistí, aby se obětem obchodování s lidmi dostalo zvláštního zacházení s cílem předejít jejich druhotné viktimizaci tak, že se v největší možné míře a v souladu s podmínkami stanovenými vnitrostátními právními předpisy, jakož i s pravidly pro soudní rozhodování, soudní praxí či pokyny pro práci soudů, zamezí:
a)
zbytečně opakovaným výslechům během vyšetřování, trestního stíhání či soudního řízení;
b)
vizuálnímu kontaktu mezi oběťmi a obžalovanými mimo jiné během podávání výpovědi, například výslechů a křížových výslechů, a to pomocí odpovídajících prostředků, včetně použití vhodných komunikačních technologií;
c)
tomu, aby oběť vypovídala při veřejném soudním jednání; a
d)
zbytečným dotazům na soukromý život.
Článek 13
Obecná ustanovení o opatřeních na pomoc dětským obětem obchodování s lidmi, na jejich podporu a ochranu
1. Dětským obětem obchodování s lidmi je poskytována pomoc, podpora a ochrana. Při uplatňování této směrnice je prvořadým hlediskem nejlepší zájem dítěte.
2. Členské státy zajistí, aby osoba, která se stala obětí obchodování s lidmi a jejíž věk není znám a u níž existují důvody domnívat se, že se jedná o dítě, byla považována za dítě, a mohla tak získat okamžitý přístup k ochraně, podpoře a pomoci v souladu s články 14 a 15.
Článek 14
Pomoc dětským obětem a jejich podpora
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby po provedení individuálního posouzení konkrétní situace jednotlivých dětských obětí, při řádném zohlednění jejich názorů, potřeb a obav a v zájmu nalezení trvalého řešení situace daného dítěte, byla přijata konkrétní opatření, která mají dětským obětem obchodování s lidmi krátkodobě i dlouhodobě pomoci a podpořit je při jejich fyzickém a psychosociálním zotavování. Členské státy zajistí v přiměřené době dětským obětem a dětem obětí, kterým je poskytována pomoc a podpora v souladu s článkem 11, přístup ke vzdělání podle svých vnitrostátních právních předpisů.
2. V případě, že osoby, které mají za dítě rodičovskou zodpovědnost, podle vnitrostátního práva nesmějí z důvodu střetu zájmů mezi nimi a dětskou obětí prosazovat nejlepší zájem dítěte nebo jej zastupovat, ustanoví členské státy opatrovníka nebo zástupce dětské oběti obchodování s lidmi, a to od okamžiku, kdy je dítě příslušnými orgány identifikováno.
3. Členské státy přijmou v případech, kdy je to vhodné a možné, opatření na poskytnutí pomoci a podpory určených rodině dětské oběti obchodování s lidmi, pokud se její rodina nachází na území dotyčného členského státu. Ve vztahu k této rodině uplatní členské státy v případech, kdy je to vhodné a možné, zejména článek 4 rámcového rozhodnutí 2001/220/SVV.
4. Tento článek se použije, aniž je dotčen článek 11.
Článek 15
Ochrana dětských obětí obchodování s lidmi při vyšetřování trestných činů a trestním řízení
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby v případě, že osoby, které mají za dítě rodičovskou zodpovědnost, podle vnitrostátního práva nesmějí z důvodu střetu zájmů mezi nimi a dětskou obětí dítě zastupovat, příslušné orgány při vyšetřování a trestním řízení ustanovily zástupce dětské oběti obchodování s lidmi, a to v souladu s postavením oběti v příslušném systému justice.
2. Členské státy zajistí, aby dětské oběti, jestliže nemají dostatečné finanční prostředky, měly v souladu s postavením oběti v příslušném systému justice neprodleně přístup k bezplatnému právnímu poradenství a bezplatnému právnímu zastoupení, a to i za účelem uplatnění nároku na odškodnění.
3. Aniž je dotčeno právo na obhajobu, členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby při vyšetřování a řízení týkajícím se kteréhokoli z trestných činů uvedených v článcích 2 a 3:
a)
proběhly výslechy dětských obětí bez zbytečného prodlení poté, co byly dané skutečnosti oznámeny příslušným orgánům;
b)
v případě potřeby proběhly výslechy dětských obětí v prostorách určených nebo upravených k tomuto účelu;
c)
v případě potřeby byly výslechy dětských obětí prováděny odborníky vyškolenými k tomuto účelu nebo jejich prostřednictvím;
d)
v případě potřeby a pokud je to možné, vedly všechny výslechy dětských obětí tytéž osoby;
e)
byl počet výslechů co nejnižší a výslechy byly prováděny pouze tehdy, pokud je to naprosto nezbytné pro účely trestního vyšetřování a řízení;
f)
mohla být dětská oběť doprovázena svým zástupcem nebo případně dospělou osobou podle výběru dítěte, pokud nebylo v souvislosti s touto osobou přijato odůvodněné rozhodnutí v opačném smyslu.
4. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby při vyšetřování kteréhokoliv trestného činu uvedeného v článcích 2 a 3 mohly být ze všech výslechů dětských obětí nebo případně dítěte, které vystupuje jako svědek, pořízeny videozáznamy a aby tyto videozáznamy mohly být v souladu s pravidly vnitrostátního práva přijímány jako důkazy při soudním řízení.
5. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby při soudním řízení souvisejícím s kterýmkoliv trestným činem uvedeným v článcích 2 a 3 mohlo být nařízeno, aby:
a)
jednání proběhlo s vyloučením veřejnosti;
b)
dětská oběť byla vyslýchána v soudní síni, aniž by byla přítomna, zejména s využitím vhodných komunikačních technologií.
6. Tento článek se použije, aniž je dotčen článek 12.
Článek 16
Pomoc, podpora a ochrana určené dětským obětem obchodování s lidmi bez doprovodu
1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby konkrétní opatření na pomoc a podporu určená dětským obětem obchodování s lidmi podle čl. 14 odst. 1 řádně zohledňovala osobní a konkrétní situaci dané dětské oběti bez doprovodu.
2. Členské státy přijmou opatření nezbytná k nalezení trvalého řešení, které bude založeno na individuálním posouzení nejlepšího zájmu dítěte.
3. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby byl v případě potřeby ustanoven opatrovník dětské oběti obchodování s lidmi bez doprovodu.
4. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby v případě, že je dítě bez doprovodu nebo odděleno od rodiny, příslušné orgány v rámci vyšetřování trestných činů a trestním řízení a v souladu s postavením oběti v příslušném systému justice ustanovily dítěti zástupce.
5. Tento článek se použije, aniž jsou dotčeny články 14 a 15.
Článek 17
Odškodnění obětí
Členské státy zajistí, aby oběti obchodování s lidmi měly přístup ke stávajícím systémům odškodnění obětí úmyslně spáchaných násilných trestných činů.
Článek 18
Prevence
1. Členské státy přijmou vhodná odrazující opatření zaměřená na snížení poptávky, která podporuje všechny formy vykořisťování spojené s obchodováním s lidmi; tato opatření mohou mít například podobu vzdělávání a odborné přípravy.
2. Členské státy - případně ve spolupráci s příslušnými organizacemi občanské společnosti a dalšími zúčastněnými subjekty - přijmou vhodná opatření, mimo jiné s využitím internetu, jako jsou informační a osvětové kampaně, výzkumné a vzdělávací programy, zaměřená na zvyšování informovanosti a snižování rizika, že se lidé, zejména děti, stanou oběťmi obchodování s lidmi.
3. Členské státy podporují pravidelnou odbornou přípravu úředníků, u kterých existuje pravděpodobnost, že se dostanou do styku s oběťmi a potenciálními oběťmi obchodování s lidmi, včetně policistů v přímém výkonu služby, a to s cílem umožnit jim rozpoznat oběti a potenciální oběti obchodování s lidmi a jednat s nimi.
4. S cílem zvýšit účinnost prevence obchodování s lidmi a boje proti němu prostřednictvím odrazujících opatření zaměřených na snížení poptávky členské státy zváží, zda přijmou opatření, jejichž cílem je zařadit mezi trestné činy využívání služeb, které jsou předmětem vykořisťování podle článku 2, s vědomím, že dotčená osoba je obětí trestného činu uvedeného v článku 2.
Článek 19
Národní zpravodajové nebo obdobné mechanismy
Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby ustanovily národní zpravodaje nebo obdobné mechanismy. Mezi úkoly těchto mechanismů patří posuzování tendencí v oblasti obchodování s lidmi, měření výsledků opatření na boj proti němu, včetně shromažďování statistických údajů v úzké spolupráci s příslušnými organizacemi občanské společnosti působícími v této oblasti, a podávání zpráv.
Článek 20
Koordinace strategie Unie proti obchodování s lidmi
S cílem přispět ke koordinované a konsolidované strategii Unie proti obchodování s lidmi členské státy usnadní činnost koordinátora pro boj proti obchodování s lidmi. Členské státy koordinátorovi zejména předávají informace uvedené v článku 19, aby mohl na jejich základě přispívat k podávání zpráv Komisí každé dva roky o pokroku dosaženém v oblasti boje proti obchodování s lidmi.
Článek 21
Nahrazení rámcového rozhodnutí 2002/629/SVV
Rámcové rozhodnutí 2002/629/SVV o boji proti obchodování s lidmi se nahrazuje ve vztahu k členským státům, které se účastní přijímání této směrnice, aniž jsou dotčeny povinnosti členských států týkající se lhůt pro provedení rámcového rozhodnutí ve vnitrostátním právu.
Ve vztahu k členským státům, které se účastní přijímání této směrnice, se odkazy na rámcové rozhodnutí 2002/629/SVV považují za odkazy na tuto směrnici.
Článek 22
Provedení
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 6. dubna 2013.
2. Členské státy předloží Komisi znění vnitrostátních právních předpisů, kterými ve svém vnitrostátním právu provádějí povinnosti, jež pro ně vyplývají z této směrnice.
3. Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
Článek 23
Podávání zpráv
1. Do 6. dubna 2015 předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu, ve které zhodnotí, do jaké míry členské státy přijaly opatření nezbytná k dosažení souladu s touto směrnicí, včetně popisu opatření uplatňovaných podle čl. 18 odst. 4, a případně připojí legislativní návrhy.
2. Do 6. dubna 2016 předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu, ve které vyhodnotí účinky stávajících vnitrostátních právních předpisů, které stanoví trestný čin využívání služeb, jež jsou předmětem vykořisťování v rámci obchodování s lidmi, na prevenci obchodování s lidmi, a případně připojí vhodné návrhy.
Článek 24
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dnem vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 25
Příjemci
Tato směrnice je určena členským státům v souladu se Smlouvami.
Ve Štrasburku dne 5. dubna 2011.
32011L0036
L 101/1
SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE
DIREKTIVA 2011/36/EU EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA
od 5. travnja 2011.
o sprečavanju i suzbijanju trgovanja ljudima i zaštiti njegovih žrtava te o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2002/629/PUP
EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 82. stavak 2. i članak 83. stavak 1.,
uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
uzimajući u obzir mišljenje Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora (1),
nakon savjetovanja s Odborom regija,
nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog akta nacionalnim parlamentima,
u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom (2),
budući da:
(1)
Trgovanje ljudima teško je kazneno djelo koje se često počini u okviru organiziranog kriminala, predstavlja teško kršenje temeljnih prava i izričito je zabranjeno Poveljom o temeljnim pravima Europske unije. Sprečavanje i suzbijanje trgovanja ljudima prioritet je za Uniju i države članice.
(2)
Ova je Direktiva dio globalnog djelovanja protiv trgovanja ljudima, koje uključuje djelovanje koje uključuju treće zemlje, kako je navedeno u „Dokumentu o mjerama za jačanje vanjske dimenzije Unije pri suzbijanju trgovanja ljudima; U smjeru globalnog djelovanja EU-a protiv trgovanja ljudima” koji je Vijeće odobrilo 30. studenoga 2009. U tom smislu treba djelovati u trećim zemljama podrijetla i zemljama prijevoza žrtava, s ciljem poboljšanja osviještenosti, smanjivanja bespomoćnosti, podrške i pomoći žrtvama, borbe protiv temeljnih uzroka trgovanja ljudima i podrške tim trećim zemljama u razvoju odgovarajućeg zakonodavstva o suzbijanju trgovanja ljudima.
(3)
Ovom se Direktivom priznaje posebnost trgovanja ljudima vezano za spol te da se ženama i muškarcima često trguje iz različitih razloga. Zbog toga mjere potpore i pomoći trebaju također uzimati u obzir spol, ako je to moguće. Poticajni i nepoticajni čimbenici mogu biti različiti ovisno o dotičnom sektoru, kao što je trgovanje ljudima u seksualnoj industriji ili radi iskorištavanja radne snage, primjerice u graditeljstvu, poljoprivrednom sektoru ili služenju u domaćinstvima.
(4)
Unija se obvezuje sprečavati i boriti se protiv trgovanja ljudima te štititi prava žrtava trgovanja ljudima. U tu svrhu su donijeti Okvirna odluka Vijeća 2002/629/PUP od 19. srpnja 2002. o suzbijanju trgovanja ljudima (3) i Plan EU-a o najboljim praksama, standardima i postupcima za suzbijanje i sprečavanje trgovanja ljudima (4). Nadalje, u Programu iz Stockholma - Otvorena i sigurna Europa koja služi i štiti građane (5), koji je usvojilo Europsko vijeće, daje se jasna prednost borbi protiv trgovanja ljudima. Treba predvidjeti i druge mjere, kao što su podrška razvoju općih zajedničkih pokazatelja Unije za otkrivanje žrtava trgovanja ljudima, putem razmjene najboljih praksi između svih odgovarajućih dionika, posebno javnih i privatnih socijalnih službi.
(5)
Tijela kaznenog progona država članica trebaju nastaviti surađivati s ciljem jačanja borbe protiv trgovanja ljudima. U tom smislu, bitna je bliska prekogranična suradnja, uključujući razmjenu informacija i najboljih praksi, kao i nastavljeni otvoreni dijalog između policijskih, pravosudnih i financijskih tijela država članica. Usklađivanje istraga i kaznenih progona u slučajevima trgovanja ljudima treba se olakšati pojačanom suradnjom s Europolom i Eurojustom, osnivanjem zajedničkih istražnih timova, kao i provedbom Okvirne odluke Vijeća 2009/948/PUP od 30. studenoga 2009. o sprečavanju i rješavanju sukoba nadležnosti u kaznenim postupcima (6).
(6)
Države članice trebaju poticati i blisko surađivati s organizacijama civilnog društva, uključujući s priznatim i aktivnim nevladinim udrugama na tom polju, radeći sa žrtvama trgovanja ljudima, posebno u inicijativama izrade politika, u kampanjama za obavješćivanje i podizanje svijesti, programima istraživanja i obrazovanja te u osposobljavanju, kao i nadzirući i ocjenjujući utjecaj mjera za suzbijanje trgovanja ljudima.
(7)
Ovom se Direktivom usvaja integrirani, holistički pristup borbi protiv trgovanja ljudima temeljen na ljudskim pravima, a prilikom njezine primjene potrebno je uzeti u obzir Direktivu Vijeća 2004/81/EZ od 29. travnja 2004. o dozvoli boravka izdanoj državljanima trećih zemalja koji su žrtve trgovine ljudima ili kojima je pružena pomoć da ilegalno imigriraju, a koji surađuju s nadležnim tijelima (7) i Direktivu 2009/52/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. o minimalnim standardima u vezi sankcija i mjera protiv poslodavaca državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (8). Glavni ciljevi ove Direktive su odlučnije sprečavanje, kazneni progon i zaštita pravâ žrtava. Ovom se Direktivom također usvaja kontekstualno razumijevanje različitih oblika trgovanja i cilj joj je osigurati da se za svaki oblik trgovanja poduzmu najučinkovitije mjere.
(8)
Djeca su bespomoćnija od odraslih i stoga su u većoj opasnosti da postanu žrtve trgovanja ljudima. U primjeni ove Direktive prvenstveno se moraju uzimati u obzir najbolji interesi djeteta, u skladu s Poveljom o temeljim pravima Europske unije i Konvencijom o pravima djeteta Ujedinjenih naroda iz 1989.
(9)
Protokol Ujedinjenih naroda iz 2000. za sprečavanje, suzbijanje i kažnjavanje trgovanja ljudima, posebno ženama i djecom, kojim se dopunjuje Konvencija Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminala, te Konvencija Vijeća Europa o mjerama protiv trgovanja ljudima iz 2005. predstavljaju odlučujuće korake u postupku poboljšanja međunarodne suradnje protiv trgovanja ljudima. Treba napomenuti da Konvencija Vijeća Europe sadrži mehanizam ocjenjivanja, koji čini skupina stručnjaka za mjere protiv trgovanja ljudima (GRETA) i Odbor stranaka. Usklađivanje između međunarodnih organizacija koje su nadležne za mjere protiv trgovanja ljudima potrebno je podupirati kako bi se izbjegli dvostruki napori.
(10)
Ovom se Direktivom ne dovodi u pitanje načelo nevraćanja u skladu s Konvencijom o statusu izbjeglica iz 1951. (Ženevska konvencija) te je u skladu s člankom 4. i člankom 19. stavkom 2. Povelje o temeljnim pravima Europske unije.
(11)
S ciljem poštivanja nedavnih razvoja u području trgovanja ljudima, ovom se Direktivom usvaja širi pojam definicije trgovanja ljudima od onoga iz Okvirne odluke 2002/629/PUP te su stoga u njoj sadržani dodatni oblici iskorištavanja. U smislu ove Direktive, prisilno prosjačenje treba se smatrati oblikom prisilnog rada ili služenja kako je definirano u Konvenciji ILO br. 29 iz 1930. o prisilnom ili obveznom radu. Stoga, iskorištavanje prosjačenja, uključujući korištenje ovisne osobe koja je žrtva trgovine za prosjačenje spada u opseg definicije trgovanja ljudima samo kada se pojavljuju svi elementi prisilnog rada ili služenja. U svjetlu odgovarajuće sudske prakse, valjanost svakog mogućeg pristanka na obavljanje takvog rada ili služenja treba se ocjenjivati u svakom pojedinačnom slučaju. Međutim, kada je u pitanju dijete, nikakav mogući pristanak ne bi se trebao smatrati valjanim. Izraz „iskorištavanje kaznenih djela” treba se smatrati iskorištavanjem osobe da počini, između ostalog, džeparenje, krađu u trgovinama, prodaju droge i druga slična djela koja podliježu kaznama i predstavljaju financijski dobitak. Definicijom se također pokriva trgovanje ljudima za potrebe odstranjivanja organa, što predstavlja tešku povredu ljudskog dostojanstva i fizičkog integriteta, kao i primjerice, druga ponašanja kao što je nezakonito posvajanje ili prisilni brak, u mjeri u kojoj ispunjavaju temeljne elemente trgovanja ljudima.
(12)
Razinom kazni u ovoj Direktivi odražava se sve veća zabrinutost država članica u pogledu razvoja pojave trgovanja ljudima. Iz tog razloga, u ovoj se Direktivi kao osnova koriste razine 3 i 4 zaključaka Vijeća od 24. i 25. travnja 2002. o pristupu u primjeni približavanja visine kazni. Kada je kazneno djelo počinjeno u posebnim okolnostima, primjerice protiv posebno bespomoćne žrtve, kazna treba biti stroža. U smislu ove Direktive, posebno bespomoćne osobe trebaju uključivati barem svu djecu. Drugi čimbenici koji se mogu uzimati u obzir prilikom ocjenjivanja bespomoćnosti žrtve uključuju, primjerice, spol, trudnoću, zdravstveno stanje i invalidnost. Kada je kazneno djelo posebno teško, na primjer kada je ugrožen život žrtve ili kada kazneno djelo uključuje teško nasilje kao mučenje, prisilno uzimanje droga/lijekova, silovanje ili druge teške oblike psihološkog, tjelesnog ili seksualnog nasilja, ili je na drugi način prouzročena teška šteta po žrtvu, to se također treba odražavati u strožoj kazni. Kada se na temelju ove Direktive upućuje na izručenje, takvo se upućivanje treba tumačiti u skladu s Okvirnom odlukom Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom nalogu na uhićenje i postupcima izručenja između država članica (9). Težina počinjenog kaznenog djela može se uzimati u obzir u okviru izvršenja kazne.
(13)
U suzbijanju trgovanja ljudima u potpunosti je potrebno upotrijebiti postojeće instrumente za oduzimanje i zapljenu imovine stečene kaznenim djelom, kao što je Konvencija Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminala i njezini protokoli, Konvencija Vijeća Europe iz 1990. o pranju novca, pretrazi, oduzimanju i zapljeni imovine stečene kaznenim djelom, Okvirna odluka Vijeća 2001/500/PUP od 26. lipnja 2001. o pranju novca, identifikaciji, praćenju, zamrzavanju, pljenidbi i oduzimanju imovine i imovinske koristi stečene kaznenim djelima (10) i Okvirna odluka Vijeća 2005/212/PUP d 24. veljače 2005. o oduzimanju imovinske koristi, sredstava i imovine pribavljene kaznenim djelom (11). Treba poticati korištenje oduzetih i zaplijenjenih sredstava i imovine stečenih kaznenim djelima iz ove Direktive za potporu pomoći i zaštitu žrtava, uključujući naknadu štete žrtvama, te aktivnosti prekograničnog kaznenog progona Unije za sprečavanje djelatnosti povezanih s trgovinom ljudima.
(14)
Žrtve trgovanja ljudima trebaju se, u skladu s temeljnim načelima pravnog sustava odgovarajućih država članica, zaštititi od kaznenog progona ili kažnjavanja za kaznena djela kao što su korištenje krivotvorenih isprava, ili kaznena djela na temelju zakonodavstva na području prostitucije ili imigracije, koja su bile prisiljene počiniti kao izravnu posljedicu što su bile žrtve trgovanja ljudima. Cilj takve zaštite je zaštita ljudskih prava žrtava, izbjegavanje daljnje viktimizacije i poticanje žrtava da svjedoče u kaznenim postupcima protiv počinitelja. Ta zaštita ne treba isključivati kazneni progon ili kažnjavanje za kaznena djela koja je osoba svojevoljno počinila ili u njima sudjelovala.
(15)
Kako bi se osigurao uspjeh istraga i kaznenih progona za kaznena djela trgovanja ljudima, njihovo pokretanje ne treba, u načelu, ovisiti o prijavi ili podnošenju prijave žrtve. Ako to zahtijeva vrsta kaznenog djela, treba dopustiti kazneni progon u dostatnom vremenskom razdoblju nakon punoljetnosti žrtve. Dužina dostatnog vremenskog razdoblja za kazneni progon treba se utvrditi u skladu s odgovarajućim nacionalnim pravom. Potrebno je odgovarajuće osposobljavanje službenika tijela kaznenog progona i tužitelja, posebno s ciljem jačanja međunarodnog kaznenog progona i pravosudne suradnje. Osobe odgovorne za istragu i kazneni progon takvih kaznenih djela također trebaju imati pristup istražnim alatima koji se koriste u slučajevima organiziranog kriminala ili u drugim slučajevima teških kaznenih djela. Takvi alati mogu uključivati prisluškivanje komunikacije, tajno praćenje uključujući elektronički nadzor, nadzor nad bankovnim računima i druge financijske istrage.
(16)
Kako bi se osigurao učinkoviti kazneni progon međunarodnih zločinačkih skupina koje imaju središte aktivnosti u državi članici i koje se bave trgovanjem ljudima u trećim zemljama, potrebno je utvrditi nadležnost za kaznena djela trgovanja ljudima ako je počinitelj državljanin te države članice i ako je kazneno djelo počinjeno izvan državnog područja te države članice. Slično tome, nadležnost se također može utvrditi ako počinitelj ima uobičajeno boravište u državi članici, žrtva je državljanin države članice ili ima uobičajeno boravište u državi članici, ili je kazneno djelo počinjeno u korist pravne osobe koja je osnovana na državnom području države članice, a kazneno djelo počinjeno je izvan državnog područja te države članice.
(17)
Dok se Direktivom 2004/81/EZ predviđa izdavanje boravišne dozvole žrtvama trgovanja ljudima koje su državljani trećih zemalja, a Direktivom 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravima građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodu kretanja i boravka na državnom području država članica (12) uređuje se ostvarivanje prava građana Unije i njihovih obitelji na slobodu kretanja i boravka na državnom području država članica, uključujući zaštitu od izgona, ovom se Direktivom uspostavljaju posebne zaštitne mjere za sve žrtve trgovanja ljudima. Slijedom toga, ovom se Direktivom ne uređuju uvjeti boravka žrtava trgovanja ljudima na državnom području država članica.
(18)
Žrtvama trgovanja ljudima potrebno je omogućiti učinkovito ostvarivanje njihovih prava. Stoga im treba biti na raspolaganju pomoć i potpora prije, tijekom i određeno vrijeme nakon okončanja kaznenog postupka. Države članice trebaju osigurati sredstva za pomoć i potporu žrtvama i za njihovu zaštitu. Osigurana pomoć i potpora trebaju barem uključivati najmanji skup mjera koje su potrebne da se žrtvi omogući oporavak i bijeg od trgovaca ljudima. Prilikom praktične primjene takvih mjera trebaju se, na temelju pojedinačne ocjene provedene u skladu s nacionalnim postupcima, uzeti u obzir okolnosti, kulturne prilike i potrebe dotične osobe. Osobi se treba ponuditi pomoć i potpora čim postoji opravdana sumnja da su on ili ona biti predmet trgovanja ljudima te bez obzira na njihovu spremnost da budu svjedoci. U slučajevima kada žrtva nema zakonito boravište u dotičnoj državi članici, pomoć i potpora trebaju se pružiti bezuvjetno najmanje tijekom vremena koje je ostavljeno za razmišljanje. Ako se nakon završetka postupka utvrđivanja identiteta ili nakon isteka vremena ostavljenog za razmišljanje smatra da žrtva ne ispunjava uvjete za izdavanje boravišne dozvole ili nema na drugi način zakonit boravak u toj državi članici ili je žrtva napustila državno područje te države članice, dotična država članica nije obvezan nastaviti pružati pomoć i potporu toj osobi na temelju ove Direktive. Ako je potrebno, pomoć i potpora trebaju se nastaviti za odgovarajuće razdoblje nakon završetka kaznenog postupka, primjerice ako je u tijeku liječenje zbog teških fizičkih ili psiholoških posljedica zločina, ili ako je žrtva u opasnosti zbog svojih izjava u tom kaznenom postupku.
(19)
U Okvirnoj odluci Vijeća 2001/220/PUP od 15. ožujka 2001. o statusu žrtava u kaznenim postupcima (13) utvrđuje se niz prava žrtava u kaznenim postupcima, uključujući pravo na zaštitu i odštetu. Nadalje, žrtvama trgovanja ljudima bez odgode se treba omogućiti pristup pravnom savjetovanju i, u skladu s ulogom žrtava u odgovarajućim pravosudnim sustavima, pravnom zastupanju, uključujući za potrebe traženje odštete. Takvo pravno savjetovanje i zastupanje također mogu pružiti nadležna tijela za potrebe zahtjeva za naknadu štete od države. Svrha pravnog savjetovanja je omogućiti žrtvama da budu upućene i da dobiju savjete o različitim mogućnostima koje su im na raspolaganju. Pravno savjetovanje treba pružati osoba koja po izobrazbi nije nužno pravnik, ali je odgovarajuće osposobljena. Pravno savjetovanje i, u skladu s položajem žrtve u odgovarajućim pravnim sustavima, pravno zastupanje trebaju se pružati besplatno, barem onda kada žrtva nema dovoljno financijskih sredstava, te u skladu s unutarnjim postupcima država članica. Budući da posebno za djecu žrtve nije vjerojatno da imaju takve izvore, pravno savjetovanje i zastupanje treba u praksi biti za njih besplatno. Osim toga, na temelju pojedinačne ocjene rizika koja se provodi u skladu s nacionalnim postupcima, žrtve trebaju biti zaštićene od osvete, zastrašivanja i od opasnosti da se njima ponovno trguje.
(20)
Žrtve trgovanja ljudima koje su pretrpjele zlostavljanje i ponižavanje što trgovanje ljudima općenito predstavlja, kao što su seksualno iskorištavanje, silovanje, postupanje kao prema robovima ili odstranjivanje organa, trebaju se zaštititi od sekundarne viktimizacije i daljnjih trauma tijekom kaznenog postupka. Treba izbjegavati nepotrebno ponavljanje ispitivanja tijekom istrage, kaznenog progona i suđenja, primjerice, prema potrebi, tako da se u najkraćem mogućem roku u postupku prikazuju video zapisi tih ispitivanja. S tim ciljem žrtve trgovanja ljudima trebaju tijekom istrage i kaznenog postupka imati tretman koji je primjeren njihovim pojedinačnim potrebama. Prilikom ocjene njihovih pojedinačnih potreba treba uzeti u obzir okolnosti kao što su njihova dob, jesu li trudne, njihovo zdravlje, invalidnost koju eventualno imaju te fizičke i psihološke posljedice kaznenog djela kojem je žrtva bila izložena. O tome hoće li se i na koji način postupati odlučuje se u skladu s razlozima utvrđenim nacionalnim pravom, pravilima sudske diskrecije, praksom i smjernicama za svaki pojedinačni slučaj.
(21)
Mjere pomoći i podrške trebaju se pružati žrtvama na temelju suglasnosti i informiranosti. Stoga žrtve trebaju biti informirane o važnim vidovima tih mjera te se one ne smiju nametati žrtvama. Ako žrtva odbije pomoć ili podršku, nadležna tijela dotične države članice nisu obvezna pružiti žrtvi alternativne mjere.
(22)
Pored mjera koje su na raspolaganju svim žrtvama trgovanja ljudima, države članice trebaju osigurati posebnu pomoć, podršku i zaštitne mjere za djecu koja su žrtve. Te se mjere trebaju osigurati uz poštivanje najboljih interesa djeteta i u skladu s Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima djeteta iz 1989. Ako se dob osobe koja je žrtva trgovanja ljudima ne može utvrditi, a postoje razlozi za vjerovanje da je mlađa od 18 godina, za tu se osobu pretpostavlja da je dijete i ona bez dogode prima pomoć, podršku i zaštitu. Mjere pomoći i podrške za djecu koja su žrtve trebaju se usredotočiti na njihov fizički i psiho-socijalni oporavak te na trajno rješenje za dotičnu osobu. Pristup obrazovanju pomogao bi djetetu da se reintegrira u društvo. Budući da su djeca koja su žrtve trgovanja ljudima posebno bespomoćna, trebaju biti dostupne dodatne zaštite mjere koje će ih štititi tijekom ispitivanja koje je sastavni dio kaznene istrage i postupka.
(23)
Posebna se pažnja treba posvetiti djeci bez pratnje koja su žrtve trgovanja ljudima budući da im je potrebna posebna pomoć i potpora zbog njihovog stanja posebne bespomoćnosti. Od trenutka identificiranja djeteta bez pratnje koje je žrtva trgovanja ljudima pa do pronalaska trajnog rješenja, države članice trebaju primjenjivati mjere za prihvat koje odgovaraju potrebama djece i trebaju osiguravati da se primjenjuju odgovarajuća postupovna jamstva. Trebaju se poduzeti potrebne mjere kako bi se osiguralo da se, prema potrebi, zbog zaštite najboljih interesa maloljetnika imenuju skrbnik i/ili zastupnik. Odluka o budućnosti svakog djeteta bez pratnje koje je žrtva treba se donijeti u najkraćem mogućem roku s ciljem pronalaženja trajnih rješenja na temelju pojedinačne procjene najboljih interesa djeteta, što treba imati prvenstvo. Trajno rješenje može biti povratak ili reintegracija u zemlju podrijetla ili zemlju povratka, integracija u društvo zemlje domaćina, priznavanje statusa međunarodne zaštite ili drugog statusa u skladu s nacionalnim pravom država članica.
(24)
Kada se, u skladu u ovom Direktivom, trebaju imenovati skrbnik i/ili zastupnik za dijete, te se uloge mogu spojiti u jednoj osobi ili pravnoj osobi, instituciji ili tijelu.
(25)
Države članice trebaju uspostaviti i/ili ojačati politike sprečavanja trgovanja ljudima, uključujući mjere za smanjenje i odvraćanje zahtjeva svih oblika iskorištavanja, i mjere za smanjenje opasnosti da ljudi postanu žrtve trgovanja ljudima, pomoću istraživanja, uključujući novih oblika trgovanja ljudima, informiranja, podizanja svijesti i obrazovanja. U takvim inicijativama države članice trebaju usvojiti vidik spolova i pristup koji se temelji na pravima djeteta. Službenici koji se pri radu mogu susretati sa žrtvama ili potencijalnim žrtvama trgovanja ljudima trebaju imati odgovarajuću izobrazbu kako bi prepoznali i radili s takvim žrtvama. Tu obvezu izobrazbe treba promicati za članove sljedećih kategorija kada je vjerojatno da će doći u kontakt sa žrtvama: policajci, granični policajci, službenici za imigraciju, državni odvjetnici, odvjetnici, suci i zaposlenici na sudovima, inspektori rada, zaposlenici u socijalni službama, službama za djecu i zdravstvu te konzularno osoblje, ali mogu, ovisno o lokalnim okolnostima, također biti uključene druge skupine javnih službenika za koje je vjerojatno da će se susresti sa žrtvama trgovanja ljudima u svom poslu.
(26)
Direktivom 2009/52/EZ predviđaju se sankcije za poslodavce koji zapošljavaju državljane trećih zemalja koji imaju nezakonit boravak ako ti poslodavci nisu optuženi ili osuđeni za trgovanje ljudima, iako koriste rad ili usluge od osoba za koje znaju da su žrtve trgovanja ljudima. Osim toga, države članice trebaju uzeti u obzir mogućnost nametanja sankcija korisnicima svih usluga od žrtava koji znaju da je ta osoba žrtva trgovanja ljudima. Takvom daljnjom kriminalizacijom može se pokriti postupanje poslodavaca koji zapošljavaju državljane trećih zemalja koji zakonito borave i građane Unije, kao i korisnike seksualnih usluga od bilo koje osobe koja je žrtva trgovanja ljudima, neovisno o njihovoj nacionalnosti.
(27)
Države članice trebaju uspostaviti nacionalne sustave nadzora kao što su nacionalni izvjestitelji ili odgovarajući mehanizmi, na način koji one smatraju odgovarajućim u skladu s njihovom unutarnjom organizacijom te uzimajući u obzir potrebu za minimalnom strukturom s utvrđenim zadacima, a radi ocjenjivanja trendova u trgovanju ljudima, prikupljanja statističkih podataka, mjerenja rezultata akcija suzbijanja trgovanja ljudima i redovnog izvješćivanja. Takvi nacionalni izvjestitelji ili odgovarajući mehanizmi već su dio neformalne mreže Unije, uspostavljene Zaključcima Vijeća o uspostavi neformalne mreže EU-a nacionalnih izvjestitelja ili odgovarajućih mehanizama o trgovanju ljudima od 4. lipnja 2009. Koordinator za suzbijanje trgovanja ljudima sudjelovao bi u radu te Mreže, koji pruža Uniji i državama članicama objektivne, vjerodostojne, usporedive i najnovije strateške informacije na području trgovanja ljudima te razmjenjuje iskustva i nabolje prakse u području sprečavanja i suzbijanja trgovanja ljudima na razini Unije. Europski parlament treba imati pravo sudjelovati u zajedničkim aktivnostima nacionalnih izvjestitelja ili odgovarajućih mehanizama.
(28)
Radi ocjenjivanja rezultatâ suzbijanja trgovanja ljudima, Unija treba nastaviti razvijati svoj rad na metodologijama i načinima prikupljanja podataka radi dobivanja usporedivih statističkih podataka.
(29)
U svjetlu Programa iz Stockholma i s ciljem razvoja usklađene strategije Unije protiv trgovanja ljudima radi daljnjeg jačanja obveze i učinjenih napora od strane Unije i država članica u sprečavanju i suzbijanju takvog trgovanja, države članice trebaju olakšati zadatke koordinatora za suzbijanje trgovanja ljudima, koji mogu, primjerice, uključivati poboljšanje usklađivanja i povezanosti, izbjegavanje dvostrukog napora, između institucija Unije i agencija te država članica i međunarodnih sudionika, doprinos razvoju postojećih ili novih politika i strategija Unije u vezi borbe protiv trgovanja ljudima ili izvješćivanja institucija Unije.
(30)
Cilj ove Direktive je izmijeniti i proširiti odredbe Okvirne odluke 2002/629/PUP. Budući da se trebaju učiniti mnogobrojne i važne izmjene, Okvirnu odluku treba zbog jasnoće u potpunosti zamijeniti u pogledu država članica koje sudjeluju u donošenju ove Direktive.
(31)
U skladu s točkom 34. Međuinstitucionalnog sporazuma o boljoj izradi zakona (14), države članice potiču se da za sebe i u interesu Unije izrade svoje vlastite tablice koje će, u mjeri u kojoj je to moguće, prikazivati vezu između ove Direktive i prenesenih mjera te ih objaviti.
(32)
Budući da cilj ove Direktive, naime borba protiv trgovanja ljudima, ne mogu dostatno ostvariti države članice, nego ih se zbog opsega i učinaka djelovanja može na bolji način ostvariti na razini Unije, Unija može usvojiti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti određenim u članku 5. Ugovora o Europskoj uniji. U skladu s načelom proporcionalnosti određenim u tom članku, ova Direktiva ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tog cilja.
(33)
Ovom se Direktivom poštuju temelja prava i načela koja su posebno priznata Poveljom o temeljnim pravima Europske unije, a posebno ljudsko dostojanstvo, zabranu ropstva, prisilnog rada i trgovanja ljudima, zabranu mučenja i nehumanog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja, prava djeteta, pravo na slobodu i sigurnost, slobodu izražavanja i informiranja, zaštitu osobnih podataka, pravo na učinkovita pravna sredstva i na pravično suđenje te načela zakonitosti i razmjernosti kaznenih djela i kazni. Ovom se Direktivom posebno nastoji osigurati puno poštivanje tih prava i načela i mora se provoditi na odgovarajući način.
(34)
U skladu s člankom 3. Protokola o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Irska je obavijestila da želi sudjelovati u donošenju i primjeni ove Direktive.
(35)
U skladu s člancima 1. i 2. Protokola o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen uz Ugovor o Europskoj uniji i Ugovor o funkcioniranju Europske unije, i ne dovodeći u pitanje članak 4. tog Protokola, Ujedinjena Kraljevina ne sudjeluje u donošenju ove Direktive, nije njom vezana niti se ona na nju primjenjuje.
(36)
U skladu s člancima 1. i 2. Protokola o stajalištu Danske koji je priložen uz Ugovor o Europskoj uniji i Ugovor o funkcioniranju Europske unije, Danska ne sudjeluje u donošenju ove Direktive, nije njom vezana niti se ona na nju primjenjuje,
DONIJELI SU OVU DIREKTIVU:
Članak 1.
Predmet
Ovom se Direktiva uspostavljaju minimalna pravila u pogledu definiranja kaznenih djela i kazni u području trgovanja ljudima. Njom se također uvode zajedničke odredbe, uzimajući u obzir pitanje spolova, radi jačanja sprečavanja ovog kaznenog djela i zaštite žrtava trgovanja ljudima.
Članak 2.
Kaznena djela koja se odnose na trgovanje ljudima
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da su sljedeća namjerna djela kažnjiva:
vrbovanje, prijevoz, prevođenje, skrivanje ili primanje osoba, uključujući razmjenu ili prijenos kontrole nad tim osobama, korištenjem prijetnje, sile ili nekog drugog oblika prisile, otmicom, obmanom, prijevarom, zloporabom ovlasti ili položaja bespomoćnosti, davanjem ili primanjem plaćanja ili koristi da bi se postigla privola osobe koja ima kontrolu nad drugom osobom, a u svrhu izrabljivanja.
2. Položaj bespomoćnosti znači stanje u kojem dotična osoba nema drugu stvarnu ili prihvatljivu mogućnosti, osim da se podvrgne zlouporabi kojoj je izložena.
3. Iskorištavanje uključuje najmanje iskorištavanje prostitucije drugih ili druge oblike seksualnog iskorištavanja, prisilni rad ili usluge, uključujući prošenje, ropstvo ili radnje slične ropstvu, služenje ili iskorištavanje kaznenih djela ili odstranjivanje organa.
4. Pristanak žrtve trgovanja ljudima na iskorištavanje, namjerno ili stvarno, ne uzima se u obzir kada su korištene bilo koje radnje navedene u stavku 1.
5. Kada postupanje iz stavka 1. uključuje dijete, ono se smatra kaznenim djelom trgovanja ljudima i kada nije korištena niti jedna radnja navedena u stavku 1.
6. U smislu ove Direktive „dijete” je bilo koja osoba mlađa od 18 godina.
Članak 3.
Poticanje, pomaganje, supočiniteljstvo i pokušaj
Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da je poticanje, pomaganje, supočiniteljstvo ili pokušaj počinjenja kaznenog djela iz članka 2. kažnjivo.
Članak 4.
Kazne
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da je kazneno djelo iz članka 2. kažnjivo kaznom zatvora u maksimalnom trajanju koje ne može biti kraće od pet godina.
2. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da je kazneno djelo iz članka 2. kažnjivo kaznom zatvora u maksimalnom trajanju koje ne može biti kraće od 10 godina, kada je to kazneno djelo:
(a)
počinjeno nad žrtvom koja je bila izuzetno bespomoćna, što, u smislu ove Direktive, uključuje najmanje djecu žrtve;
(b)
počinjeno u okviru zločinačke organizacije u smislu Okvirne odluke Vijeća 2008/841/PUP od 24. listopada 2008. o borbi protiv organiziranog kriminala (15);
(c)
namjerno ili iz grube nepažnje ugrožen život žrtve; ili
(d)
počinjeno uz uporabu teškog nasilja ili je imalo za posljedicu posebno tešku štetu žrtve.
3. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se činjenica da su kazneno djelo iz članka 2. počinili javni službenici u obavljanju njihovih zadaća smatra otežavajućom okolnošću.
4. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da je kazneno djelo iz članka 3. kažnjivo učinkovitim, razmjernim i odvraćajućim kaznama, koje mogu imati za posljedicu izručenje.
Članak 5.
Odgovornost pravnih osoba
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da pravne osobe mogu odgovarati za kaznena djela iz članaka 2. i 3. koja su počinjena u njihovu korist od strane bilo koje osobe koja je djelovala samostalno ili kao dio tijela te pravne osobe, koja ima vodeći položaj unutar te pravne osobe, a temelji se na:
(a)
ovlaštenju za zastupanje te pravne osobe;
(b)
ovlaštenju za donošenje odluke u ime te pravne osobe;
(c)
ovlaštenju za provođenje nadzora unutar te pravne osobe.
2. Države članice također osiguravaju da pravna osoba može odgovarati za slučajeve kada je nedostatak nadzora ili kontrole osobe iz stavka 1. omogućio da za korist te pravne osobe njoj podređena osoba počini kaznena djela iz članaka 2. i 3.
3. Odgovornost pravne osobe sukladno odredbama stavaka 1. i 2. ne isključuje mogućnost pokretanja kaznenog postupka protiv fizičkih osoba koje su počinitelji, poticatelji ili supočinitelji kaznenih djela iz članaka 2. i 3.
4. U smislu ove Direktive, „pravna osoba” znači bilo koji subjekt koji ima pravnu osobnost prema primjenjivom pravu, osim državnih ili javnih tijela koja izvršavaju državne ovlasti i međunarodnih javnih organizacija.
Članak 6.
Sankcije za pravne osobe
Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se na pravnu osobu, koja se smatra odgovornom sukladno članku 5. stavcima 1. ili 2., primijene učinkovite, razmjerne i odvraćajuće sankcije, koje uključuju kaznene ili nekaznene novčane kazne, a mogu uključivati i druge sankcije kao što su:
(a)
izuzeće prava na državne naknade ili potpore;
(b)
privremena ili trajna zabrana obavljanja gospodarskih djelatnosti;
(c)
uspostavljanje sudskog nadzora;
(d)
sudski nalog za likvidaciju;
(e)
privremeno ili trajno zatvaranje poslovnih prostorija koje su korištene za počinjenje kaznenog djela.
Članak 7.
Oduzimanje i zapljena
Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da su njihova nadležna tijela ovlaštena oduzeti i zaplijeniti predmete i imovinsku korist ostvarenu kaznenim djelima iz članaka 2. i 3.
Članak 8.
Negonjenje ili neprimjena kazni za žrtve
Države članice, u skladu s temeljnim načelima svojih pravnih sustava, poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da su nadležna državna tijela ovlaštena ne goniti ili određivati kazne žrtvama trgovanja ljudima za svoju uključenost u kaznena djela koja su bile prisiljene počiniti kao neposrednu posljedicu toga što su bile žrtve bilo kojeg djela iz članka 2.
Članak 9.
Istraga i progon
1. Države članice osiguravaju da istraga ili progon kaznenih djela iz članaka 2. i 3. ne ovise o prijavi ili optužbi žrtve i da se kazneni postupak može nastaviti i ako je žrtva povukla svoju izjavu.
2. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi omogućile progon kaznenog djela iz članaka 2. i 3. u odgovarajućem vremenskom razdoblju do punoljetnosti žrtve, ako to zahtijeva vrsta kaznenog djela.
3. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi omogućile da osobe, jedinice ili službe odgovorne za istragu ili progon kaznenih djela iz članaka 2. i 3. budu odgovarajuće osposobljene.
4. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da su osobama, jedinicama ili službama odgovornima za istragu i progon kaznenih djela iz članaka 2. i 3. dostupna učinkovita istražna sredstva poput onih koja se koriste u organiziranom kriminalu ili u drugim slučajevima teških kaznenih djela.
Članak 10.
Nadležnost
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi uspostavile svoju nadležnost nad kaznenim djelima iz članaka 2. i 3. kada je:
(a)
kazneno djelo počinjeno u cijelosti ili djelomice na njihovom državnom području; ili
(b)
počinitelj je njihov državljanin.
2. Država članica obavješćuje Komisiju kada odluči uspostaviti daljnju nadležnost nad kaznenim djelima iz članaka 2. i 3. koja su počinjena izvan njezinog državnog područja, između ostalog, ako je:
(a)
kazneno djelo počinjeno protiv nekog njezinog državljanina ili osobe koja ima uobičajeno boravište na njezinom državnom području;
(b)
kazneno djelo počinjeno u korist pravne osobe sa sjedištem na njezinom državnom području; ili
(c)
počinitelj ima uobičajeno boravište na njezinom državnom području.
3. Za progon kaznenih djela iz članaka 2. i 3. počinjenih izvan državnog područja dotične države članice, svaka država članica u slučajevima iz točke (b) stavka 1. mora, a u slučajevima iz stavka 2. može poduzeti potrebne mjere kako bi osigurala da njezina nadležnost ne podliježe sljedećim uvjetima:
(a)
djela se smatraju kaznenim djelom u mjestu gdje su počinjena; ili
(b)
progon se može pokrenuti samo na temelju prijave žrtve u mjestu počinjenja kaznenog djela, ili odricanjem nadležnosti države u kojoj je djelo počinjeno.
Članak 11.
Pomoć i podrška žrtvama trgovanja ljudima
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale pružanje pomoći i podrške žrtvama prije, tijekom i odgovarajuće vremensko razdoblje nakon završetka kaznenog postupka kako bi im omoguće da ostvare prava određena u Okvirnoj odluci 2001/220/PUP i u ovoj Direktivi.
2. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da osoba primi pomoć i podršku čim nadležna tijela imaju utemeljenu sumnju da je osoba možda bila žrtva bilo kojeg kaznenog djela iz članaka 2. i 3.
3. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se pomoć i podrška žrtvi ne uvjetuju žrtvinom spremnošću da surađuje u kaznenoj istrazi, progonu ili suđenju, ne dovodeći u pitanje Direktivu 2004/81/EZ ili slična nacionalna pravila.
4. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi uspostavile odgovarajuće mehanizme s ciljem ranog otkrivanja žrtava, pomoći i podrške žrtvama u suradnji s odgovarajućim organizacijama za potporu žrtvama.
5. Mjere pomoći i podrške iz stavaka 1. i 2. pružaju se na temelju suglasnosti i informiranosti te uključuju najmanje životne standarde kojima se žrtvama može osigurati uzdržavanje mjerama kao što su pružanje odgovarajućeg i sigurnog smještaja i materijalne pomoći, kao i potrebnog medicinskog liječenja uključujući psihološku pomoć, savjetovanje i informiranje te, prema potrebi, prevođenje i tumačenje.
6. Informacije iz stavka 5. pokrivaju, prema potrebi, informacije o razdoblju za razmišljanje i oporavak sukladno Direktivi 2004/81/EZ te informacije o mogućnostima dobivanja međunarodne zaštite sukladno Oduci Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili kao osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita i o sadržaju dodijeljene zaštite (16) i Direktivi Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim standardima koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (17) ili sukladno drugim međunarodnim instrumentima ili drugim sličnim nacionalnim pravilima.
7. Države članice skrbe za žrtve s posebnim potrebama, ako takve potrebe postoje, posebno ako su posljedica trudnoće, njihovog zdravstvenog stanja, invalidnosti, duševnih ili psihičkih smetnji ili teških oblika psihološkog, fizičkog ili seksualnog nasilja koji su pretrpjele.
Članak 12.
Zaštita žrtava trgovanja ljudima u kaznenoj istrazi i postupku
1. Mjere zaštite iz ovog članka primjenjuju se pored prava određenih u Okvirnoj odluci 2001/220/PUP.
2. Države članice osiguravaju da žrtve trgovanja ljudima bez odgode imaju pristup pravnom savjetovanju i, u skladu sa statusom žrtava u odgovarajućem pravosudnom sustavu, na pravno zastupanje, uključujući za potrebe zahtjeva za naknadu štete. Pravno savjetovanje i zastupanje je besplatno ako žrtva nema dostatnih financijskih sredstava.
3. Države članice osiguravaju da žrtve trgovanja ljudima dobiju odgovarajuću zaštitu na temelju pojedinačne procjene rizika, između ostalog, pristupom programima zaštite svjedoka ili drugim sličnim mjerama, prema potrebi i u skladu s razlozima koji su utvrđeni u nacionalnom pravu ili postupku.
4. Ne dovodeći u pitanje pravo na obranu i u skladu s pojedinačnom ocjenom nadležnih tijela osobnih okolnosti žrtve, države članice osiguravaju da žrtve trgovanja ljudima dobiju poseban tretman s ciljem sprečavanja sekundarne viktimizacije izbjegavanjem, u mjeri u kojoj je to moguće i u skladu s razlozima koji su utvrđeni u nacionalnom pravu te s pravilima o sudskoj diskreciji, praksi i smjernicama, sljedećeg:
(a)
nepotrebnog ponavljanja razgovora tijekom istrage, progona ili suđenja;
(b)
vizualnog kontakta žrtava i okrivljenika uključujući tijekom davanja iskaza kao što je razgovor i unakrsno ispitivanje, odgovarajućim sredstvima uključujući korištenje odgovarajućih komunikacijskih tehnologija;
(c)
davanja iskaza na javnoj raspravi; i
(d)
nepotrebnog ispitivanja u pogledu privatnog života žrtve.
Članak 13.
Opće odredbe o mjerama pomoći, podrške i zaštite za djecu žrtve trgovanja ljudima
1. Djeci koja su žrtve trgovanja ljudima pružaju se pomoć, podrška i zaštita. U primjeni ove Direktive primarna su skrb najbolji interesi djeteta.
2. Kada nije moguće utvrditi dob osobe koja je žrtva trgovanja ljudima, a postoje razlozi za vjerovanje da je osoba dijete, države članice osiguravaju da se osoba smatra djetetom kako bi dobila neposredni pristup pomoći, podršci i zaštiti u skladu s člancima 14. i 15.
Članak 14.
Pomoć i podrška djeci žrtvama
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se poduzmu posebne kratkoročne i dugoročne mjere za pomoć i podršku djeci koja su žrtve trgovanja ljudima u njihovom fizičkom i psiho-socijalnom oporavku, nakon pojedinačne ocjene posebnih okolnosti svakog pojedinačnog djeteta žrtve, uzimajući u obzir mišljenja djeteta, potrebe i zabrinutosti s ciljem pronalaženja trajnog rješenja za dijete. Države članice u skladu sa svojim nacionalnim pravom u razumnom roku osiguravaju pristup obrazovanju djeci koja su žrtve i djeci žrtava kojima je pružena pomoć i podrška u skladu s člankom 11.
2. Države članice imenuju skrbnika ili zastupnika za dijete koje je žrtva trgovanja ljudima od trenutka kada tijela otkriju dijete ako su, prema nacionalnom pravu, nositelji roditeljske odgovornosti zbog sukoba interesa između njih i djeteta žrtve spriječeni od osiguravanja najboljeg interesa djeteta i/ili od njegovog zastupanja.
3. Države članice poduzimaju mjere, ako je potrebno i moguće, za pružanje pomoći i podrške obiteljima djeteta koje je žrtve trgovanja ljudima ako je obitelj na državnom području države članice. Posebno, ako je potrebno i moguće, države članice primjenjuju članak 4. Okvirne odluke 2001/220/PUP na obitelj.
4. Ovaj se članak primjenjuje ne dovodeći u pitanje članak 11.
Članak 15.
Zaštita djece žrtvama trgovanja ljudima u kaznenim istragama i postupcima
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da u kaznenim istragama i postupcima, u skladu sa statusom žrtava u odgovarajućem pravosudnom sustavu, nadležna tijela imenuju zastupnika za dijete koje je žrtva trgovanja ljudima ako su, prema nacionalnom pravu, nositelji roditeljske odgovornosti spriječeni od zastupanja djeteta zbog sukoba interesa između njih i djeteta žrtve.
2. Države članice u skladu sa statusom žrtava u odgovarajućem pravosudnom sustavu osiguravaju da djeca koja su žrtve bez dogode imaju pristup besplatnom pravnom savjetovanju i besplatnom pravnom zastupanju, uključujući za potrebe odštetnog zahtjeva, osim ako imaju dovoljno financijskih sredstava.
3. Ne dovodeći u pitanje prava na obranu, države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se u kaznenim istragama i postupcima u pogledu bilo kojeg kaznenog djela iz članaka 2. i 3.:
(a)
razgovori s djetetom žrtvom obavljaju bez neopravdanih kašnjenja nakon što su o činjenicama obaviještena nadležna tijela;
(b)
razgovori s djetetom žrtvom obavljaju, prema potrebi, u prostorijama koje su određene ili prilagođene za tu svrhu;
(c)
razgovore s djetetom žrtvom provode, prema potrebi, stručnjaci koji su za to obučeni;
(d)
iste osobe, ako je moguće i prema potrebi, provode sve razgovore s djetetom žrtvom;
(e)
broj razgovara je što je moguće više ograničen i razgovori se provode samo ako su nužno potrebni za potrebe kaznenih istraga i postupaka;
(f)
dijete žrtva može biti u pratnji zastupnika ili, prema potrebi, odrasle osobu izboru djeteta, osim ako je donesena obrazložena odluka koja je tome suprotna.
4. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se u kaznenim istragama u pogledu bilo kojeg kaznenog djela iz članaka 2. i 3. svi razgovori s djetetom žrtvom ili, prema potrebi, s djetetom svjedokom, mogu bilježiti video zapisom i da se takvi video zapisi razgovora mogu koristiti kao dokaz u kaznenom postupku pred sudom, u skladu s pravilima na temelju njihovih nacionalnih prava.
5. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se u kaznenom postupku pred sudom u vezi bilo kojeg kaznenog djela iz članaka 2. i 3. može naložiti:
(a)
da se saslušanje odvija bez prisutnosti javnosti; i
(b)
da se dijete žrtva sasluša u sudnici, a da ne mora biti fizički prisutno, posebno korištenjem odgovarajućih komunikacijskih tehnologija.
6. Ovaj se članak primjenjuje ne dovodeći u pitanje članak 12.
Članak 16.
Pomoć, podrška i zaštita djece bez pratnje koja su žrtve trgovanja ljudima
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se poduzimaju posebne mjere radi pomoći i podrške djeci žrtvama trgovanja ljudima, kako je navedeno u članku 14. stavku 1., uzimajući u obzir osobne i posebne okolnosti djeteta bez pratnje koje je žrtva.
2. Države članice poduzimaju potrebne mjere s ciljem pronalaženja trajnog rješenja na temelju pojedinačne ocjene najboljih interesa djeteta.
3. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se, prema potrebi, imenuje skrbnik djeteta bez pratnje koje je žrtva trgovanja ljudima.
4. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da u kaznenim istragama i postupcima, u skladu sa statusom žrtava u odgovarajućem pravosudnom sustavu, nadležna tijela imenuju zastupnika ako je dijete bez pratnje ili odvojeno od svoje obitelji.
5. Ovaj se članak primjenjuje ne dovodeći u pitanje članke 14. i 15.
Članak 17.
Naknada štete žrtvama
Države članice osiguravaju da žrtve trgovanja ljudima imaju pristup postojećim mehanizmima naknade štete žrtvama namjernih nasilnih kaznenih djela.
Članak 18.
Sprečavanje
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere, kao što su obrazovanje i osposobljavanje, kako bi odvraćale i smanjile potrebu koja prati sve oblike iskorištavanja povezane s trgovanjem ljudima.
2. Države članice poduzimaju potrebne mjere, uključujući preko interneta, kao što su informacijske kampanje i kampanje za podizanje svijesti, programi za istraživanje i obrazovanje, prema potrebi u suradnji s odgovarajućim organizacijama civilnog društva i drugim dionicima, koji nastoje podizati svijet i smanjiti opasnost da ljudi, a posebno djeca, postanu žrtve trgovanja ljudima.
3. Države članice promiču redovito osposobljavanje službenika koji će vjerojatno dolaziti u kontakt sa žrtvama ili potencijalnim žrtvama trgovanja ljudima, uključujući policajce na terenu, s ciljem da ih se osposobi da prepoznaju i rade sa žrtvama i potencijalnim žrtvama trgovanja ljudima.
4. Kako bi se odvraćanjem doprinijelo učinkovitijem sprečavanju i suzbijanju trgovanja ljudima, države članice razmatraju poduzimanje mjera kako bi se kao kazneno djelo kažnjavalo korištenje usluga čiji je predmet iskorištavanje iz članka 2., uz znanje da je osoba žrtva kaznenog djela iz članka 2.
Članak 19.
Nacionalni izvjestitelji ili jednakovrijedni mehanizmi
Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi uspostavile nacionalne izvjestitelje ili jednakovrijedne mehanizme. Zadaće takvih mehanizama uključuju provođenje ocjenjivanja trendova u trgovanju ljudima, mjerenje rezultata suzbijanja trgovanja ljudima, uključujući prikupljanje statističkih podataka u bliskoj suradnji s odgovarajućim organizacijama civilnog društva koje su aktivne na tom području te izvješćivanje.
Članak 20.
Koordinacija strategije Unije protiv trgovanja ljudima
S ciljem doprinosa koordiniranoj i konsolidiranoj strategiji Unije protiv trgovanja ljudima, države članice olakšavaju zadaće koordinatora za suzbijanje trgovanja ljudima (ATC). Posebno, države članice prenose ATC-u informacije iz članka 19., na temelju kojih ATC doprinosi izvješćivanju koje Komisija provodi svake dvije godine o napretku ostvarenom u borbi protiv trgovanja ljudima.
Članak 21.
Zamjena Okvirne odluke 2002/629/PUP
Okvirna odluka 2002/629/PUP o suzbijanju trgovanja ljudima zamjenjuje se u pogledu država članica koje sudjeluju u donošenju ove Direktive, ne dovodeći u pitanje obveze država članica u pogledu rokova za prenošenje Okvirne odluke u nacionalno pravo.
U pogledu država članica koje sudjeluju u donošenju ove Direktive, upućivanja na Okvirnu odluku 2002/629/PUP smatraju se upućivanjima na ovu Direktivu.
Članak 22.
Prenošenje
1. Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom do 6. travnja 2013.
2. Države članice dostavljaju Komisiji tekst odredaba kojima se u njihovo nacionalno pravo prenose obveze koje im se nameću na temelju ove Direktive.
3. Kada države članice donose ove mjere, te mjere prilikom njihove službene objave sadržavaju uputu na ovu Direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine tog upućivanja određuju države članice.
Članak 23.
Izvješćivanje
1. Komisija do 6. travnja 2015. dostavlja Europskom parlamentu i Vijeću izvješće u kojem ocjenjuje u kojoj su mjeri države članice poduzele mjere potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom, uključujući opis mjera poduzetih u skladu s člankom 18. stavkom 4., prema potrebi zajedno sa zakonodavnim prijedlozima.
2. Komisija do 6. travnja 2015. dostavlja Europskom parlamentu i Vijeću izvješće u kojem ocjenjuje utjecaj važećeg nacionalnog prava, u kojem se kao kazneno djelo kažnjava korištenje usluga čiji je predmet iskorištavanje trgovanja ljudima, o sprečavanju trgovanja ljudima, prema potrebi zajedno s odgovarajućim prijedlozima.
Članak 24.
Stupanje na snagu
Ova Direktiva stupa na snagu na dan objave u Službenom listu Europske unije.
Članak 25.
Adresati
Ova je Direktiva upućena državama članicama u skladu s Ugovorima.
Sastavljeno u Strasbourgu 5. travnja 2011.