NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (EU) č. 912/2014
ze dne 23. července 2014,
kterým se stanoví rámec pro řešení finanční odpovědnosti v souvislosti s rozhodčími soudy pro řešení sporů mezi investorem a státem zřízenými mezinárodními dohodami, jichž je Evropská unie stranou
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 207 odst. 2 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
v souladu s řádným legislativním postupem (1),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost patří přímé zahraniční investice mezi záležitosti spadající pod společnou obchodní politiku. V souladu s čl. 3 odst. 1 písm. e) Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) má Unie v oblasti společné obchodní politiky výlučnou pravomoc a může být stranou mezinárodních dohod obsahujících ustanovení o přímých zahraničních investicích.
(2)
Dohody zajišťující ochranu investic mohou zahrnovat mechanismus pro řešení sporů mezi investorem a státem, který umožňuje, aby investor ze třetí země podal žalobu na stát, v němž uskutečnil investici. Řešení sporů mezi investorem a státem může vést k přiznání peněžní náhrady. V takových případech navíc nevyhnutelně vzniknou značné náklady spojené s vedením rozhodčího řízení a rovněž náklady spojené s obhajobou v dané věci.
(3)
Mezinárodní odpovědnost za zacházení, které je předmětem řešení sporu, se řídí rozdělením pravomocí mezi Unii a členské státy. V důsledku tohoto bude Unie v zásadě odpovědná za obhajobu v případě žalob týkajících se údajného porušení pravidel obsažených v dohodě, která spadají do výlučné pravomoci Unie, bez ohledu na skutečnost, zda sporné zacházení poskytla samotná Unie, nebo členský stát.
(4)
Dohody uzavírané Unií by měly zahraničním investorům poskytovat stejně vysokou úroveň ochrany, jakou právní předpisy Unie a obecné zásady, které jsou společné právním řádům členských států, poskytují investorům z Unie, avšak nikoli vyšší. Dohody uzavírané Unií by měly zajistit, aby legislativní pravomoci Unie a její právo regulovat byly dodržovány a chráněny.
(5)
Má-li Unie, jež má právní subjektivitu, mezinárodní odpovědnost za poskytnuté zacházení, podle mezinárodního práva se předpokládá, že uhradí případnou částku přiznanou v nepříznivém rozhodčím nálezu a ponese náklady sporu. Nepříznivý rozhodčí nález však může vyplývat ze zacházení poskytnutého samotnou Unií, nebo ze zacházení poskytnutého členským státem. V důsledku toho by nebylo spravedlivé, aby v případě, že zacházení poskytl členský stát, byly přiznané částky a náklady rozhodčího řízení hrazeny z rozpočtu Unie, ledaže je dané zacházení vyžadováno právem Unie. Je proto nezbytné, aby byla finanční odpovědnost podle práva Unie na základě kritérií stanovených v tomto nařízení rozdělena mezi samotnou Unii a členský stát odpovědný za poskytnuté zacházení.
(6)
Ve svém usnesení ze dne 6. dubna 2011 o budoucí evropské mezinárodní investiční politice Evropský parlament výslovně vyzval k vytvoření mechanismu stanoveného v tomto nařízení. Rada navíc ve svých závěrech ze dne 25. října 2010 o ucelené mezinárodní investiční politice požádala Komisi o prozkoumání této záležitosti.
(7)
Finanční odpovědnost by měl nést ten, kdo odpovídá za zacházení, u kterého byl zjištěn nesoulad s příslušnými ustanoveními dohody. Proto by samotná Unie měla nést finanční odpovědnost v případě, poskytl-li dotyčné zacházení orgán, instituce nebo jiný subjekt Unie. Dotčený členský stát by měl nést finanční odpovědnost v případě, že dané zacházení poskytl tento členský stát. Pokud však členský stát jedná způsobem, který vyžaduje právo Unie, například provedením směrnice přijaté Unií ve vnitrostátním právu, měla by finanční odpovědnost v rozsahu, v jakém dotyčné zacházení vyžaduje právo Unie, nést samotná Unie. Toto nařízení by mělo upravit rovněž možnost, že se jednotlivé případy týkají jak zacházení poskytnutého určitým členským státem, tak i zacházení vyžadovaného právem Unie, a mělo by se vztahovat na veškerá opatření přijatá členskými státy a Unií. V těchto případech by měly členské státy a Unie nést finanční odpovědnost za konkrétní jimi poskytnuté zacházení.
(8)
Unie by měla vždy vystupovat jako žalovaná, pokud se spor týká výlučně zacházení poskytnutého orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie, takže Unie v souladu s výše uvedenými kritérii nese možnou finanční odpovědnost vyplývající ze sporu.
(9)
Pokud by možnou finanční odpovědnost vyplývající ze sporu nesl členský stát, je spravedlivé a vhodné, aby tento členský stát vystupoval jako žalovaný, aby tak mohl hájit zacházení, které investorovi poskytl. Opatření stanovená v tomto nařízení mají za cíl zajistit, aby rozpočet Unie ani její nefinanční zdroje nebyly, a to ani dočasně, zatíženy náklady na vedení sporu nebo rozhodčím nálezem vydaným proti dotčenému členskému státu.
(10)
Členské státy však mohou upřednostňovat, aby v tomto druhu sporů, například z důvodu technických odborných znalostí, vystupovala jako žalovaná Unie. Členské státy by proto měly mít možnost odmítnout vystupovat jako žalovaní, aniž by tím byla dotčena jejich finanční odpovědnost.
(11)
K zajištění náležité ochrany zájmů Unie je nezbytné, aby za výjimečných okolností jako žalovaná ve sporech týkajících se zacházení, které poskytl určitý členský stát, vystupovala samotná Unie. Tyto okolnosti jsou omezeny na případy, kdy se spor týká rovněž zacházení, které poskytla Unie, kdy je zacházení poskytnuté členským státem podle všeho vyžadováno právem Unie a kdy je obdobné zacházení napadeno v související žalobě proti Unii u Světové obchodní organizace (WTO), pokud byla zřízena skupina odborníků a žaloba se týká stejné konkrétní právní otázky a pokud je nezbytné zajistit ve věci před WTO jednotnou argumentaci.
(12)
Vystupuje-li Unie jako žalovaná v případech týkajících se opatření členských států, měla by Komise vést obhajobu způsobem, který chrání finanční zájmy dotčeného členského státu.
(13)
Rozhodnutí o tom, zda by jako žalovaný měla vystupovat Unie, nebo členský stát, by měla být přijímána v rámci stanoveném v tomto nařízení. Je vhodné, aby Komise neprodleně informovala Evropský parlament a Radu o způsobu, jakým je tento rámec uplatňován.
(14)
Pro vedení rozhodčího řízení ve sporech týkajících se zacházení, které poskytl členský stát, by toto nařízení mělo stanovit určitá praktická opatření. Cílem těchto opatření by mělo být co nejlepší vedení sporu při současném dodržení povinnosti loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“) a obhajoby dotčeného členského státu a ochrany jeho zájmů.
(15)
Vystupuje-li jako žalovaná Unie, měla by tato opatření stanovit velmi úzkou spolupráci, včetně neprodleného oznámení veškerých důležitých procesních úkonů, poskytnutí relevantních dokumentů, častých konzultací a účasti v delegaci, která se účastní řízení.
(16)
Vystupuje-li jako žalovaný určitý členský stát, je vhodné, aby tento členský stát v souladu s povinností loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3 Smlouvy o EU Komisi průběžně informoval o vývoji dané věci, a zejména aby zajistil včasné poskytnutí informací o veškerých důležitých procesních úkonech, poskytnutí relevantních dokumentů, časté konzultace a účast v delegaci, která se účastní řízení. Je rovněž vhodné, aby měla Komise dostatečnou příležitost určit případnou právní otázku nebo jakýkoli jiný prvek týkající se zájmů Unie, které daný spor vyvolal.
(17)
Aniž je dotčen výsledek rozhodčího řízení, měl by členský stát mít možnost v případě, že má být vyplacena náhrada, kdykoliv přijmout finanční odpovědnost. V takovém případě by členský stát a Komise měly mít možnost uzavřít ujednání o pravidelných úhradách nákladů a o vyplacení případné náhrady. Toto přijetí odpovědnosti neznamená, že členský stát uznává opodstatněnost nároku, který je předmětem sporu. Komise by měla mít možnost v takovém případě přijmout rozhodnutí, kterým po členském státě požaduje, aby tyto náklady uhradil. Pokud soud přizná náhradu nákladů Unii, měla by Komise zajistit, aby byla dotčenému členskému státu neprodleně vrácena záloha na náklady.
(18)
V některých případech může být vhodné dosáhnout dohody o narovnání, aby se zamezilo nákladnému a zbytečnému rozhodčímu řízení. Je nezbytné stanovit postup pro uzavírání těchto dohod o narovnání. Tento postup by měl Komisi umožnit, aby, je-li to v zájmu Unie, přezkumným postupem daný spor související s finanční odpovědností Unie narovnala. Pokud se daná věc týká rovněž zacházení, které poskytl členský stát, je vhodné, aby Unie měla možnost spor narovnat pouze v případě, že toto narovnání nebude mít žádné finanční nebo rozpočtové důsledky pro dotčený členský stát. V takových případech je vhodné, aby mezi Komisí a dotčeným členským státem existovala úzká spolupráce a probíhaly konzultace. Členský stát by měl mít možnost spor kdykoli narovnat, pokud přijme plnou finanční odpovědnost a pokud je dohoda o narovnání v souladu s právem Unie.
(19)
Byl-li vydán rozhodčí nález proti Unii, měla by být přiznaná částka uhrazena bezodkladně. Komise by měla přijmout opatření k vyplacení těchto přiznaných částek, pokud již finanční odpovědnost nepřijal členský stát.
(20)
Komise by měla vést s dotčeným členským státem podrobné konzultace za účelem dosažení dohody o rozdělení finanční odpovědnosti. Pokud Komise rozhodne, že odpovědnost nese členský stát, a členský stát toto rozhodnutí neuzná, měla by Komise uhradit přiznanou částku, současně by však měla vydat rozhodnutí určené dotčenému členskému státu požadující, aby tento členský stát zaplatil do rozpočtu Unie příslušné částky společně s odpovídajícími úroky. Splatné úroky by měly být stanoveny podle čl. 78 odst. 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 (2). Pokud se členský stát domnívá, že rozhodnutí nevyhovuje kritériím stanoveným v tomto nařízení, lze použít článek 263 Smlouvy o fungování EU.
(21)
Rozpočet Unie by měl umožňovat krytí výdajů vyplývajících z dohod obsahujících ustanovení o přímých zahraničních investicích, jichž je Unie stranou a které stanoví řešení sporů mezi investorem a státem. Mají-li členské státy v souladu s tímto nařízením finanční odpovědnost, měla by být Unie schopna buď shromažďovat příspěvky dotčeného členského státu ještě před uskutečněním příslušného výdaje, nebo tento příslušný výdaj nejdříve uskutečnit a poté od dotčeného členského státu získat jeho náhradu. Mělo by být možné použít oba tyto mechanismy rozpočtového nakládání, podle toho, co je proveditelné především z hlediska časových možností. U obou mechanismů by s příspěvky nebo náhradami dotčeného členského státu mělo být zacházeno jako s vnitřními účelově vázanými příjmy rozpočtu Unie. Prostředky plynoucí z těchto vnitřních účelově vázaných příjmů by neměly pouze pokrývat příslušné výdaje, ale mělo by být možné jimi doplnit jiné části rozpočtu Unie, ze kterých byly původně poskytnuty prostředky na uskutečnění příslušných výdajů v případě druhého mechanismu.
(22)
Za účelem zajištění jednotných podmínek k provedení tohoto nařízení by měly být Komisi svěřeny prováděcí pravomoci.
(23)
Prováděcí pravomoci týkající se čl. 9 odst. 2 a 3, čl. 13 odst. 1, čl. 14 odst. 8, čl. 15 odst. 3 a čl. 16 odst. 3 by měly být vykonávány v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011 (3).
(24)
Při přijímání rozhodnutí podle čl. 9 odst. 2 stanovících, že by jako žalovaná měla vystupovat Unie, by měl být použit poradní postup, neboť je nezbytné, aby v těchto případech obhajobu převzala Unie, avšak tento proces by měl nadále podléhat kontrole členských států. Při přijímání rozhodnutí o dohodách o narovnání podle čl. 15 odst. 3 by se měl použít poradní postup, jelikož tato rozhodnutí budou mít na rozpočet Unie nanejvýš pouze dočasný dopad vzhledem k povinnosti dotčeného členského státu převzít finanční odpovědnost vyplývající ze sporu a vzhledem k podrobným kritériím stanoveným v tomto nařízení, pokud jde o přijatelnost dohod o narovnání,
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
KAPITOLA I
OBECNÁ USTANOVENÍ
Článek 1
Oblast působnosti
1. Aniž je dotčeno rozdělení pravomocí stanovené ve Smlouvě o fungování EU, vztahuje se toto nařízení na řešení sporů mezi investorem a státem vedené na základě dohody, jíž je Unie stranou nebo jíž jsou Unie a její členské státy stranami, které zahájil žalobce ze třetí země. Přijetím a uplatňováním tohoto nařízení není zejména dotčeno vymezení pravomocí stanovené ve Smlouvách, mimo jiné ve vztahu k zacházení, které poskytují členské státy nebo Unie a které bylo žalobcem napadeno při řešení sporů mezi investorem a státem vedeném podle určité dohody.
2. Komise zveřejní pro informaci v Úředním věstníku Evropské unie seznam dohod spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení a aktualizuje jej.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
a)
„dohodou“ jakákoli mezinárodní dohoda obsahující ustanovení o přímých zahraničních investicích, jíž je Unie stranou nebo jíž jsou Unie a její členské státy stranami a která umožňuje řešení sporů mezi investorem a státem;
b)
„náklady vyplývajícími z rozhodčího řízení“ poplatky a výdaje související s rozhodčím soudem a rozhodčí institucí, náklady na zastupování a náhrada výdajů přiznaná rozhodčím soudem žalobci, jako náklady na překlad, náklady na právní a ekonomické analýzy a jiné relevantní náklady týkající se rozhodčího řízení;
c)
„sporem“ žaloba podaná na základě dohody žalobcem na Unii nebo členský stát, o níž má rozhodnout rozhodčí soud;
d)
„řešením sporů mezi investorem a státem“ mechanismus stanovený v dohodě, podle něhož může žalobce podat žalobu na Unii nebo členský stát;
e)
„členským státem“ jeden nebo více členských států Evropské unie;
f)
„dotčeným členským státem“ členský stát, který poskytl zacházení, jež údajně není v souladu s dohodou;
g)
„finanční odpovědností“ povinnost uhradit peněžní částku přiznanou rozhodčím soudem nebo dojednanou v dohodě o narovnání, včetně nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení;
h)
„dohodou o narovnání“ dohoda mezi Unií nebo členským státem či oběma na jedné straně a žalobcem na straně druhé, podle níž žalobce souhlasí s tím, že nebude uplatňovat své nároky, výměnou za úhradu určité peněžní částky nebo jiné opatření než peněžitou platbu, a to i v případě, že je narovnání zaznamenáno v rozhodčím nálezu rozhodčího soudu;
i)
„rozhodčím soudem“ osoba nebo subjekt určený na základě dohody, jež má rozhodovat spory mezi investorem a státem;
j)
„žalobcem“ fyzická nebo právnická osoba, která může na základě dohody podat žalobu při řešení sporů mezi investorem a státem, nebo fyzická či právnická osoba, jíž byly zákonně postoupeny nároky žalobce na základě dohody;
k)
„právem Unie“ Smlouva o fungování EU, Smlouva o EU, jakož i všechny právní akty Unie uvedené v čl. 288 druhém, třetím a čtvrtém pododstavci Smlouvy o fungování EU a všechny mezinárodní dohody, jichž je Unie stranou nebo jichž jsou Unie a její členské státy stranami; výhradně pro účely tohoto nařízení se „právem Unie“ nerozumějí ustanovení o ochraně investic obsažená v dohodě;
l)
výraz „vyžadováno právem Unie“ se vztahuje k zacházení v situaci, kdy se dotčený členský stát mohl údajnému porušení dohody vyhnout pouze nedodržením povinnosti vyplývající z práva Unie, například v případě, kdy členský stát nemá žádný prostor pro uvážení nebo hodnocení, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo.
KAPITOLA II
ROZDĚLENÍ FINANČNÍ ODPOVĚDNOSTI
Článek 3
Kritéria pro rozdělení
1. Finanční odpovědnost vyplývající ze sporu na základě dohody se rozděluje podle těchto kritérií:
a)
Unie nese finanční odpovědnost vyplývající ze zacházení, které poskytly orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie;
b)
dotčený členský stát nese finanční odpovědnost vyplývající ze zacházení, které poskytl tento členský stát;
c)
odchylně od písmene b) nese Unie finanční odpovědnost vyplývající ze zacházení, které poskytl členský stát, jestliže bylo toto zacházení vyžadováno právem Unie.
Je-li dotčený členský stát povinen jednat podle práva Unie, aby odstranil nesoulad předchozího jednání s právem Unie, nese bez ohledu na první pododstavec písm. c) finanční odpovědnost tento členský stát, ledaže dotyčné předchozí jednání bylo vyžadováno právem Unie.
2. Je-li tak stanoveno v tomto nařízení, přijme Komise rozhodnutí, které stanoví finanční odpovědnost dotčeného členského státu v souladu s kritérii stanovenými v odstavci 1. O tomto rozhodnutí uvědomí Evropský parlament a Radu.
3. Bez ohledu na odstavec 1 tohoto článku nese finanční odpovědnost dotčený členský stát, pokud:
a)
přijal možnou finanční odpovědnost podle článku 12 nebo
b)
uzavře dohodu o narovnání podle článku 15.
4. Bez ohledu na odstavec 1 tohoto článku nese finanční odpovědnost Unie, pokud Unie vystupuje jako žalovaná podle článku 4.
KAPITOLA III
VEDENÍ SPORŮ
ODDÍL 1
Vedení sporů týkajících se zacházení, které poskytla unie
Článek 4
Zacházení poskytnuté Unií
1. Unie vystupuje jako žalovaná, pokud se spor týká zacházení poskytnutého orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie.
2. Jestliže Komise obdrží od žalobce žádost o konzultace nebo oznámení, kterým žalobce oznamuje svůj úmysl zahájit v souladu s určitou dohodou rozhodčí řízení, neprodleně o tom vyrozumí Evropský parlament a Radu.
ODDÍL 2
Vedení sporů týkajících se zacházení, které poskytl členský stát
Článek 5
Zacházení poskytnuté členským státem
Tento oddíl se použije na spory týkající se zcela nebo částečně zacházení poskytnutého členským státem.
Článek 6
Spolupráce a konzultace mezi Komisí a dotčeným členským státem
1. V souladu se zásadou loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3 Smlouvy o EU učiní Komise a dotčený členský stát všechny nezbytné kroky k obhajobě Unie a dotčeného členského státu a k ochraně jejich zájmů.
2. Komise a dotčený členský stát zahájí konzultace o řešení sporů podle tohoto nařízení s přihlédnutím ke všem lhůtám stanoveným v tomto nařízení a v dotčené dohodě a sdílejí vzájemně informace, je-li to relevantní pro vedení sporů.
Článek 7
Žádost o konzultace
1. Jestliže Komise obdrží v souladu s určitou dohodou žádost žalobce o konzultace, neprodleně o tom vyrozumí dotčený členský stát. Jestliže se členský stát dozví o žádosti o konzultace nebo takovou žádost obdrží, neprodleně o tom uvědomí Komisi.
2. Součástí delegace Unie účastnící se konzultací jsou zástupci dotčeného členského státu a zástupci Komise.
3. Dotčený členský stát a Komise si neprodleně vzájemně předají informace, které jsou pro daný případ relevantní.
4. O veškerých těchto žádostech o konzultace uvědomí Komise Evropský parlament a Radu.
Článek 8
Oznámení o úmyslu zahájit rozhodčí řízení
1. Jestliže Komise obdrží oznámení, kterým žalobce oznamuje svůj úmysl zahájit v souladu s určitou dohodou rozhodčí řízení, neprodleně o tom vyrozumí dotčený členský stát. Jakmile žalobce oznámí úmysl zahájit rozhodčí řízení proti Unii nebo některému členskému státu, uvědomí Komise do patnácti dnů od obdržení tohoto oznámení Evropský parlament a Radu a sdělí jim jméno žalobce, ustanovení dohody, jejichž porušení je namítáno, dotčené hospodářské odvětví, zacházení, jímž byla dohoda údajně porušena, a požadovanou výši odškodnění.
2. Jestliže členský stát obdrží oznámení, kterým žalobce oznamuje svůj úmysl zahájit rozhodčí řízení, neprodleně o tom vyrozumí Komisi.
3. O veškerých těchto oznámeních o úmyslu zahájit rozhodčí řízení uvědomí Komise Evropský parlament a Radu.
Článek 9
Postavení žalovaného
1. Dotčený členský stát vystupuje jako žalovaný, s výjimkou případů, kdy nastane některá z těchto situací:
a)
Komise v návaznosti na konzultace podle článku 6 přijala do 45 dní od obdržení oznámení či vyrozumění podle článku 8 rozhodnutí podle odstavce 2 nebo 3 tohoto článku; nebo
b)
členský stát v návaznosti na konzultace podle článku 6 do 45 dní od obdržení oznámení nebo vyrozumění podle článku 8 Komisi písemně potvrdil, že nemá v úmyslu vystupovat jako žalovaný.
Nastane-li některá ze situací uvedených v písm. a) nebo b), vystupuje jako žalovaná Unie.
2. Komise může prováděcími akty vycházejícími z úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které poskytne členským státům, poradním postupem podle čl. 22 odst. 2 rozhodnout, že jako žalovaná má vystupovat Unie, nastane-li jedna či více z těchto okolností:
a)
Unie by nesla zcela nebo přinejmenším zčásti možnou finanční odpovědnost vyplývající ze sporu v souladu s kritérii stanovenými v článku 3; nebo
b)
spor se týká zároveň i zacházení, které poskytly orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie.
3. Komise může prováděcími akty vycházejícími z úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které poskytne členským státům, přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3 rozhodnout, že jako žalovaná má vystupovat Unie, pokud je obdobné zacházení napadeno v související žalobě proti Unii u WTO, pokud byla zřízena skupina odborníků a žaloba se týká stejné konkrétní právní otázky a pokud je nezbytné zajistit ve věci před WTO jednotnou argumentaci.
4. Při postupu podle tohoto článku Komise zajistí, aby obhajoba Unie chránila finanční zájmy dotčeného členského státu.
5. Komise a dotčený členský stát neprodleně po obdržení oznámení nebo vyrozumění podle článku 8 zahájí v souladu s článkem 6 konzultace o řešení daného sporu podle tohoto článku. Komise a dotčený členský stát zajistí, aby byly dodrženy lhůty stanovené v dohodě.
6. Vystupuje-li podle odstavců 2 a 5 jako žalovaná Unie, konzultuje Komise s dotčeným členským státem veškerá podání a vyjádření před jejich finalizací a předložením. Zástupci dotčeného členského státu jsou na žádost tohoto členského státu a na jeho náklady členy delegace Unie účastnící se slyšení a Komise náležitě zohledňuje zájmy tohoto členského státu.
7. O každém sporu, v němž se použije tento článek, a o způsobu použití tohoto článku Komise neprodleně uvědomí Evropský parlament a Radu.
Článek 10
Vedení rozhodčího řízení členským státem
1. Vystupuje-li některý členský stát jako žalovaný ve všech fázích sporu, včetně případného řízení o zrušení, odvolání nebo přezkumu, pak tento členský stát v souladu s článkem 6:
a)
poskytne Komisi včas relevantní dokumenty týkající se řízení;
b)
informuje Komisi včas o všech důležitých procesních úkonech a na vyžádání zahájí s Komisí konzultace v zájmu řádného zohlednění jakékoli právní otázky či jakéhokoli jiného prvku, který je pro Unii významný, vyvstanou-li tyto v rámci sporu a jsou-li Komisí jako takové identifikovány v nezávazné písemné analýze, jež je dotčenému členskému státu poskytnuta; a
c)
umožní, aby byli zástupci Komise na její žádost a na její vlastní náklady členy delegace, která dotčený členský stát zastupuje.
2. Komise poskytne členskému státu relevantní dokumenty týkající se řízení s cílem zajistit co nejúčinnější obhajobu.
3. Jakmile je vydán rozhodčí nález, členský stát o tom uvědomí Komisi. Komise o tom poté uvědomí Evropský parlament a Radu.
Článek 11
Vedení rozhodčího řízení Unií
1. Během celého rozhodčího řízení, v němž Unie vystupuje jako žalovaná v jakýchkoli sporech, ve kterých by některý členský stát zcela nebo zčásti nesl možnou finanční odpovědnost, se v souladu s článkem 6 použijí tato ustanovení:
a)
Komise přijme veškerá opatření nezbytná k obhajobě dotčeného členského státu a k ochraně jeho zájmů;
b)
dotčený členský stát poskytne Komisi veškerou potřebnou pomoc;
c)
Komise poskytne dotčenému členskému státu relevantní dokumenty týkající se řízení, průběžně tento členský stát informuje o všech důležitých procesních úkonech a zahájí s ním konzultace vždy, když o to dotčený členský stát požádá, s cílem zajistit co nejúčinnější obhajobu;
d)
Komise a dotčený členský stát připraví obhajobu v úzké vzájemné spolupráci; a
e)
delegace Unie účastnící se řízení je složena ze zástupců Komise a dotčeného členského státu, ledaže dotčený členský stát Komisi uvědomí, že nehodlá být v delegaci Unie účastnící se řízení zastoupen.
2. O průběhu rozhodčích řízení uvedených v odstavci 1 Komise pravidelně informuje Evropský parlament a Radu.
Článek 12
Přijetí možné finanční odpovědnosti dotčeným členským státem, je-li žalovanou Unie
Vystupuje-li Unie jako žalovaná v jakýchkoli sporech, ve kterých by členský stát zcela nebo zčásti nesl možnou finanční odpovědnost, může dotčený členský stát možnou finanční odpovědnost vyplývající z rozhodčího řízení kdykoli přijmout. Za tímto účelem mohou dotčený členský stát a Komise uzavřít ujednání upravující mimo jiné:
a)
mechanismy pro pravidelné úhrady nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení;
b)
mechanismy pro úhrady veškerých částek přiznaných v rozhodčích nálezech proti Unii.
KAPITOLA IV
ŘEŠENÍ SPORŮ V PŘÍPADECH, KDY JE ŽALOVANOU UNIE
Článek 13
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytla Unie
1. Pokud se Komise domnívá, že by dohoda o narovnání sporu týkajícího se zacházení, které poskytla výlučně Unie, byla v zájmu Unie, může přijmout prováděcí akt, kterým tuto dohodu o narovnání schválí. Tento prováděcí akt se přijímá přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3.
2. Pokud dohoda o narovnání zahrnuje i jiné opatření než vyplacení určité peněžní částky, použijí se s ohledem na toto opatření příslušné postupy.
Článek 14
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytl zcela nebo zčásti členský stát, pokud si Unie přeje dosáhnout narovnání
1. Je-li Unie žalovanou ve sporu týkajícím se zacházení, které poskytl zcela nebo zčásti členský stát, a pokud se Komise domnívá, že by narovnání daného sporu bylo ve finančním zájmu Unie, konzultuje Komise nejprve dotčený členský stát v souladu s článkem 6. Tyto konzultace s Komisí může rovněž zahájit členský stát.
2. Pokud se Komise a dotčený členský stát dohodnou na řešení daného sporu, vyvine dotčený členský stát úsilí k uzavření ujednání s Komisí, jímž budou vymezeny prvky nezbytné pro vyjednávání o dohodě o narovnání a pro její provádění.
3. Je-li Unie žalovanou ve sporu, v jehož důsledku by některému členskému státu vyvstala finanční odpovědnost, přičemž Unie finanční odpovědnost nenese, může v souladu s článkem 15 dotyčný spor narovnat pouze dotčený členský stát.
4. Je-li Unie žalovanou podle čl. 9 odst. 1 prvního pododstavce písm. b), může Komise v návaznosti na konzultace podle čl. 6 odst. 1 rozhodnout, že spor narovná, pokud je dohoda o narovnání ve finančním zájmu Unie. V případě takového rozhodnutí Komise předloží úplnou a vyváženou věcnou analýzu a právní zdůvodnění, jimiž finanční zájmy Unie ozřejmí.
5. Je-li Unie žalovanou ve sporu podle čl. 9 odst. 2, v jehož důsledku vyvstává finanční odpovědnost výhradně Unii, přičemž žádný členský stát finanční odpovědnost nenese, může Komise rozhodnout, že spor narovná.
6. Je-li Unie žalovanou ve sporu podle čl. 9 odst. 2, v jehož důsledku vyvstává finanční odpovědnost Unii i některému členskému státu, nemůže Komise spor narovnat bez souhlasu dotčeného členského státu. Dotčený členský stát může předložit úplnou analýzu dopadu navrhované dohody o narovnání na jeho finanční zájmy. Nesouhlasí-li členský stát s narovnáním sporu, může Komise přesto rozhodnout, že spor narovná, za podmínky, že dohoda o narovnání nebude mít pro dotčený členský stát žádné finanční či rozpočtové důsledky, přičemž se vychází z úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které zohledňují analýzu provedenou členským státem a prokazují finanční zájmy Unie i dotčeného členského státu. V tomto případě se nepoužije článek 19.
7. Předmětem dohody o narovnání podle odstavců 4, 5 a 6 nesmějí být jiná opatření dotčeného členského státu než vyplacení určité peněžní částky.
8. Veškeré dohody o narovnání podle tohoto článku podléhají schválení prováděcími akty. Tyto prováděcí akty se přijímají přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3.
Článek 15
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytl výlučně členský stát, v případech, kdy si tento členský stát přeje dosáhnout narovnání
1. Je-li Unie žalovanou ve sporu týkajícím se výlučně zacházení, které poskytl členský stát, může dotčený členský stát navrhnout narovnání sporu, pokud:
a)
dotčený členský stát přijme veškerou možnou finanční odpovědnost vyplývající z dohody o narovnání;
b)
dohoda o narovnání je vykonatelná pouze vůči dotčenému členskému státu; a
c)
podmínky dohody o narovnání jsou slučitelné s právem Unie.
2. Komise a dotčený členský stát zahájí konzultace za účelem posouzení úmyslu členského státu spor narovnat.
3. Dotčený členský stát oznámí Komisi návrh dohody o narovnání. Má se za to, že Komise návrh dohody o narovnání schválila, pokud do 90 dnů ode dne doručení návrhu dohody o narovnání členským státem nerozhodne prováděcím aktem přijatým poradním postupem podle čl. 22 odst. 2 jinak z důvodu, že návrh dohody o narovnání nesplňuje všechny podmínky stanovené v odstavci 1 tohoto článku. Je-li návrh dohody o narovnání schválen, přijme Komise všechny nezbytné kroky, aby ujednání dané dohody byla účinná.
Článek 16
Řešení sporů týkajících se zacházení, které poskytl zčásti členský stát, v případech, kdy si tento členský stát přeje dosáhnout narovnání
1. Je-li Unie žalovanou ve sporu týkajícím se zacházení, které poskytl zčásti členský stát, a tento členský stát se domnívá, že by narovnání daného sporu bylo v jeho finančním zájmu, nejprve konzultuje Komisi v souladu s článkem 6.
2. Pokud se Komise a dotčený členský stát dohodnou na narovnání daného sporu, vyvine dotčený členský stát úsilí o uzavření ujednání s Komisí, jímž budou vymezeny prvky nezbytné pro vyjednávání o dohodě o narovnání a pro její provádění.
3. V případě, že Komise s narovnáním sporu nesouhlasí, může na základě úplné a vyvážené věcné analýzy a právního zdůvodnění, které poskytne členským státům, prováděcím aktem rozhodnout o odmítnutí dohody o narovnání. Tento prováděcí akt se přijímá přezkumným postupem podle čl. 22 odst. 3.
KAPITOLA V
VYPLACENÍ PŘIZNANÝCH ČÁSTEK NEBO NAROVNÁNÍ
Článek 17
Oblast působnosti
Tato kapitola se použije v případě, vystupuje-li ve sporu jako žalovaná Unie.
Článek 18
Postup pro vyplacení přiznaných částek nebo pro vyplacení narovnání
1. Žalobce, v jehož prospěch byl na základě dohody vydán konečný rozhodčí nález, může podat Komisi žádost o vyplacení přiznané částky. Komise přiznanou částku uhradí s výjimkou případů, kdy finanční odpovědnost přijal podle článku 12 dotčený členský stát; v tom případě uhradí přiznanou částku členský stát.
2. Není-li dohoda o narovnání podle článku 13 nebo 14 zaznamenána v rozhodčím nálezu, může žalobce podat Komisi žádost o vyplacení narovnání. Komise toto narovnání uhradí v příslušných lhůtách stanovených v dohodě o narovnání.
Článek 19
Postup v případě, že dohody o finanční odpovědnosti není dosaženo
1. Vystupuje-li podle článku 9 jako žalovaná Unie a Komise se domnívá, že by přiznaná částka nebo narovnání nebo náklady vyplývající z rozhodčího řízení měly být na základě kritérií stanovených v čl. 3 odst. 1 uhrazeny zcela nebo zčásti dotčeným členským státem, použije se postup uvedený v odstavcích 2 až 5 tohoto článku.
2. Komise a dotčený členský stát neprodleně zahájí konzultace za účelem dosažení dohody o finanční odpovědnosti dotčeného členského státu a případně Unie.
3. Komise do tří měsíců od okamžiku, kdy obdrží žádost o vyplacení přiznané částky, narovnání nebo nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení, přijme rozhodnutí určené dotčenému členskému státu, v němž stanoví částku, kterou má tento členský stát uhradit. O tomto rozhodnutí a jeho finančním zdůvodnění Komise uvědomí Evropský parlament a Radu.
4. Pokud dotčený členský stát nevznese proti rozhodnutí Komise přijatému podle odstavce 3 do dvou měsíců od jeho vstupu v platnost námitku, poskytne dotčený členský stát do rozpočtu Unie do šesti měsíců ode dne vstupu rozhodnutí Komise v platnost náhradu za vyplacení přiznané částky nebo narovnání nebo náklady vyplývající z rozhodčího řízení. Dotčený členský stát odpovídá za případné splatné úroky podle sazby vztahující se na ostatní peněžní částky, které jsou dlužné do rozpočtu Unie.
5. Pokud dotčený členský stát vznese námitku a Komise s námitkou členského státu nesouhlasí, přijme Komise do šesti měsíců od obdržení námitky členského státu rozhodnutí požadující, aby dotčený členský stát uhradil částku zaplacenou Komisí spolu s úroky podle sazby vztahující se na ostatní peněžní částky, které jsou dlužné do rozpočtu Unie.
6. Rozhodnutí Komise podle odstavců 3 a 5 se zveřejňují v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 20
Záloha na náklady vyplývající z rozhodčího řízení
1. Komise může přijmout rozhodnutí požadující, aby dotčený členský stát poskytl do rozpočtu Unie zálohu na finanční příspěvky pokrývající předvídatelné nebo vynaložené náklady vyplývající z rozhodčího řízení. Takové rozhodnutí o finančních příspěvcích musí být přiměřené s ohledem na kritéria stanovená v článku 3.
2. Pokud rozhodčí soud přizná náhradu nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení Unii a dotčený členský stát prováděl pravidelné platby na náklady vyplývající z rozhodčího řízení, zajistí Komise, aby byly tyto částky převedeny dotčenému členskému státu, který je uhradil jako zálohu, spolu s úroky podle sazby vztahující se na ostatní peněžní částky, které jsou dlužné do rozpočtu Unie.
Článek 21
Platby členského státu
Náhrady nebo platby členského státu do rozpočtu Unie za účelem vyplacení přiznaných částek, narovnání nebo nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení, včetně plateb podle čl. 20 odst. 1 tohoto nařízení, se považují za vnitřní účelově vázané příjmy ve smyslu čl. 21 odst. 4 nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012. Mohou být použity na úhradu výdajů vyplývajících z dohod uzavřených podle článku 218 Smlouvy o fungování EU, které umožňují řešení sporů mezi investorem a státem, nebo na doplnění prostředků, které byly původně určeny na výplatu přiznaných částek, narovnání nebo nákladů vyplývajících z rozhodčího řízení.
KAPITOLA VI
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 22
Postup projednávání ve výboru
1. Komisi je nápomocen Výbor pro dohody o investicích, zřízený nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1219/2012 (4). Tento výbor je výborem ve smyslu nařízení (EU) č. 182/2011.
2. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 4 nařízení (EU) č. 182/2011.
3. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 5 nařízení (EU) č. 182/2011.
Článek 23
Zpráva a přezkum
1. Komise předkládá Evropskému parlamentu a Radě pravidelně podrobnou zprávu o uplatňování tohoto nařízení. Tato zpráva obsahuje všechny relevantní informace včetně seznamu žalob podaných proti Unii nebo členským státům, souvisejících řízení a rozhodnutí a finančního dopadu na rozpočet Unie. První zprávu předloží do 18. září 2019. Další zprávy jsou poté podávány každé tři roky.
2. Komise každoročně předkládá Evropskému parlamentu a Radě seznam žádostí žalobců o konzultace, žalob a rozhodčích rozhodnutí.
3. Spolu se zprávou uvedenou v odstavci 1 může Komise na základě svých zjištění předložit Evropskému parlamentu a Radě rovněž návrh na změnu tohoto nařízení.
Článek 24
Spory podle dohod uzavřených před vstupem tohoto nařízení v platnost
Na spory podle dohod podle článku 1 uzavřených před 17. zářím 2014 se toto nařízení použije pouze v případě, že příslušná žaloba byla k rozhodčímu řízení předložena po 17. září 2014 a spory se týkají zacházení poskytnutého po 17. září 2014.
Článek 25
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 23. července 2014.
EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS (EU) N:o 912/2014,
annettu 23 päivänä heinäkuuta 2014,
kansainvälisillä sopimuksilla, joissa Euroopan unioni on osapuolena, sijoittajan ja valtion välisten riitojen ratkaisemista varten perustetuissa välimiesoikeuksissa käsiteltäviin asioihin liittyvän korvausvastuun hallinnointia koskevista puitteista
EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka
ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 207 artiklan 2 kohdan,
ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen,
sen jälkeen kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille,
noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä (1),
sekä katsovat seuraavaa:
(1)
Lissabonin sopimuksen tultua voimaan suorat ulkomaiset sijoitukset sisältyvät yhteiseen kauppapolitiikkaan kuuluvia asioita koskevaan luetteloon. Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaisesti unionilla on yksinomainen toimivalta yhteisen kauppapolitiikan alalla, ja se voi olla osapuolena kansainvälisissä sopimuksissa, jotka koskevat suoriin ulkomaisiin sijoituksiin sovellettavia määräyksiä.
(2)
Sijoitussuojaa koskeviin sopimuksiin voi sisältyä sijoittajan ja valtion välinen riitojenratkaisumekanismi, jonka avulla kolmannesta maasta peräisin oleva sijoittaja voi nostaa kanteen sitä valtiota vastaan, jossa se on tehnyt sijoituksen. Sijoittajan ja valtion välinen riitojenratkaisu voi johtaa välitystuomioon, jossa määrätään maksamaan rahallinen korvaus. Lisäksi kaikissa tällaisissa tapauksissa koituu väistämättä huomattavia välimiesmenettelyn hallinnointikustannuksia sekä kanteeseen vastaamiseen liittyviä kustannuksia.
(3)
Riidanratkaisun kohteena olevaa kohtelua koskeva kansainvälinen vastuu noudattaa unionin ja jäsenvaltioiden välistä toimivallan jakoa. Tämän seurauksena unioni on periaatteessa vastuussa sellaisiin kanteisiin vastaamisesta, joissa väitetään rikotun sopimukseen sisältyviä, unionin yksinomaiseen toimivaltaan kuuluvia sääntöjä, riippumatta siitä, onko kyse unionin vai jonkin jäsenvaltion tarjoamasta kohtelusta.
(4)
Unionin sopimuksissa olisi tarjottava ulkomaisille sijoittajille sama korkea suojelun taso muttei kuitenkaan korkeampaa suojelun tasoa kuin se, joka unionin lainsäädännössä ja jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisissä yleisissä periaatteissa tarjotaan unionista peräisin oleville sijoittajille. Unionin sopimuksissa olisi huolehdittava siitä, että unionin lainsäädäntövaltaa ja sääntelyoikeutta kunnioitetaan ja että ne turvataan.
(5)
Jos unionilla on oikeushenkilönä kansainvälinen vastuu tarjotusta kohtelusta, sen edellytetään kansainvälisen oikeuden mukaan maksavan välitystuomiossa sen suoritettavaksi määrätyn korvauksen ja kantavan riidasta aiheutuvat kustannukset. Välitystuomio, jossa määrätään maksettavaksi korvaus, voi kuitenkin johtua joko unionin itsensä tai jonkin jäsenvaltion tarjoamasta kohtelusta. Olisi näin ollen kohtuutonta, jos välitystuomioon perustuvat maksut ja välimiesmenettelyn kustannukset maksettaisiin unionin talousarviosta silloin, kun kohtelun on tarjonnut jokin jäsenvaltio, jollei unionin lainsäädännössä edellytetä kyseistä kohtelua. Siksi on tarpeen, että korvausvastuu jaetaan unionin lainsäädäntöön kuuluvana asiana unionin itsensä ja kohtelun tarjonneen jäsenvaltion välillä tässä asetuksessa säädetyin perustein.
(6)
Euroopan unionin kansainvälisestä sijoituspolitiikasta tulevaisuudessa 6 päivänä huhtikuuta 2011 antamassaan päätöslauselmassa Euroopan parlamentti on nimenomaisesti kehottanut luomaan tässä asetuksessa säädetyn mekanismin. Lisäksi neuvosto on kattavaa kansainvälistä sijoituspolitiikkaa koskevissa 25 päivänä lokakuuta 2010 antamissaan päätelmissä kehottanut komissiota tutkimaan asiaa.
(7)
Korvausvastuu olisi kohdistettava sille taholle, joka on vastuussa kohtelusta, jonka on todettu olevan ristiriidassa sopimuksen asianomaisten määräysten kanssa. Tämän vuoksi unionin olisi itse kannettava korvausvastuu silloin, kun kyseisen kohtelun on tarjonnut unionin jokin toimielin, elin tai laitos. Asianomaisen jäsenvaltion olisi kannettava korvausvastuu silloin, kun se on tarjonnut kyseisen kohtelun. Mikäli jäsenvaltio toimii unionin lainsäädännössä edellytetyllä tavalla, esimerkiksi saattaessaan unionin hyväksymän direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään, unionin kuitenkin olisi itse kannettava korvausvastuu sikäli kuin unionin lainsäädännössä edellytetään tällaista kohtelua. Tässä asetuksessa olisi myös säädettävä siitä mahdollisuudesta, että yksittäiset tapaukset koskevat sekä jäsenvaltion tarjoamaa kohtelua että unionin lainsäädännössä edellytettyä kohtelua, ja sen olisi katettava kaikki jäsenvaltioiden ja unionin toteuttamat toimet. Tällaisissa tapauksissa jäsenvaltioiden ja unionin olisi kannettava korvausvastuu kunkin niistä tarjoaman erityisen kohtelun osalta.
(8)
Unionin olisi aina toimittava vastaajana, jos riita koskee yksinomaan unionin toimielinten, elinten tai laitosten tarjoamaa kohtelua, jolloin unioni kantaa riidasta mahdollisesti aiheutuvan korvausvastuun edellä mainittujen perusteiden mukaisesti.
(9)
Jos riidasta mahdollisesti aiheutuvan korvausvastuun kantaa jäsenvaltio, on oikeudenmukaista ja asianmukaista, että kyseinen jäsenvaltio toimisi vastaajana, jotta se voi puolustaa sijoittajalle tarjoamaansa kohtelua. Tässä asetuksessa säädetyillä järjestelyillä pyritään varmistamaan, että oikeudenkäyntikulut tai asianomaista jäsenvaltiota vastaan annettuun välitystuomioon perustuvat maksut eivät rasita edes tilapäisesti unionin talousarviota ja unionin muita kuin taloudellisia resursseja.
(10)
Jäsenvaltiot voivat kuitenkin pitää parempana, että unioni toimii vastaajana tämäntyyppisessä riidassa, esimerkiksi tekniseen asiantuntemukseen liittyvistä syistä. Jäsenvaltioilla olisi tämän vuoksi oltava mahdollisuus kieltäytyä toimimasta vastaajana, tämän kuitenkaan rajoittamatta niiden korvausvastuuta.
(11)
Jotta voidaan varmistaa, että unionin edut voidaan asianmukaisesti turvata, on poikkeuksellisissa olosuhteissa olennaisen tärkeää, että unioni toimii itse vastaajana jäsenvaltion tarjoamaan kohteluun liittyvissä riidoissa. Nämä olosuhteet rajoittuvat tapauksiin, joissa riitaan liittyy myös unionin takaama kohtelu, joissa ilmenee, että jonkin jäsenvaltion tarjoamaa kohtelua edellytetään unionin lainsäädännössä, ja joissa vastaava kohtelu on riitautettu unionia vastaan nostetussa kanteessa Maailman kauppajärjestössä (WTO), jos on asetettu paneeli ja kanne koskee samaa oikeudellista erityiskysymystä, ja jos on tarpeen varmistaa johdonmukainen kanteeseen vastaaminen WTO:ssa käsiteltävässä asiassa.
(12)
Jos unioni toimii vastaajana tapauksissa, joihin liittyy jäsenvaltioiden toimenpiteitä, komission olisi järjestettävä kanteeseen vastaaminen tavalla, joka suojaa asianomaisen jäsenvaltion taloudelliset edut.
(13)
Päätökset siitä, olisiko unionin vai jäsenvaltion toimittava vastaajana, olisi tehtävä tässä asetuksessa säädetyissä puitteissa. On tarkoituksenmukaista, että komissio ilmoittaa välittömästi Euroopan parlamentille ja neuvostolle tavasta, jolla näitä puitteita sovelletaan.
(14)
Tässä asetuksessa olisi säädettävä joistakin käytännön järjestelyistä, jotka koskevat välimiesmenettelyn kulkua jäsenvaltion tarjoamaa kohtelua koskevissa riidoissa. Näillä järjestelyillä olisi tähdättävä riita-asian parhaaseen mahdolliseen hallinnointiin ja samalla olisi varmistettava Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun vilpittömän yhteistyön periaatteen noudattaminen ja asianomaisen jäsenvaltion etujen puolustaminen ja suojaaminen.
(15)
Kun vastaajana toimii unioni, tällaisin järjestelyin olisi taattava erittäin tiivis yhteistyö, johon kuuluvat välitön ilmoittaminen kaikista merkittävistä menettelyn vaiheista, asiaa koskevien asiakirjojen toimittaminen, tiheät neuvottelut ja osallistuminen menettelyssä mukana olevaan valtuuskuntaan.
(16)
Jos jäsenvaltio toimii vastaajana, on tarkoituksenmukaista, että se Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti tiedottaa komissiolle asian etenemisestä ja huolehtii erityisesti välittömästä ilmoittamisesta kaikista merkittävistä menettelyn vaiheista, asiaa koskevien asiakirjojen toimittamisesta, tiheistä neuvotteluista ja osallistumisesta menettelyssä mukana olevaan valtuuskuntaan. On myös tarkoituksenmukaista tarjota komissiolle riittävä mahdollisuus tunnistaa riidan yhteydessä esiin nousevat oikeuskysymykset tai mahdolliset muut unionin etuihin liittyvät tekijät.
(17)
Jäsenvaltion olisi voitava milloin tahansa hyväksyä, että se olisi korvausvastuussa siinä tapauksessa, että korvausta on maksettava, tämän kuitenkaan vaikuttamatta välimiesmenettelyn tulokseen. Tällaisessa tapauksessa jäsenvaltion ja komission olisi voitava sopia järjestelyistä, jotka koskevat kustannusten maksamista määräajoin ja mahdollisen korvauksen maksamista. Tällainen hyväksyminen ei tarkoita sitä, että jäsenvaltio hyväksyy sen, että riidanalainen vaatimus on perusteltu. Komission olisi voitava tällaisessa tapauksessa hyväksyä päätös, jolla jäsenvaltio velvoitetaan varautumaan tällaisiin kustannuksiin. Siinä tapauksessa, että tuomioistuin määrää kustannuksia korvattaviksi unionille, komission olisi varmistettava, että kustannusten mahdollinen ennakkomaksu maksetaan välittömästi takaisin asianomaiselle jäsenvaltiolle.
(18)
Joissakin tapauksissa voi olla asianmukaista päästä sovintoon, jotta vältetään kallis ja tarpeeton välimiesmenettely. On tarpeen säätää tällaisten sovintoratkaisujen tekemistä koskevasta menettelystä. Tällaisen menettelyn olisi mahdollistettava, että komissio, joka toimii tarkastelumenettelyn mukaisesti, voi sopia asian, joka koskee unionin korvausvastuuta, jos se on unionin etujen mukaista. Mikäli asia koskee myös jäsenvaltion tarjoamaa kohtelua, on tarkoituksenmukaista, että unioni voisi sopia riidan ainoastaan, jos sovintoratkaisulla ei olisi lainkaan rahoitus- tai talousarviovaikutuksia asianomaisen jäsenvaltion kannalta. Tällaisissa tapauksissa on aiheellista, että komissio ja asianomainen jäsenvaltio tekevät tiivistä yhteistyötä ja neuvottelevat keskenään. Jäsenvaltiolla olisi oltava vapaus sopia asia milloin tahansa edellyttäen, että se hyväksyy täyden korvausvastuun ja että tällainen sovinto on unionin lainsäädännön mukainen.
(19)
Mikäli unioni on välitystuomiossa tuomittu suorittamaan maksu, tämä maksu olisi suoritettava viipymättä. Komission olisi toteutettava järjestelyjä tällaisten maksujen maksamiseksi, jollei jäsenvaltio ole jo hyväksynyt korvausvastuuta.
(20)
Komission olisi kuultava tarkasti asianomaista jäsenvaltiota, jotta voidaan sopia korvausvastuun jakamisesta. Jos komissio toteaa jäsenvaltion olevan vastuussa, mutta jäsenvaltio ei sitä hyväksy, komission olisi suoritettava välitystuomioon perustuva maksu, mutta sen olisi myös esitettävä jäsenvaltiolle päätös, jossa se vaatii jäsenvaltiota maksamaan kyseiset määrät sovellettavine korkoineen unionin talousarvioon. Maksettavan koron olisi oltava Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 (2) 78 artiklan 4 kohdan nojalla vahvistettu korko. Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 263 artiklaa voidaan käyttää tapauksissa, joissa jäsenvaltio katsoo, ettei päätös täytä tässä asetuksessa asetettuja perusteita.
(21)
Unionin talousarvion olisi katettava menot, jotka johtuvat suoriin ulkomaisiin sijoituksiin sovellettavia määräyksiä sisältävistä sopimuksista, joissa unioni on osapuolena ja joissa määrätään sijoittajan ja valtion välisestä riitojenratkaisusta. Mikäli jäsenvaltioilla on tämän asetuksen nojalla korvausvastuu, unionin olisi voitava joko kerätä yhteen asianomaisen jäsenvaltion osuudet ennen kyseisen menoerän suorittamista tai suoritettava kyseinen menoerä ensin ja saatava sen jälkeen korvaus asianomaiselta jäsenvaltiolta. Näiden kummankin talousarviokäsittelymekanismin käytön olisi oltava mahdollista sen mukaan, kumpi on toteutettavissa, erityisesti aikataulu huomioiden. Kummassakin mekanismissa asianomaisen jäsenvaltion maksamia rahoitusosuuksia tai korvauksia olisi käsiteltävä unionin talousarviossa sisäisinä käyttötarkoitukseensa sidottuina tuloina. Näistä sisäisistä käyttötarkoitukseensa sidotuista tuloista johtuvien määrärahojen olisi katettava asianomaiset menot, mutta niillä olisi myös voitava täydentää unionin talousarvion muita osia, joista on otettu ne alkuperäiset määrärahat, joilla asianomainen meno toteutettiin toisen mekanismin mukaisesti.
(22)
Jotta voidaan varmistaa tämän asetuksen yhdenmukaiset täytäntöönpanoedellytykset, komissiolle olisi siirrettävä täytäntöönpanovaltaa.
(23)
Täytäntöönpanovaltaa, joka liittyy 9 artiklan 2 ja 3 kohtaan, 13 artiklan 1 kohtaan, 14 artiklan 8 kohtaan, 15 artiklan 3 kohtaan ja 16 artiklan 3 kohtaan, olisi käytettävä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 182/2011 (3) mukaisesti.
(24)
Neuvoa-antavaa menettelyä olisi käytettävä niiden päätösten hyväksymiseen, joiden mukaan unionin toimii vastaajana 9 artiklan 2 kohdan mukaisesti, koska näissä tapauksissa unionin on otettava vastuulleen kanteisiin vastaaminen, mutta tämän olisi silti oltava jäsenvaltioiden valvonnassa. Neuvoa-antavaa menettelyä olisi käytettävä niiden päätösten hyväksymiseen, jotka koskevat riitojen sopimista 15 artiklan 3 kohdan nojalla, koska näillä päätöksillä on enintään väliaikainen vaikutus unionin talousarvioon, sillä asianomaisen jäsenvaltion edellytetään kantavan riidasta mahdollisesti aiheutuvan korvausvastuun ja koska tässä asetuksessa vahvistetaan tällaisten sovintojen hyväksymistä koskevat yksityiskohtaiset perusteet,
OVAT HYVÄKSYNEET TÄMÄN ASETUKSEN:
I LUKU
YLEISET SÄÄNNÖKSET
1 artikla
Soveltamisala
1. Tätä asetusta sovelletaan sijoittajan ja valtion väliseen riitojenratkaisuun, jonka on pannut vireille kolmannen maan kantaja ja joka pannaan toimeen sellaisen sopimuksen nojalla, jonka osapuoli unioni on tai jonka osapuolia unioni ja sen jäsenvaltiot ovat, tämän kuitenkaan vaikuttamatta Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa määrättyyn toimivallan jakoon. Tämän asetuksen hyväksyminen ja soveltaminen eivät erityisesti vaikuta perussopimuksissa määrättyihin toimivallan rajoihin muun muassa sellaisen jäsenvaltioiden tai unionin tarjoaman kohtelun osalta, jonka kantaja on riitauttanut sopimuksen nojalla toimeenpannussa sijoittajan ja valtion välisessä riitojenratkaisussa.
2. Komissio julkaisee tiedotustarkoituksessa Euroopan unionin virallisessa lehdessä luettelon sopimuksista, jotka kuuluvat tämän asetuksen soveltamisalaan, ja pitää sen ajan tasalla.
2 artikla
Määritelmät
Tässä asetuksessa sovelletaan seuraavia määritelmiä:
a)
’sopimuksella’ tarkoitetaan mitä tahansa sellaista kansainvälistä sopimusta, johon sisältyy suoriin ulkomaisiin sijoituksiin sovellettavia määräyksiä, jonka osapuoli unioni on tai jonka osapuolia unioni ja sen jäsenvaltiot ovat ja jossa määrätään sijoittajan ja valtion välisestä riitojenratkaisusta;
b)
’välimiesmenettelystä aiheutuvilla kustannuksilla’ tarkoitetaan välimiesoikeuden ja riitojenratkaisuelimen maksuja ja kustannuksia sekä edustamisesta aiheutuneita kustannuksia ja kuluja, jotka välimiesoikeus määrää korvattaviksi kantajalle; näitä ovat muun muassa käännöskustannukset, oikeudellisesta ja taloudellisesta tutkimustyöstä aiheutuneet kustannukset ja muut asianmukaiset välimiesmenettelyyn liittyvät kustannukset;
c)
’riidalla’ tarkoitetaan kantajan sopimuksen nojalla unionia tai jäsenvaltiota vastaan nostamaa kannetta, jonka välimiesoikeus ratkaisee;
d)
’sijoittajan ja valtion välisellä riitojenratkaisulla’ tarkoitetaan sopimuksella määrättyä menettelyä, jonka perusteella kantaja voi nostaa kanteita unionia tai jäsenvaltiota vastaan;
e)
’jäsenvaltiolla’ tarkoitetaan yhtä tai useampaa Euroopan unionin jäsenvaltiota;
f)
’asianomaisella jäsenvaltiolla’ tarkoitetaan jäsenvaltiota, joka on tarjonnut kohtelun, jonka väitetään olevan ristiriidassa sopimuksen kanssa;
g)
’korvausvastuulla’ tarkoitetaan velvollisuutta maksaa rahamäärä, jonka välimiesoikeus on määrännyt tai josta on sovittu osana sovintoa ja johon sisältyvät myös välimiesmenettelystä aiheutuvat kustannukset;
h)
’sovinnolla’ tarkoitetaan mitä tahansa sopimusta, jossa yhtenä osapuolena on joko unioni tai jäsenvaltio tai kumpikin ja toisena osapuolena kantaja ja jossa kantaja suostuu olemaan ajamatta kannetta vastineena tietyn rahamäärän maksamiselle tai muulle kuin rahallisen suorituksen käsittävälle toimelle, myös silloin kun sovinto kirjataan välimiesoikeuden tuomioon;
i)
’välimiesoikeudella’ tarkoitetaan mitä tahansa henkilöä tai elintä, joka on sopimuksen nojalla nimetty ratkaisemaan sijoittajan ja valtion välinen riita;
j)
’kantajalla’ tarkoitetaan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka voi nostaa sijoittajan ja valtion välisessä riitojenratkaisussa sopimuksen nojalla kanteen, tai luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, jolle sopimukseen perustuva kantajan kanneoikeus on laillisesti luovutettu;
k)
’unionin lainsäädännöllä’ tarkoitetaan Euroopan unionin toiminnasta tehtyä sopimusta, Euroopan unionista tehtyä sopimusta, mitä tahansa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 288 artiklan toisessa, kolmannessa ja neljännessä kohdassa tarkoitettua unionin säädöstä ja mitä tahansa kansainvälistä sopimusta, jonka osapuoli unioni on tai jonka osapuolia unioni ja sen jäsenvaltiot ovat; yksinomaan tämän asetuksen soveltamista varten ’unionin lainsäädännöllä’ ei tarkoiteta sopimuksen sijoitussuojaa koskevia määräyksiä;
l)
’unionin lainsäädännössä edellytetyllä’ tarkoitetaan kohtelua, jossa asianomainen jäsenvaltio olisi voinut välttää väitetyn sopimusrikkomuksen ainoastaan jättämällä ottamatta huomioon unionin lainsäädännön mukaisen velvoitteen, kuten tapauksessa, jossa sillä ei ole mitään harkintavaltaa saavutettavan tuloksen osalta.
II LUKU
KORVAUSVASTUUN JAKAMINEN
3 artikla
Jakoperusteet
1. Sopimukseen perustuvasta riidasta aiheutuva korvausvastuu jaetaan seuraavien perusteiden mukaisesti:
a)
unioni kantaa korvausvastuun, joka johtuu unionin toimielinten, elinten tai laitosten tarjoamasta kohtelusta;
b)
asianomainen jäsenvaltio kantaa korvausvastuun, joka johtuu kyseisen jäsenvaltion tarjoamasta kohtelusta;
c)
edellä olevasta b alakohdasta poiketen unioni kantaa korvausvastuun, joka johtuu jäsenvaltion tarjoamasta kohtelusta, jos tällaista kohtelua on edellytetty unionin lainsäädännössä.
Jos unionin lainsäädännössä edellytetään, että asianomainen jäsenvaltio toteuttaa toimia saattaakseen aiemmin toteuttamansa toimen unionin lainsäädännön mukaiseksi, tämä jäsenvaltio on korvausvastuussa sen estämättä, mitä ensimmäisen kohdan c alakohdassa säädetään, paitsi jos tällaista aikaisempaa toimea on edellytetty unionin lainsäädännössä.
2. Kun tässä asetuksessa niin säädetään, komissio hyväksyy 1 kohdassa säädettyjen perusteiden mukaisesti päätöksen, jossa määritetään asianomaisen jäsenvaltion korvausvastuu. Tällaisesta päätöksestä ilmoitetaan Euroopan parlamentille ja neuvostolle.
3. Sen estämättä, mitä tämän artiklan 1 kohdassa säädetään, asianomaisen jäsenvaltion on kannettava korvausvastuu, jos
a)
se on hyväksynyt mahdollisen korvausvastuun 12 artiklan mukaisesti; tai
b)
se tekee sovinnon 15 artiklan mukaisesti.
4. Sen estämättä, mitä tämän artiklan 1 kohdassa säädetään, unioni kantaa korvausvastuun, jos unioni toimii vastaajana 4 artiklan mukaisesti.
III LUKU
RIITOJEN KÄSITTELY
1 JAKSO
Unionin tarjoamaa kohtelua koskevien riitojen käsittely
4 artikla
Unionin tarjoama kohtelu
1. Unioni toimii vastaajana, jos riita koskee unionin toimielinten, elinten tai laitosten tarjoamaa kohtelua.
2. Kun komissio vastaanottaa kantajalta neuvottelupyynnön tai ilmoituksen, jolla kantaja toteaa aikovansa panna vireille välimiesmenettelyn sopimuksen mukaisesti, se ilmoittaa tästä välittömästi Euroopan parlamentille ja neuvostolle.
2 JAKSO
Jäsenvaltion tarjoamaa kohtelua koskevien riitojen käsittely
5 artikla
Jäsenvaltion tarjoama kohtelu
Tätä jaksoa sovelletaan riitoihin, jotka koskevat kokonaan tai osittain jonkin jäsenvaltion tarjoamaa kohtelua.
6 artikla
Komission ja asianomaisen jäsenvaltion yhteistyö ja niiden väliset neuvottelut
1. Komissio ja asianomainen jäsenvaltio toteuttavat kaikki tarpeelliset toimenpiteet puolustaakseen ja suojellakseen unionin ja asianomaisen jäsenvaltion etuja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti.
2. Komissio ja asianomainen jäsenvaltio aloittavat neuvottelut riitojen hallinnoinnista tämän asetuksen mukaisesti ottamalla huomioon tässä asetuksessa ja kyseisessä sopimuksessa säädetyt määräajat sekä vaihtavat keskenään riitojen käsittelyn kannalta merkityksellisiä tietoja.
7 artikla
Neuvottelupyyntö
1. Kun komissio vastaanottaa kantajalta neuvottelupyynnön sopimuksen mukaisesti, se ilmoittaa tästä välittömästi asianomaiselle jäsenvaltiolle. Kun jäsenvaltio on saanut neuvottelupyynnön tai tiedon siitä, sen on välittömästi ilmoitettava tästä komissiolle.
2. Asianomaisen jäsenvaltion edustajien ja komission on osallistuttava neuvotteluissa mukana olevaan unionin valtuuskuntaan.
3. Asianomaisen jäsenvaltion ja komission on välittömästi toimitettava toisilleen asian kannalta merkitykselliset tiedot.
4. Komissio ilmoittaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle kaikki neuvottelupyynnöt.
8 artikla
Ilmoitus aikomuksesta panna vireille välimiesmenettely
1. Kun komissio vastaanottaa ilmoituksen, jolla kantaja toteaa aikovansa panna vireille välimiesmenettelyn sopimuksen mukaisesti, se ilmoittaa tästä välittömästi asianomaiselle jäsenvaltiolle. Kun kantaja toteaa aikovansa panna vireille välimiesmenettelyn unionia tai jäsenvaltiota vastaan, komissio ilmoittaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle 15 työpäivän kuluessa ilmoituksen vastaanottamisesta kantajan nimen, ne sopimuksen määräykset, joita väitetään rikotun, asianomaisen talouden alan, kohtelun, jonka väitetään olevan sopimuksen vastaista, sekä vaaditun vahingonkorvauksen määrän.
2. Kun jäsenvaltio vastaanottaa ilmoituksen, jolla kantaja toteaa aikovansa panna vireille välimiesmenettelyn, sen on välittömästi ilmoitettava tästä komissiolle.
3. Komissio ilmoittaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle kaikki ilmoitukset, jotka koskevat aikomusta panna vireille välimiesmenettely.
9 artikla
Vastaajana toimiminen
1. Asianomaisen jäsenvaltion on toimittava vastaajana paitsi jos syntyy jompikumpi seuraavista tilanteista:
a)
komissio on 6 artiklan mukaisten neuvottelujen jälkeen tehnyt tämän artiklan 2 tai 3 kohdan mukaisen päätöksen 45 päivän kuluessa 8 artiklassa tarkoitetun ilmoituksen tai tiedonannon vastaanottamisesta, tai
b)
jäsenvaltio on 6 artiklan mukaisten neuvottelujen jälkeen vahvistanut komissiolle kirjallisesti 45 päivän kuluessa 8 artiklassa tarkoitetun ilmoituksen tai tiedonannon vastaanottamisesta, että se ei aio toimia vastaajana.
Jos syntyy joko a tai b alakohdassa tarkoitettu tilanne, unioni toimii vastaajana.
2. Jäsenvaltioille toimitetun täydellisen ja tasapainoisen tosiseikkoihin perustuvan analyysin ja oikeudellisen harkinnan perusteella komissio voi päättää täytäntöönpanosäädöksillä 22 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua neuvoa-antavaa menettelyä noudattaen, että unioni toimii vastaajana, mikäli ilmenee yksi tai useampi seuraavista seikoista:
a)
unioni kantaisi riidasta aiheutuvan mahdollisen korvausvastuun kokonaan tai ainakin osittain 3 artiklassa säädettyjen perusteiden mukaisesti; tai
b)
riita koskee myös unionin toimielinten, elinten tai laitosten tarjoamaa asian käsittelyä.
3. Jäsenvaltioille toimitetun täydellisen ja tasapainoisen tosiseikkoihin perustuvan analyysin ja oikeudellisen harkinnan perusteella komissio voi päättää täytäntöönpanosäädöksillä 22 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua tarkastelumenettelyä noudattaen, että unioni toimii vastaajana, jos vastaava kohtelu on riitautettu unionia vastaan nostetussa kanteessa WTO:ssa, jossa on asetettu paneeli, ja kanne koskee samaa oikeudellista erityiskysymystä ja jos on tarpeen varmistaa johdonmukainen kanteeseen vastaaminen WTO:ssa käsiteltävässä asiassa.
4. Komission on tämän artiklan nojalla toimiessaan varmistettava, että unionin vastineessa suojellaan asianomaisen jäsenvaltion taloudellisia etuja.
5. Komission ja asianomaisen jäsenvaltion on välittömästi 8 artiklassa tarkoitetun ilmoituksen tai tiedonannon vastaanotettuaan aloitettava 6 artiklan mukaisesti tämän artiklan mukaisen asian hallinnointia koskevat neuvottelut. Komission ja asianomaisen jäsenvaltion on varmistettava, että kaikkia sopimuksessa asetettuja määräaikoja noudatetaan.
6. Kun unioni toimii vastaajana 2 ja 5 kohdan mukaisesti, komissio kuulee asianomaista jäsenvaltiota kaikkien asiassa esitettävien lausuntojen ja huomautusten johdosta ennen niiden viimeistelyä ja esittämistä. Asianomaisen jäsenvaltion edustajat muodostavat jäsenvaltion pyynnöstä ja sen kustannuksella osan unionin valtuuskunnasta kaikissa asian käsittelyissä, ja komissio ottaa asianomaisen jäsenvaltion edut asianmukaisesti huomioon.
7. Komissio ilmoittaa välittömästi Euroopan parlamentille ja neuvostolle kaikki riita-asiat, joissa tätä artiklaa sovelletaan, ja siitä, miten sitä on sovellettu.
10 artikla
Jäsenvaltion toiminta välimiesmenettelyssä
1. Kun jäsenvaltio toimii vastaajana, sen on 6 artiklan mukaisesti riita-asian kaikissa vaiheissa, mukaan lukien mahdollinen purku, muutoksenhaku tai uudelleentarkastelu
a)
toimitettava komissiolle ajoissa menettelyyn liittyvät merkitykselliset asiakirjat;
b)
ilmoitettava komissiolle ajoissa kaikista merkittävistä menettelyn vaiheista ja aloitettava pyynnöstä neuvottelut komission kanssa, jotta voidaan ottaa asianmukaisesti huomioon riidassa esiin tulevat oikeuskysymykset tai muut kysymykset, jotka koskevat unionin etua ja jotka komissio on yksilöinyt asianomaiselle jäsenvaltiolle toimitetussa kirjallisessa analyysissa, joka ei ole sitova; ja
c)
sallittava komission pyynnöstä ja komission kustannuksella sen edustajien osallistuminen jäsenvaltiota edustavaan valtuuskuntaan.
2. Komissio toimittaa jäsenvaltiolle menettelyyn liittyvät merkitykselliset asiakirjat sen varmistamiseksi, että kanteeseen vastaaminen on mahdollisimman tehokasta.
3. Heti kun välitystuomio on annettu, jäsenvaltion on ilmoitettava siitä komissiolle. Komissio ilmoittaa asiasta Euroopan parlamentille ja neuvostolle.
11 artikla
Unionin toiminta välimiesmenettelyssä
1. Seuraavia säännöksiä on 6 artiklan mukaisesti sovellettava koko sellaisen välimiesmenettelyn ajan, jossa unioni toimii vastaajana riita-asioissa, joissa jäsenvaltion olisi kannettava riidasta aiheutuva mahdollinen korvausvastuu kokonaan tai osittain:
a)
komissio toteuttaa kaikki tarvittavat toimenpiteet asianomaisen jäsenvaltion etujen puolustamiseksi ja suojelemiseksi;
b)
asianomaisen jäsenvaltion on annettava komissiolle kaikki tarvittava apu;
c)
komissio toimittaa asianomaiselle jäsenvaltiolle menettelyyn liittyvät merkitykselliset asiakirjat, tiedottaa jäsenvaltiolle kaikista merkittävistä menettelyn vaiheista ja aloittaa asianomaisen jäsenvaltion pyynnöstä sen kanssa neuvottelut mahdollisimman tehokkaan kanteeseen vastaamisen varmistamiseksi;
d)
komissio ja asianomainen jäsenvaltio valmistelevat kanteeseen vastaamista tiiviissä yhteistyössä keskenään; ja
e)
menettelyyn osallistuva unionin valtuuskunta koostuu komissiosta ja asianomaisen jäsenvaltion edustajista, paitsi jos tämä ilmoittaa komissiolle, ettei se aio olla menettelyssä osa unionin valtuuskuntaa.
2. Komissio tiedottaa säännöllisesti Euroopan parlamentille ja neuvostolle 1 kohdassa tarkoitetun välimiesmenettelyn etenemisestä.
12 artikla
Mahdollisen korvausvastuun hyväksyminen asianomaisen jäsenvaltion toimesta unionin toimiessa vastaajana
Jos unioni toimii vastaajana riita-asiassa, jossa jäsenvaltion olisi kannettava riidasta aiheutuva mahdollinen korvausvastuu kokonaan tai osittain, asianomainen jäsenvaltio voi milloin tahansa hyväksyä välimiesmenettelystä aiheutuvan korvausvastuun. Tätä varten asianomainen jäsenvaltio ja komissio voivat sopia järjestelyistä, jotka koskevat muun muassa
a)
mekanismeja välimiesmenettelystä aiheutuvien kustannusten maksamiseksi määräajoin;
b)
mekanismeja välitystuomiossa unionin maksettaviksi määrättyjen maksujen suorittamiseksi.
IV LUKU
RIITOJEN SOPIMINEN UNIONIN TOIMIESSA VASTAAJANA
13 artikla
Unionin tarjoamaa kohtelua koskevien riitojen sopiminen
1. Jos komissio katsoo, että yksinomaan unionin tarjoamaa kohtelua koskevan riidan sopiminen olisi unionin etujen mukaista, se voi hyväksyä täytäntöönpanosäädöksen, jolla sovintoratkaisu hyväksytään. Tämä täytäntöönpanosäädös hyväksytään 22 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua tarkastelumenettelyä noudattaen.
2. Jos sovintoon voi sisältyä muitakin toimia kuin rahamäärän maksaminen, sovelletaan tällaisia toimia koskevia asianmukaisia menettelyjä.
14 artikla
Jäsenvaltion kokonaan tai osittain tarjoamaa kohtelua koskevien riitojen sopiminen, jos unioni haluaa sopia riidan
1. Jos unioni on vastaajana jäsenvaltion kokonaan tai osittain tarjoamaa kohtelua koskevassa riidassa ja komissio katsoo, että riidan sopiminen olisi unionin taloudellisten etujen mukaista, komissio neuvottelee ensin asianomaisen jäsenvaltion kanssa 6 artiklan mukaisesti. Jäsenvaltio voi myös aloittaa tällaiset neuvottelut komission kanssa.
2. Jos komissio ja asianomainen jäsenvaltio suostuvat sopimaan riidan, asianomaisen jäsenvaltion on pyrittävä sopimaan komission kanssa järjestelystä, jossa määritetään tarvittavat seikat sovinnon neuvottelemiseksi ja täytäntöön panemiseksi.
3. Jos unioni toimii vastaajana riita-asiassa, jossa jäsenvaltio olisi korvausvastuussa ja jossa unionilla ei ole korvausvastuuta, vain asianomainen jäsenvaltio voi sopia riidan 15 artiklan mukaisesti.
4. Jos unioni toimii vastaajana 9 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti, komissio voi käytyään 6 artiklan 1 kohdan mukaiset neuvottelut päättää sopia riidan, jos sovinto on unionin taloudellisten etujen mukaista. Siinä tapauksessa komission on toimitettava täydellinen ja tasapainoinen tosiseikkoihin perustuva analyysi ja esitettävä oikeudellinen harkinta, joilla unionin taloudelliset edut osoitetaan.
5. Jos unioni toimii 9 artiklan 2 kohdan mukaisesti vastaajana riita-asiassa, jossa vain unioni on korvausvastuussa ja jäsenvaltiolla ei ole korvausvastuuta, komissio voi päättää sopia riidan.
6. Jos unioni toimii 9 artiklan 2 kohdan mukaisesti vastaajana riita-asiassa, jossa sekä unioni että jokin jäsenvaltio ovat korvausvastuussa, komissio ei voi sopia riitaa ilman asianomaisen jäsenvaltion suostumusta. Asianomainen jäsenvaltio voi toimittaa täydellisen analyysin ehdotetun sovinnon vaikutuksista sen taloudellisiin etuihin. Jos jäsenvaltio ei suostu sopimaan riitaa, komissio voi siitä huolimatta täydellisen ja tasapainoisen tosiseikkoihin perustuvan analyysin ja oikeudellisen harkinnan perusteella päättää sopia sen edellyttäen, että sovinnolla ei ole asianomaiselle jäsenvaltiolle mitään taloudellisia tai talousarviovaikutuksia, ottaen huomioon jäsenvaltion analyysin sekä osoittaen unionin ja asianomaisen jäsenvaltion taloudelliset edut. Tässä tapauksessa ei sovelleta 19 artiklaa.
7. Edellä olevien 4, 5 ja 6 kohdan mukaisen sovinnon ehtoihin ei saa kuulua muita asianomaisen jäsenvaltion toimia kuin rahamäärän maksaminen.
8. Tämän artiklan mukainen sovinto hyväksytään täytäntöönpanosäädöksin. Nämä täytäntöönpanosäädökset hyväksytään 22 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua tarkastelumenettelyä noudattaen.
15 artikla
Yksinomaan jäsenvaltion tarjoamaa kohtelua koskevien riitojen sopiminen, jos jäsenvaltio haluaa sopia riidan
1. Jos unioni on vastaajana yksinomaan jäsenvaltion tarjoamaa kohtelua koskevassa riita-asiassa, asianomainen jäsenvaltio voi ehdottaa riidan sopimista, jos
a)
asianomainen jäsenvaltio hyväksyy sovinnosta mahdollisesti johtuvan korvausvastuun;
b)
sovintojärjestely on täytäntöönpanokelpoinen ainoastaan asianomaista jäsenvaltiota kohtaan; ja
c)
sovinnon ehdot ovat unionin lainsäädännön mukaiset;
2. Komissio ja asianomainen jäsenvaltio aloittavat neuvottelut arvioidakseen jäsenvaltion aikomusta sopia riita.
3. Asianomaisen jäsenvaltion on toimitettava komissiolle sovintojärjestelyn luonnos. Komission katsotaan hyväksyneen sovintojärjestelyn luonnoksen, jollei se 90 päivän kuluessa siitä, kun jäsenvaltio on toimittanut sovintoluonnoksen tiedoksi, päätä toisin 22 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua neuvoa-antavaa menettelyä noudattaen hyväksytyllä täytäntöönpanosäädöksellä ja sillä perusteella, että sovintoluonnos ei täytä kaikkia tämän artiklan 1 kohdassa säädettyjä edellytyksiä. Kun sovintojärjestelyn luonnos on hyväksytty, komissio toteuttaa kaikki tarpeelliset toimenpiteet pannakseen sovintojärjestelyn täytäntöön.
16 artikla
Jäsenvaltion osittain tarjoamaa kohtelua koskevien riitojen sopiminen, jos tämä jäsenvaltio haluaa sopia riidan
1. Kun unioni on vastaajana jäsenvaltion osittain tarjoamaa kohtelua koskevassa riidassa ja asianomainen jäsenvaltio katsoo, että riidan sopiminen olisi sen taloudellisten etujen mukaista, se neuvottelee ensin komission kanssa 6 artiklan mukaisesti.
2. Jos komissio ja asianomainen jäsenvaltio suostuvat sopimaan riidan, asianomaisen jäsenvaltion on pyrittävä sopimaan komission kanssa järjestelystä, jolla määritetään tarvittavat tekijät sovinnosta neuvottelemiseksi ja sen täytäntöön panemiseksi.
3. Jos komissio ei suostu sopimaan riitaa, se voi jäsenvaltioille toimitetun täydellisen ja tasapainoisen tosiseikkoihin perustuvan analyysin ja oikeudellisen harkinnan perusteella täytäntöönpanosäädöksellä päättää olla sopimatta riitaa. Tämä täytäntöönpanosäädös hyväksytään 22 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua tarkastelumenettelyä noudattaen.
V LUKU
VÄLITYSTUOMIOIHIN TAI SOVINTORATKAISUIHIN PERUSTUVIEN MAKSUJEN SUORITTAMINEN
17 artikla
Soveltamisala
Tätä lukua sovelletaan, jos unioni toimii riita-asiassa vastaajana.
18 artikla
Välitystuomioihin tai sovintoratkaisuihin perustuvien maksujen suorittamista koskeva menettely
1. Kantaja, jonka hyväksi välitystuomio on sopimuksen nojalla annettu, voi esittää komissiolle välitystuomioon perustuvien maksujen suorittamista koskevan pyynnön. Komissio suorittaa kaikki tällaiset maksut, paitsi siinä tapauksessa, että asianomainen jäsenvaltio on hyväksynyt korvausvastuun 12 artiklan nojalla, jolloin jäsenvaltion on maksettava kyseiset maksut.
2. Jos 13 tai 14 artiklan nojalla hyväksyttyä sovintoa ei ole kirjattu tuomioon, kantaja voi esittää komissiolle sovintoratkaisuun pohjautuvien maksujen suorittamista koskevan pyynnön. Komissio suorittaa kaikki sovintoratkaisuun pohjautuvat maksut sovintosopimuksessa vahvistetuissa määräajoissa.
19 artikla
Menettely, jota noudatetaan, kun korvausvastuusta ei ole tehty sopimusta
1. Kun unioni toimii vastaajana 9 artiklan nojalla ja komissio katsoo, että asianomaisen jäsenvaltion olisi suoritettava kyseessä olevaan välitystuomioon tai sovintoratkaisuun perustuvat maksut tai välimiesmenettelystä aiheutuvat kustannukset 3 artiklan 1 kohdassa säädettyjen perusteiden mukaisesti osittain tai kokonaan, sovelletaan tämän artiklan 2-5 kohdassa säädettyä menettelyä.
2. Komission ja asianomaisen jäsenvaltion on välittömästi aloitettava neuvottelut päästäkseen sopimukseen asianomaisen jäsenvaltion ja tarvittaessa unionin korvausvastuusta.
3. Komissio hyväksyy kolmen kuukauden kuluessa välitystuomioon tai sovintoratkaisuun perustuvaa maksua tai välimiesmenettelystä aiheutuvia kustannuksia koskevan maksupyynnön vastaanottamisesta asianomaiselle jäsenvaltiolle osoitetun päätöksen, jossa määritetään kyseisen jäsenvaltion maksettavaksi tuleva määrä. Komissio ilmoittaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle tällaisen päätöksen ja sen taloudelliset perustelut.
4. Jollei asianomainen jäsenvaltio kahden kuukauden kuluessa 3 kohdassa tarkoitetun päätöksen voimaantulosta vastusta komission tekemää määritystä, sen on korvattava unionin talousarvioon välitystuomioon tai sovintoratkaisuun perustuva maksu tai välimiesmenettelystä aiheutuneet kustannukset kuuden kuukauden kuluessa siitä, kun komission päätös on tullut voimaan. Asianomainen jäsenvaltio on vastuussa kaikista maksettaviksi tulevista koroista unionin talousarvion muihin saataviin sovellettavan korkokannan mukaisesti.
5. Jos asianomainen jäsenvaltio esittää vastalauseen eikä komissio hyväksy jäsenvaltion vastalausetta, komissio hyväksyy kuuden kuukauden kuluessa jäsenvaltion vastalauseen vastaanottamisesta päätöksen, jossa asianomaista jäsenvaltiota vaaditaan korvaamaan komission maksama määrä unionin talousarvion muihin saataviin sovellettavan korkokannan mukaisine korkoineen.
6. Edellä olevien 3 ja 5 kohdan mukaisesti hyväksyttävät komission päätökset julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
20 artikla
Välimiesmenettelystä aiheutuvien kustannusten suorittaminen ennakolta
1. Komissio voi hyväksyä päätöksen, jolla asianomainen jäsenvaltio velvoitetaan suorittamaan ennakkorahoitusosuuksia unionin talousarvioon välimiesmenettelystä aiheutuvien ennakoitavissa olevien tai toteutuneiden kustannusten johdosta. Tällaisen rahoitusosuuksia koskevan päätöksen on oltava oikeasuhteinen, ja siinä on otettava huomioon 3 artiklassa säädetyt perusteet.
2. Jos välimiesoikeus määrää välimiesmenettelystä aiheutuvia kustannuksia korvattaviksi unionille ja asianomainen jäsenvaltio on maksanut välimiesmenettelystä aiheutuvia toistuvia kustannuksia, komissio varmistaa, että ne siirretään unionin talousarvion muihin saataviin sovellettavan korkokannan mukaisine korkoineen sille jäsenvaltiolle, joka on maksanut ne ennakolta.
21 artikla
Jäsenvaltion suorittama maksu
Jäsenvaltion unionin talousarvioon suorittama korvaus tai maksu välitystuomioon tai sovintoratkaisuun perustuvan maksun tai välitysmenettelystä aiheutuvien kustannusten maksamiseksi, mukaan luettuina tämän asetuksen 20 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut kustannukset, katsotaan sisäiseksi käyttötarkoitukseensa sidotuksi tuloksi asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 21 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuin tavoin. Sitä voidaan käyttää kattamaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 218 artiklan nojalla tehdyistä, sijoittajan ja valtion välistä riitojenratkaisua koskevista sopimuksista johtuvat menot tai täydentämään määrärahoja, joilla on alun perin katettu välitystuomioon tai sovintoratkaisuun perustuva maksu tai välimiesmenettelystä aiheutuvia kustannuksia.
VI LUKU
LOPPUSÄÄNNÖKSET
22 artikla
Komiteamenettely
1. Komissiota avustaa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1219/2012 (4) perustettu sijoitussopimuskomitea. Tämä komitea on asetuksessa (EU) N:o 182/2011 tarkoitettu komitea.
2. Kun viitataan tähän kohtaan, sovelletaan asetuksen (EU) N:o 182/2011 4 artiklaa.
3. Kun viitataan tähän kohtaan, sovelletaan asetuksen (EU) N:o 182/2011 5 artiklaa.
23 artikla
Kertomus ja uudelleentarkastelu
1. Komissio toimittaa säännöllisin väliajoin Euroopan parlamentille ja neuvostolle yksityiskohtaisen kertomuksen tämän asetuksen toiminnasta. Tähän kertomukseen sisältyvät kaikki asiaa koskevat tiedot, kuten unionia tai jäsenvaltioita vastaan nostettujen kanteiden luettelo, niihin liittyvät menettelyt, tuomiot ja rahoitusvaikutus unionin talousarvioon. Ensimmäinen kertomus toimitetaan viimeistään 18 päivänä syyskuuta 2019. Sen jälkeen kertomukset toimitetaan kolmen vuoden välein.
2. Komissio toimittaa vuosittain Euroopan parlamentille ja neuvostolle luettelon kantajien tekemistä neuvottelupyynnöistä, kanteista ja välitystuomioista.
3. Komissio voi myös toimittaa 1 kohdassa tarkoitetun kertomuksen kanssa ja komission päätelmien mukaisesti Euroopan parlamentille ja neuvostolle ehdotuksen tämän asetuksen muuttamiseksi.
24 artikla
Ennen tämän asetuksen voimaantuloa tehtyihin sopimuksiin perustuvat riita-asiat
Tätä asetusta sovelletaan 1 artiklan soveltamisalaan kuuluvien ja ennen 17 päivää syyskuuta 2014 tehtyihin sopimuksiin perustuvien riita-asioiden osalta vain niihin riitoihin, joissa kanne on saatettu ratkaistavaksi välimiesmenettelyssä 17 päivän syyskuuta 2014 jälkeen ja jotka koskevat kohtelua, joka on tarjottu 17 päivän syyskuuta 2014 jälkeen.
25 artikla
Voimaantulo
Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.
Tehty Brysselissä 23 päivänä heinäkuuta 2014.