ROZHODNUTÍ KOMISE (EU) 2015/120
ze dne 29. října 2014
o režimu státních podpor SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), jež Itálie zamýšlí poskytnout na digitální projekční zařízení
(oznámeno pod číslem C(2014) 7888)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
po výzvě adresované zúčastněným stranám, aby se k věci vyjádřily (1) v souladu s výše uvedenými články, a se zřetelem k jejich vyjádřením,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dne 30. prosince 2008 oznámila Itálie Komisi svůj úmysl zavést daňové pobídky pro investice a distribuci v odvětví filmu a digitální projekce. Dne 2. dubna 2009 a 23. června 2009 zaslaly italské orgány doplňující informace.
(2)
Dopisem ze dne 22. července 2009 informovala Komise Itálii o rozhodnutí schválit daňové pobídky Itálie pro investice a distribuci v odvětví filmu. Komise zároveň informovala Itálii o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie týkající se daňových úlev navrhovaných pro investice do digitálních projekčních zařízení.
(3)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily.
(4)
Ministerstvo kulturního dědictví, kulturních činností a cestovního ruchu a Evropská komise uspořádaly na toto téma seminář, který se konal dne 21. října 2009 v Římě.
(5)
Komise obdržela příslušné připomínky zúčastněných stran a předala je italským orgánům, aby se k nim vyjádřily. Jejich připomínky byly obdrženy dopisem zaevidovaným dne 19. ledna 2010. Následně došlo k další výměně informací, včetně doplňkových dopisů italských orgánů zaevidovaných dne 7. září 2010, 12. dubna 2011, 1. června 2011, 1. prosince 2011, 10. května 2012, 14. září 2012, 23. dubna 2013, 6. prosince 2013, 18. dubna 2014, 11. června 2014 a 1. srpna 2014.
II. POPIS OPATŘENÍ
1. Oznámené opatření
(6)
Daňové úlevy pro provozovatele kin, kteří instalují digitální projekční zařízení, byly součástí řady daňových opatření pro filmové odvětví, která italské orgány přijaly. Cílem těchto daňových opatření jako celku bylo stimulovat tržní dynamiku tak, aby byly v podmínkách příznivých pro hospodářskou soutěž podporovány umělecké filmy „italského původu“ a propagovány v Itálii i v Evropě.
(7)
Režim daňových úlev pro digitální projekci umožňuje daňovou úlevu ve výši 30 % nákladů na instalaci digitálního projekčního zařízení. Maximální roční daňová úleva činí 50 000 EUR na jeden kinosál.
(8)
Způsobilé náklady mohou vzniknout v souvislosti s:
a)
nákupem digitálních projekčních a reprodukčních zařízení;
b)
nákupem zařízení a aparatury pro příjem digitálního signálu prostřednictvím pozemního nebo satelitního vysílání;
c)
nákupem nebo pronájmem, čili leasingem, zařízení, systémů a aparatury uvedených shora. Příslušné smlouvy musí obsahovat povinnost odkoupit tento majetek po uplynutí sjednané doby pronájmu nebo ustanovení, podle něhož může uživatel využít tohoto opčního práva před uplynutím této doby;
d)
výdaji na odbornou přípravu zaměstnanců;
e)
výdaji vztahujícími se a sloužícími k rekonstrukci a uzpůsobení projekčních kabin, zařízení a doplňkových služeb a prostor využívaných dříve k promítání 35mm filmů.
Očekávané výdaje uvedené v posledních dvou bodech nesmí činit více než 20 % celkových výdajů vynaložených v rámci písmen a), b) a c).
(9)
Podle původního oznámení italských orgánů by byla podpora bezpodmínečná v případě kin, která mají jeden až čtyři kinosály, a multikin, jež mají 5 až 10 kinosálů v obcích s méně než 50 000 obyvateli. U ostatních multikin, která mají nejvýše 24 kinosálů, měla být podpora podmíněna povinností, aby 50 % programové nabídky tvořily umělecké filmy a aby alespoň 50 % kinosálů bylo uzpůsobeno na digitální projekci.
(10)
Daňová úleva se poskytuje provozovatelům kin, kteří v Itálii musí odvádět daně.
(11)
Právní základy pro tento režim jsou následující:
a)
zákon č. 244 ze dne 24. prosince 2007 o pravidlech sestavování ročního a víceletého rozpočtu státu (legge 24 dicembre 2007, n. 244, recante disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato);
b)
zákonné opatření č. 91 ze dne 8. srpna 2013, které bylo vydáním pozdějších předpisů změněno v zákon č. 112 ze dne 7. října 2013 (decreto legge 8 agosto 2013, n. 91, convertito, con modificazioni, in legge 7 ottobre 2013, n. 112);
c)
nová prováděcí pravidla pro daňové úlevy poskytované provozovatelům kin na zavedení a zakoupení zařízení a aparatury pro digitální projekci (nuove disposizioni applicative dei crediti d'imposta concessi alle imprese di esercizio cinematografico per l'introduzione e acquisizione di impianti e apparecchiature destinate alla proiezione digitale).
2. Pochybnosti vznesené Komisí
(12)
V rozhodnutí o zahájení řízení dospěla Komise k závěru, že oznámené opatření podpory představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Poskytováním daňových pobídek se italský stát vzdává určitých příjmů. Na tento režim se tudíž vydávají prostředky státu. Tento režim počítá s ekonomickými výhodami pro některé podniky, v tomto případě provozovatele kin. Vzhledem k mezinárodnímu obchodu s filmy mohou mít tyto selektivní výhody dopad na obchod v rámci Unie. Komise měla pochybnosti ohledně slučitelnosti podpory.
(13)
Pochybovala v prvé řadě o nezbytnosti daňových úlev pro digitální projekci a kritizovala maximální navrhovanou výši daňové úlevy (50 000 EUR na jeden kinosál), neboť odpovídá (se sazbou 30 %) maximálním přípustným nákladům na instalaci ve výši 166 667 EUR na 1 kinosál (50 000 EUR × 100/30). Tento limit je vyšší než odhadované náklady digitálního projekčního zařízení předložené italskými orgány (100 000 EUR). Komise zpochybnila výši limitu daňové úlevy a vyjádřila obavy, že odhad nákladů na přechod není přesný. Komise navíc vyjádřila pochybnosti o tom, zda je nutné instalovat projekční zařízení 2K (3) splňující specifikace DCI (4) pro promítání italských či evropských uměleckých filmů.
(14)
Komise měla dále pochybnosti ohledně přiměřenosti navrhovaného opatření podpory a konstatovala, že velká kina si pravděpodobně mohou spíše dovolit instalovat digitální projekční zařízení bez státní podpory. Komise rovněž upozornila na to, že provozovatelé kin mají k dispozici komerční modely pro přechod, např. „virtualprint fee“ (poplatek za virtuální kopii) (5), a proto si kladla otázku, zda státní podpora na jednotku, navržená pro všechny kinosály, nebude mít za následek zánik komerčních alternativ.
(15)
Komise dále pochybovala o vhodnosti daňové úlevy v podobě opatření podpory a konstatovala, že rozpočet vyčleněný na opatření (16,8 milionu EUR) odpovídá nákladům na instalaci ve výši 56 milionů EUR, které jsou podstatně nižší než odhadované náklady na přechod (čítající 395,7 milionu EUR na základě 100 000 EUR na jeden kinosál). Kromě vhodnosti dostupných prostředků Komise také zpochybnila skutečnost, že je navržené opatření dostatečně zaměřeno na dosažení cíle zvýšit šíření italských a evropských uměleckých filmů. Vyjádřila pochybnosti o tom, že by italské orgány byly s to určit podniky v oblasti filmu s digitálními zařízeními, v nichž mají být zavedeny alternativní komerční modely, které by italským divákům poskytly širší nabídku uměleckých filmů. Jelikož z využití daňové úlevy vyplývá, že příjemce musí mít dostatečné distribuční kapacity, a jelikož opatření předpokládá, že provozovatelé kin musí sami financovat 70 % investice, byla Komise na pochybách, zda kina, která podporu potřebují nejvíce, budou moci daňovou úlevu využít. Komise navíc pochybovala o tom, že by plánovaná jednorázová podpora (oznámení se týkalo pilotního opatření v době trvání 2 let) byla udržitelným řešením problému kratší životnosti a vyšších nákladů užívání spojeného s instalací digitálních zařízení.
(16)
Komise rovněž zpochybnila hospodářské, sociální a kulturní dopady podpory. Přestože uznala, že by mohlo být ve společném zájmu, aby některý členský stát využil státní podpory na investice do přechodu na digitální technologii v kinech, požadovala ujištění ohledně technologické neutrality opatření. Konkrétně žádala potvrzení skutečnosti, že provozovatelé kin nebudou motivováni k přednostním investicím do jedné digitální normy namísto normy jiné. Komise kromě toho požádala italské orgány, aby zajistily, že bude možné promítat i filmy distribuované v digitálním formátu založeném na méně přísné obecné normě než je digitální norma platná pro zařízení, na něž se podpora poskytuje. Komise dále uvedla, že podporu na instalaci digitálního projekčního zařízení by mohly nepřímo získat velké americké filmové produkční společnosti (v případě zařízení splňujících specifikace DCI). Zvýšená poptávka vyplývající z navržené podpory by mohla zvýšit cenu projekčních zařízení, jejichž nabídka je omezená. Díky podpoře by Itálie mohla rychleji dosáhnout kritického množství digitálních kinosálů, což by mohlo urychlit přechod k digitální distribuci a zároveň uzavírání těch kin, která nebyla s to včas instalovat digitální projekční zařízení. Komise v zásadě pochybovala o tom, že případné narušení hospodářské soutěže bude vyrovnáno sociálními a kulturními výhodami plynoucími z podpory.
3. Změny provedené v navrhovaném opatření od zahájení procesu
(17)
Po zahájení formálního šetření ze strany Komise bylo italské opatření daňových úlev pro digitální projekci uskutečněno v souladu s režimem zavedeným na základě dočasného referenčního rámce Unie a v mezích limitů de minimis (6). Po schválení Komisí mají italské orgány v úmyslu opatření plně provést nad rámec limitů de minimis.
(18)
Italské orgány odhadují, že rozpočet opatření bude činit zhruba 7,5 milionu EUR na období 2014-2015.
(19)
Období, na které se toto rozhodnutí vztahuje, potrvá do 31. prosince 2022. Italské orgány očekávají, že se daňová úleva bude nejčastěji využívat v letech 2014 a 2015.
(20)
Návrhy prováděcích předpisů, na jejichž základě chtějí italské orgány podporu plně provést (nad rámec limitů de minimis), se od původního oznámení liší v řadě důležitých bodů.
(21)
Zaprvé: ze změněných prováděcích předpisů byla odstraněna podmínka, že střední a malá kina musí do programové nabídky zařadit určitý počet italských a evropských uměleckých filmů, aby získala podporu. V posledních letech měly italské orgány problémy s monitorováním dodržování této podmínky u střednícha velkých kin. Kromě toho tvrdí, že zrušení této povinnosti je nezbytné k obnovení rovných podmínek hospodářské soutěže mezi velkými kiny, která podporu potřebují, a velkými sítěmi kin, které ovládají italský kinematografický trh (viz 37. bod odůvodnění).
(22)
Zadruhé (a vzhledem k výše uvedenému): změněné prováděcí předpisy stanoví limit 60 kinosálů. Provozovatelé kin, kteří vlastní nebo spravují více kinosálů, jsou z režimu daňových úlev vyloučeni. Italské orgány tvrdí, že je to dobrá alternativa k povinnosti spojené s programem, která byla původně uložena proto, aby se zaručilo, že opatření splní svůj účel, a aby byly vyloučeny ty tržní subjekty, které by díky své tržní síle měly být s to přejít na novou technologii bez podpory.
(23)
Zatřetí: nové prováděcí předpisy vyžadují prohlášení příjemce, které má zamezit příliš vysoké podpoře nebo jejímu přesměrování v případě, že je daňová úleva kombinována s komerčními modely (poplatky za virtuální kopie).
(24)
Začtvrté: změněné normy umožňují kumulaci podpor až do maximální intenzity podpory ve výši 75 % celkových nákladů. U kin s jedním nebo dvěma kinosály činí maximální kumulovaná intenzita podpory 90 %.
(25)
Kromě těchto změn mohou příjemci od roku 2012 postoupit daňovou úlevu na digitální zařízení dodavatelům digitálních zařízení, bankám, finančním zprostředkovatelům a pojišťovnám (viz 56. bod odůvodnění).
III. PŘIPOMÍNKY ZAINTERESOVANÝCH STRAN
(26)
V reakci na veřejnou konzultaci ohledně podpory, která proběhla v roce 2009, obdržela Komise připomínky zhruba od 20 zainteresovaných stran. Připomínky předložily:
-
italské a evropské odvětvové organizace zastupující distributory a kina, francouzská Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) a Evropské fórum pro digitální kinematografii,
-
francouzské orgány, fondy na podporu kinematografie z Německa a Spojeného království a síť evropských regionálních fondů pro audiovizuální průmysl (Cineregio). Některé předložené připomínky se týkaly rovněž souvisejících publikací Ředitelů evropských filmových agentur (EFAD) (7),
-
některé podniky, odborníci z oboru kinematografie a občané Francie, Itálie, Spojeného království a Švýcarska.
Kromě toho byl na toto téma v říjnu 2009 v Římě uspořádán seminář.
(27)
Co se týče nezbytnosti podpory, ve všech obdržených příspěvcích se upozorňovalo na nezbytnost státní podpory pro přechod k digitální projekci, považované za nevyhnutelný vývoj. Jak vysvětlily francouzské orgány i celostátní organizace Spojeného království z oboru kinematografie (UK Film Council), obecný přínos digitální kinematografie je provázen nerovnoměrným rozdělením nákladů (které nesou provozovatelé kin) a přímými finančními výhodami (pro distributory) plynoucími z přechodu. Tato nevyvážená situace ztěžuje včasné dokončení přechodu bez využití externí podpory. V tomto ohledu třetí strany, které předložily své připomínky, upozornily na očividné riziko, že pokud by digitální projekční systémy nebyly přístupnější a cenově dostupnější, mnoho malých evropských nezávislých kin nebo kin nacházejících se v odlehlých oblastech by zmizelo z trhu. V prohlášení EFAD ze září 2009 se tvrdí, že 30 % evropských kin hrozí uzavření. Francouzské orgány i německá spolková rada pro kinematografii zdůraznily, že neposkytováním podpory by utrpělo nejen promítání, ale i distribuce filmů. Dlouhé přechodné období a paralelní distribuce analogových a digitálních filmů by se mohly ukázat jako příliš nákladné, zejména pro menší distributory filmů. V konečném důsledku by neexistence podpory měla značný negativní dopad na šíření evropských filmů, kulturní rozmanitost a přístup evropských občanů ke kultuře.
(28)
Ve všech příspěvcích se navíc zdůrazňovalo, že takzvané normy DCI jsou všeobecně uznávány jako společné normy pro digitální projekci. Propagace jednotné celosvětové normy je vnímána spíše jako pozitivní signál než za nevýhodu pro kina, neboť mezi nimi umožňuje nastolit rovné podmínky.
(29)
Co se týče nákladů na instalaci digitálního projekčního zařízení, za odpovídající výši se obecně považuje 100 000 EUR na jeden kinosál. Mnozí respondenti naopak zdůraznili, že náklady mohou být mnohem vyšší, například je třeba projekční kabinu podstatným způsobem zrekonstruovat, což může být případ zejména malých kin. Někteří respondenti však uznávají, že ceny digitálních projekčních zařízení mají klesající tendenci.
(30)
V mnoha předložených připomínkách bylo uvedeno, že i kdyby byly náklady na přechod mnohem vyšší než dostupná státní podpora (jako je tomu pravděpodobně u daňových úlev v Itálii), nic to nemění na tom, že státní podpora doplňuje jiné zdroje příjmů, například poplatky za virtuální kopie či vlastní zdroje provozovatelů kin.
(31)
Pokud jde o přiměřenost podpory, některé zainteresované strany daňovou úlevu kritizovaly, neboť se domnívaly, že by jí se vší pravděpodobností více využívala větší kina. Jiné subjekty možnost poskytnout podporu velkým kinům podpořily, případně pod podmínkou povinností spojených s programem. Některé příspěvky však potvrdily prohlášení EFAD s tím, že je důležité nezavádět rozdílné zacházení vyplývající například (v konkrétním případě italské daňové úlevy) z různé úrovně daní odváděných kiny, ale obecněji i z omezení přístupu daného programem, velikostí a geografickou polohou kin. Mezinárodní federace sdružení filmových distributorů (FIAD) zdůraznila, že na dnešním kinematografickém trhu a za celkové hospodářské situace by dokonce ani největší provozovatelé kin nemuseli být považováni za ziskové.
(32)
Názory na dostupnost operačních komerčních modelů pro přechod a jejich použitelnosti na menší kina se mírně různí. Někteří uvedli, že existují standardní operační modely pro přechod na digitální projekci. Jiní tvrdili, že hodně kin nemůže podepsat dohody o poplatcích za virtuální kopii nabízené zprostředkovateli („integrátory“) (viz též poznámka pod čarou 5) z důvodu povahy a rozsahu své programové nabídky (dosažená výše poplatků za virtuální kopie se liší podle počtu filmů na programu během prvního týdne od premiéry nebo podle počtu kinosálů v příslušném kině). Europa Distribution vyjádřila přesvědčení, že operační komerční modely platí pouze pro nejziskovější kina a významné komerční distributory. Na základě diskusního dokumentu EFAD bylo pouze ve zhruba 10 000 evropských kinosálů z celkových 30 000 možné modernizovat zařízení prostřednictvím modelu poplatků za virtuální kopie. V jednom příspěvku se tvrdilo, že komerční model poplatků za virtuální kopie je vhodný i pro menší kina. Francouzské orgány každopádně upozornily na to, že komerční modely pro přechod nepokrývají všechny náklady na přechod kin k digitální projekci (jako je modernizace promítacích kabin) a kromě toho vždy počítají s příspěvkem provozovatelů kin. I v těchto případech by státní podpora mohla plnit zásadní doplňkovou funkci.
(33)
Co se týče vhodnosti podpory, zainteresované strany uvedly, že obecně by státní podpora pomohla malým kinům čelit silné konkurenci velkých multikin a nastolila by rovné podmínky pro všechny. Podle odhadů by instalace digitálních projekčních zařízení znamenala širší výběr pro diváky. V příspěvcích byly rovněž zdůrazněny výhody spojené s digitální projekcí, například její kvalita, flexibilita programové nabídky a nižší náklady na distribuci. Francouzské orgány tvrdily, že by se přiměřenost podpory pro digitální projekci neměla posuzovat z hlediska větší rozmanitosti programové nabídky, ale spíše z hlediska schopnosti zabránit uzavření kin. Podle nich může právě digitalizace různých typů filmů zaručit jejich rozmanitou nabídku. Evropské fórum pro digitální kinematografii vyjádřilo názor, že pokud lze daňové úlevy kompenzovat prostřednictvím DPH, mohla by italské opatření využívat i méně zisková kina.
(34)
Některé příspěvky upozorňovaly na krátkodobou povahu daňové úlevy vzhledem k dlouhodobým výzvám, které přináší přechod k digitální kinematografii. Jiné však zdůrazňovaly, že normy jsou dostatečně konsolidované na to, aby byla zaručena jejich platnost alespoň na deset let, nebo že zatím nelze určit životnost digitálních projekčních zařízení. Německá spolková rada pro kinematografii upozornila, že by podpora na přechod k digitální projekci představovala menší zátěž než náklady související s rekonstrukcí kin a s kulturní rozmanitostí po zániku provozovatelů, kteří nejsou schopni přechod sami financovat. Německo dále zdůraznilo, že specifické podmínky v každé zemi a regionu vyžadují specificky koncipovanou podporu v odpovídající formě. Prohlášení EFAD tento názor podpořilo a upozornilo na neexistenci jediného obecně platného řešení. Italské sdružení provozovatelů kin ANECpředpokládá, že do skončení životnosti digitálních zařízení se podmínky změní natolik, že řešení nebude představovat takový problém. Evropské fórum pro digitální kinematografii rovněž potvrdilo, že případné dodatečné provozní náklady příslušných kin lze hradit z nových zdrojů příjmů.
(35)
Pokud jde o hospodářské, sociální a kulturní dopady podpory, v příspěvcích se obvykle zdůrazňovala potřeba jednotných norem pro digitální projekci a plošné přijetí norem DCI. Prohlášení EFAD potvrzuje, že podpora pro digitální projekci by neměla předepisovat technické řešení, ale měla by být koncipována tak, aby pozorně hodnotila technologickou situaci tohoto odvětví. Europa Distribution ve svých připomínkách zdůraznila, že nedodržování normy pro toto odvětví by mohlo vést k uzavření mnoha kin. ANEC každopádně uvedlo, že toto opatření kinům umožňuje investovat do takové normy, kterou chtějí. V řadě příspěvků se rovněž zdůrazňovalo, že zařízení vyhovující specifikaci DCI by se mohla využívat i k promítání filmů odpovídajících jiným (nižším) digitálním normám, zatímco naopak (promítání filmů splňujících normu DCI například na projektorech 1,3k) to nelze. V předložených připomínkách se nepoukazovalo na riziko zvyšování cen, ty by naopak postupem času měly klesat. V této souvislosti se v příspěvku francouzských orgánů a v diskusním dokumentu EFAD zdůrazňovalo, že opatření podpory by měla být navržena tak, aby znemožňovala narušení hospodářské soutěže na trhu digitálních zařízení. Opatření podpory by se proto měla opírat o hodnocení nákladů na digitální zařízení a podpora by podle těchto odhadů měla být omezena. Pochybnosti Komise o tom, zda státní podpora může urychlit přechod na digitální projekci a tím i uzavírání kin (viz 16. bod odůvodnění), nebyly v příspěvcích zohledněny. Státní podpora se v nich naopak označovala za udržitelné řešení problému digitální projekce. Italská federace experimentálních kin vyzdvihla omezený zeměpisný dosah kin, a tudíž zanedbatelný narušující dopad opatření na hospodářskou soutěž.
IV. PŘIPOMÍNKY ITÁLIE
1. Nezbytnost podpory
(36)
Italské orgány poskytly Komisi informace o vlastnostech italského kinematografického trhu (poslední aktualizace proběhla v říjnu 2013). Odhaduje se, že v Itálii existuje celkem 3 936 kinosálů v 1 872 kinech, jež lze rozdělit do čtyř kategorií:
a)
velké sítě (8) kin s více než 60 kinosály - existují pouze dvě takové sítě: UCI a The Space, které mají 787 kinosálů v 76 lokalitách;
b)
malé sítě kin - těch je 15 a každá z nich má celkem maximálně 60 kinosálů. Kina v této třídě čítají celkem 513 kinosálů ve 104 lokalitách;
c)
malá komerční kina - 1 287 kinosálů v 351 kinech;
d)
nejmenší kina - kategorie, do které spadají téměř výhradně kina s jedním promítacím sálem (90 %) a sezónní nebo církevní kina. Jedná se o 1 340 lokalit s přibližně 1 500 kinosály.
(37)
Zatímco největší sítě kin (uvedené pod písmenem a)) představují 40 % vnitrostátního trhu, kina pod písmenem d) se na trhu podílejí pouze 5-10 %.
(38)
Režim daňových úlev je určen pro kina uvedená v písmenech b), c) a d). Zejména vzhledem k dominantnímu postavení dvou velkých sítí kin na trhu se italské orgány domnívají, že k dokončení digitálního přechodu těchto provozovatelů kin, jež jsou všichni malými nebo středními podniky, je nezbytná státní podpora.
(39)
Podle údajů poskytnutých ministerstvem pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch požádalo v období 2010-2013 o daňové úlevy pro digitální film 1 603 kinosálů (údaje z dubna 2014). Toto opatření, které bylo zavedeno ve smyslu nařízení de minimis, mělo úspěch okamžitě po svém zavedení v roce 2010 (kdy ho využilo více než 671 kinosálů).
(40)
Provádění opatření podpory ve smyslu nařízení de minimis se ukázalo jako nedostatečné pro zvrácení této situace. Zejména multikina střední velikosti byla schopna digitalizovat pouze část svých kinosálů.
(41)
Italské orgány uvedly, že digitalizace kin v Itálii stále zaostává. V říjnu 2013 dosahovala míra digitalizace přibližně 62 % (9) a podle odhadů poskytnutých italskými orgány v červnu 2014 je potřeba digitalizovat ještě nejméně 700 kinosálů.
(42)
V důsledku toho je ohrožen značný počet kin, především malých a středních. Jejich zánik by znamenal nejen ztráty pracovních míst na úrovni provozovatelů kin, ale ovlivnil by i distribuci filmů a omezil výběr pro veřejnost.
(43)
Italské orgány zdůraznily zejména úlohu, již v Itálii hrají kina s jedním promítacím sálem a středně velká kina. Neustálá přítomnost kin s jedním promítacím sálem je zásadní pro zajištění rovného přístupu všech občanů, včetně těch, kteří žijí v malých, venkovských a horských sídlech. Druhá skupina, tj. středně velká kina, jsou v Itálii páteří distribuce a promítání kvalitních filmů. Jejich neustálá přítomnost je důležitá, protože představují alternativu dvou velkých sítí kin, jež na trhu dominují.
(44)
Italské orgány odhadují, že tradiční filmy zmizí s konečnou platností z trhu během období pouhých několika týdnů nebo měsíců. Vzhledem k tomu, že se blíží konec tohoto období, italské orgány zdůraznily, že je potřeba uplatňovat opatření nad rámec prahové hodnoty de minimis.
(45)
Co se týče navržené maximální daňové úlevy (50 000 EUR na jeden kinosál) a odhadovaných nákladů digitálního projekčního zařízení, snížily italské orgány své odhady průměrných nákladů přechodu na digitální projekci na 50 000-60 000 EUR (údaje poskytnuté v dubnu a v červnu 2014). Jinými slovy, maximální daňová úleva odpovídá výrazně vyšším nákladům na přechod, než jsou odhadované průměrné náklady na přechod. Italské orgány však zdůraznily, že se daňové pobídky vypočítávají na základě určitého procentního podílu skutečně vzniklých výdajů. Při investicích v průměrné výši 50 000 EUR bude poskytnutá daňová pobídka (ve výši 30 %) činit 15 000 EUR. V praxi tedy není zpravidla nikdy použita maximální daňová pobídka. Horní mez však zaručuje, že v případě nestandardně vysokých nákladů na přechod bude výše podpory omezena i v absolutních hodnotách.
(46)
Pokud jde o nezbytnost podpory, je rovněž důležité poznamenat, že nejnovější informace od italských orgánů ukazují, že náklady na digitální přechod stále ještě dosahují několika desítek tisíc eur na jeden kinosál. Mnoho kin, především těch menších, není schopno získat tyto finanční prostředky ze soukromých zdrojů, zejména za současné italské a evropské hospodářské situace.
2. Přiměřenost podpory
(47)
V obecné rovině italské orgány zdůraznily, že daňová úleva je doplňkem komerčních modelů pro přechod a nevylučuje použití modelů poplatků za virtuální kopii.
(48)
Změněná prováděcí pravidla obsahují řadu ustanovení, která zajišťují přiměřenost opatření podpory a zohledňují například tržní mechanismy, které jsou k dispozici pro přechod na digitální projekci (tj. modely poplatků za virtuální kopii).
(49)
Zaprvé, daňové zvýhodnění mohou požadovat pouze provozovatelé kin, která mají nejvýše 60 kinosálů. Tím jsou z podpory vyloučeny dvě velké italské sítě kin (UCI a The Space), k jejichž přechodu byl úspěšně použit klasický model poplatků za virtuální kopii, jak uvedly italské orgány. Kromě toho by tito provozovatelé kin vzhledem ke svému dominantnímu postavení na trhu (viz 37. bod odůvodnění) neměli být při přechodu digitální projekci závislí na státní podpoře.
(50)
Podle informací poskytnutých italskými orgány jsou uvedené dvě velké sítě kin jedinými, kdo využil klasického modelu poplatků za virtuální kopii. Nicméně i menší provozovatelé kin měli přístup k obchodním mechanismům pro usnadnění přechodu na digitální projekci. V Itálii byl na základě dohody mezi sdružením distributorů a provozovatelů kin vyvinut alternativní model poplatků za virtuální kopii vhodný pro malá kina. Níže uvedená tabulka ukazuje hlavní rozdíly a podobnosti mezi klasickým a alternativním modelem poplatků za virtuální kopii (VPF) tak, jak se používají v Itálii.
Srovnání mezi klasickým a alternativním modelem VPF v Itálii
Klasický model VPF v Itálii
Alternativní model VPF v Itálii
Zprostředkovatel („integrátor“), který má smlouvy o poplatcích za virtuální kopii s distributory, podepíše smlouvu s provozovatelem kina.
Zakládá se na dohodě mezi sdružením distributorů a sdružením provozovatelů kin. Nejsou zapojeny třetí strany.
Provozovatel není vlastníkem digitálního vybavení a neplatí ho předem.
Provozovatel je již od počátku vlastníkem digitálního zařízení a hradí veškeré počáteční pořizovací náklady.
Jak distributoři, tak provozovatel přispívají k postupnému odpisování nákladů prostřednictvím poplatků za virtuální kopii a měsíčních plateb. Rozdělení výdajů je obvykle následující: 75 % hradí distributoři a 25 % provozovatel.
Filmoví distributoři platí poplatky za virtuální kopie pro promítání filmů v digitálním formátu. Tyto poplatky mohou pokrýt až 75 % nákladů na digitální přechod. Provozovatel je v každém případě povinen hradit výdaje ve výši 5 500 EUR.
(51)
Zadruhé, s ohledem na výše uvedené změnily italské orgány prováděcí předpisy, aby předešly příliš vysokým náhradám nebo přesměrování podpory v případě, že je daňová úleva kombinována s komerčními modely (poplatky za virtuální kopie). Příjemce je povinen předložit prohlášení o tom, že žádá o daňové zvýhodnění pouze pro pokrytí skutečných nákladů (viz 23. bod odůvodnění). Italské orgány prohlásily, že kontrola, již ministerstvo pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch provádí pro každý jednotlivý případ, zaručí, že podpora pokryje pouze tu část investic, kterou má skutečně hradit provozovatel kin.
(52)
Zatřetí, k zaručení přiměřenosti opatření podpory byly zavedeny maximální intenzity pro kumulaci podpor, které rozlišují mezi menšími kiny (s jedním nebo dvěma sály) a ostatními kiny (viz 24. bod odůvodnění).
3. Vhodnost podpory
(53)
V rozhodnutí o zahájení řízení vyjádřila Komise pochybnosti ohledně vhodnosti odhadované částky opatření na pokrytí očekávaných nákladů na přechod. Aktualizované odhady týkající se této částky a nákladů, jež poskytly italské orgány (viz 18. a 45. bod odůvodnění), umožňují aktuálně posoudit situaci, již má opatření podpory řešit. Na základě daňové úlevy v průměrné výši 15 000 EUR a s přihlédnutím k odhadované částce režimu (viz 18. bod odůvodnění), by v letech 2014-2015 (tj. v období, kdy se očekává nejintenzivnější využívání tohoto opatření) mohlo opatření využít 500 kinosálů. Toto číslo odpovídá podstatné části kinosálů, které mají být ještě digitalizovány (viz 40. bod odůvodnění).
(54)
I přesto, že byl z režimu podpory odstraněn požadavek na uvádění uměleckých filmů, italské orgány potvrdily, že tento režim má stále ještě důležité kulturní cíle. Úplná digitalizace kinematografického trhu v Itálii povede k lepšímu šíření různých druhů filmů a k vyššímu potenciálu pro šíření děl zaplňujících nikové trhy. Pokud by všechny typy kin v Itálii nepřešly na digitální projekci, kultura by to pocítila.
(55)
Italské orgány zdůraznily, že daňová úleva znamená náhradu, která se týká nejen přímých daní splatných daňovému úřadu (daň z příjmů právnických osob), ale také nepřímých daní (např. DPH), srážkové daně a příspěvků na sociální zabezpečení (placených zaměstnavateli za své zaměstnance). Náhrada prostřednictvím všech těchto daní je zohledněna při výpočtu nároku na daňovou úlevu a zlepšuje dostupnost režimu, jelikož možnost ho využít nezávisí na úrovni zisku dotčeného podniku.
(56)
Kromě toho byla prostřednictvím článku 51 zákonného opatření č. 83 z roku 2012 zavedena možnost postoupit daňovou úlevu dodavatelům digitálních zařízení, bankám, finančním zprostředkovatelům a pojišťovnám (viz 25. bod odůvodnění). To zvyšuje dostupnost opatření podpory pro menší kina, zejména kina provozovaná rodinami, která nemají zaměstnance.
(57)
Již při provádění opatření podle nařízení de minimis obdržely daňové úlevy všechny typy kinosálů, včetně těch nejmenších na trhu, jak je znázorněno v následujícím diagramu, který poskytuje přehled příjemců režimu (v období 2010-2013).
Příjemci podle typu kina (2010-2013, podle počtu sálů) (údaje aktualizovány naposledy v dubnu 2014 a poskytnuty ministerstvem pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch)
(58)
Z poskytnutých údajů rovněž vyplývá, že se výrazně zvýšil počet a procentuální podíl malých kin, která v roce 2012 a zejména v roce 2013 využila daňové úlevy. Podle údajů poskytnutých Itálií využilo od roku 2010 do konce roku 2013 daňovou úlevu pro přechod na digitální projekci celkem 325 z 1 340 menších italských kin (tj. 24,3 %).
4. Hospodářské, sociální a kulturní dopady
(59)
Italské orgány zdůraznily, že je z hlediska ochrany kultury důležité zaručit úplný přechod na digitální projekci. Instalace digitálního zařízení s sebou přináší řadu významných výhod (jako je vyšší flexibilita) pro celé odvětví kinematografie (a v konečném důsledku i pro veřejnost). Náklady na přechod jsou však vysoké a nerovnoměrně rozložené a z velké části je nesou kina. Zejména menší účastníci trhu nejsou schopni provést přechod bez státní podpory. Komerční modely vypracované za účelem přechodu (poplatky za virtuální kopie) nejsou dostatečné k tomu, aby vyvážily tuto nerovnováhu, a ne všechna kina k nim mají stejný přístup.
(60)
Italské orgány potvrdily, že pravidla tohoto režimu podle jejich názoru nezpochybňují zásadu technologické neutrality.
V. HODNOCENÍ OPATŘENÍ PODPORY
1. Východiska podpory
(61)
V čl. 107 odst. 1 SFEU je uvedeno, že „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li Smlouvy jinak“.
(62)
Jak se uvádí v rozhodnutí o zahájení řízení a ve shrnutí v 12. bodě odůvodnění, představuje oznámené opatření podpory státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Zdroj financí skutečně představují daňové pobídky, takže se italský stát vzdává určitých daňových příjmů. Podle tohoto režimu budou takto zvýhodněni někteří provozovatelé kin, a v důsledku toho dává toto opatření selektivní výhodu některým podnikům. Příjemci soutěží s jinými podniky, které nutně nemusí využívat výhod tohoto režimu. Režim tudíž narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž. Vzhledem k mezinárodnímu obchodu s filmem může mít opatření vliv na obchod uvnitř Unie.
2. Slučitelnost podpory
(63)
Italské orgány zdůvodňují opatření jako podporu na propagaci kultury a podtrhují význam, jejž má pro kulturu co nejrychlejší dokončení přechodu na digitální projekci v zemi. Opatření podpory se snaží zaručit, aby všechny typy kin mohly přejít na digitální projekci, a to navzdory vysokým nákladům na přechod.
(64)
Do té doby, než bylo přijato rozhodnutí o zahájení řízení týkajícího se daného opatření, nedefinovala Komise konkrétně svoji politiku v oblasti podpory digitální projekce. Od té doby přijala Komise nové sdělení o státní podpoře filmů a dalších audiovizuálních děl (10), v němž jsou aktualizována kritéria pro posouzení slučitelnosti státní podpory filmů a dalších audiovizuálních děl podle čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU.
(65)
Nové sdělení o filmu uznává, že podpora filmové produkce může být považována za podporu určenou na pomoc kultuře ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU. Slučitelnost podpory tedy lze posoudit na základě tohoto ustanovení. Sdělení o filmu stanoví, že podpora modernizace kin, včetně jejich digitalizace, může být na tomto základě odůvodněná, pokud je nezbytná, přiměřená a vhodná.
a) Nezbytnost opatření
(66)
Jak uvádí italské orgány a potvrzují připomínky zúčastněných stran, přechod na digitální projekci je pro kinematografii výzvou, která se týká všech evropských kin a zejména těch nejmenších. Zánik kin, zejména nezávislých kin malé a střední velikosti ve městech s menším počtem obyvatel, by snížil rozmanitost a šíření filmové nabídky na regionální úrovni. Jinými slovy, dlouhý a nesourodý přechod by měl negativní dopad na promítání filmů a jejich distribuci a v konečném důsledku i na evropské publikum.
(67)
I přes zavedení daňového opatření ve smyslu nařízení de minimis je Itálie v přechodu na digitální projekci stále pozadu.
(68)
Současně se vzhledem k tomu, že trh dosáhl ve svém přechodu bodu obratu (více než 60 % kinosálů v Itálii bylo na konci roku 2013 digitalizováno), zhoršila situace pro kinosály, které při svém přechodu závisí na státní podpoře, jelikož dostupnost 35 mm filmů není v krátkodobém horizontu zajištěna.
(69)
Opatření se netýká výhradně menších kin, ale také relativně velkých kin a komerčních sítí. Největší sítě kin (s více než 60 promítacími sály) jsou však z podpory vyloučeny. Italské orgány tvrdí, že poskytnutí daňového zvýhodnění všem malým kinům obnovuje rovné podmínky v tomto odvětví, jemuž dominují dvě velmi velké sítě kin.
(70)
Daňová úleva je určena na pomoc kinům, která nejsou schopna, zejména za současné hospodářské situace, získat dostatečné soukromé finanční prostředky na nákladný přechod na digitální projekci.
(71)
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem se Komise domnívá, že podpora může být považována za nutnou pro zachování a obnovu filmové rozmanitosti v Itálii v digitálním kontextu. Neustálá přítomnost různých typů kin, od experimentálních kin s jedním sálem po kina s mnoha sály a komerčním plánováním, je zásadní pro podporu ochrany rozmanité filmové nabídky pro italské obyvatelstvo. Jak se uznává v připomínkách obdržených od zúčastněných stran, je přechod na digitální projekci rozhodujícím momentem pro kinematografii jako celek, vzhledem k tomu, že pouze velké sítě kin jsou schopné snadno využívat komerční modely přechodu. Data o trhu poskytnutá italskými orgány dokazují, že uplatňování opatření de minimis není dostatečné pro dokončení přechodu, zejména v případě kin, která mají více než jeden sál. Je pravda, že některá kina byla schopna využít nabídek VPF, ale je rovněž pravda, že modely komerčního přechodu nepokrývají všechny náklady na digitální přechod kin (viz 32. bod odůvodnění). I v takových případech může být veřejná podpora považována za nezbytnou, bude-li koncipována jako doplňková a bude-li zajištěno, že opatření je přiměřené, a to bez ohledu na druh dotčeného kina.
b) Přiměřenost opatření
(72)
Italské orgány vyloučily z využití daňové úlevy společnosti provozující kina s více než 60 sály. Struktura italského kinematografického trhu jasně ukazuje, že existuje rozdíl mezi provozovateli, kteří mají méně než 60 sálů, a provozovateli s větším počtem sálů (viz 36. a 37. bod odůvodnění). Zavedený limit se proto zdá být s ohledem na cíl režimu přiměřený.
(73)
Daňová úleva se kromě toho vztahuje pouze na část (30 %) nákladů na přechod a je omezena na 50 000 EUR ročně. Tím, že je výpočet výše podpory založen na určitém procentu skutečných nákladů na digitalizaci, italské orgány zaručují, že je podpora přiměřená, i když se náklady mohou případ od případu lišit. Mnoho z těch, kteří předložili svá vyjádření, zdůraznilo (29. bod odůvodnění), že náklady na digitalizaci mohou v některých případech vzrůst výrazně nad průměr, například když jsou zapotřebí rozsáhlé práce na projekční kabině. Nicméně v takových atypických případech zajišťuje limit ve výši 50 000 EUR to, že absolutní výše podpory bude i nadále přiměřená.
(74)
Zatímco v rozhodnutí o zahájení řízení se vznášely otazníky nad možným zánikem komerčních modelů pro přechod na digitální kinematografii, 50. bod odůvodnění ukazuje, že v Itálii byly vypracovány dva různé komerční modely, které lze kombinovat s daňovou úlevou navrženou pro digitální kina. Italské orgány zahrnuly do aktualizovaných prováděcích předpisů zvláštní ustanovení s cílem zajistit, aby kombinování veřejných a soukromých finančních prostředků určených na přechod na digitální projekci nevedlo k příliš vysokým náhradám nebo přesměrování podpory (např. na distributory nebo zprostředkovatele („integrátory“) v modelu poplatků za virtuální kopie). Italské orgány tímto způsobem podporují optimální synergii mezi dostupnými komerčními modely a státní podporou na usnadnění úplného přechodu na digitální projekci.
(75)
Daňovou úlevu lze rovněž kombinovat s jinými podpůrnými opatřeními. Aby byla zajištěna přiměřenost podpory, zavedly italské orgány maximální intenzitu pro kumulaci podpor, která činí 90 % v případě malých kin (s jedním nebo dvěma sály) a 75 % u jiných typů kin.
(76)
Obecněji řečeno, k žádosti musí být přiloženo osvědčení udávající skutečně pokryté výdaje na každý sál a pro každý jednotlivý případ jsou stanoveny kontroly ministerstva pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch. V prováděcích předpisech je rovněž stanoveno, že v případě nedodržení povinností bude daňová úleva vrácena (a budou k ní připočteny úroky a penále).
c) Vhodnost opatření
(77)
Vysvětlení poskytnutá italskými orgány, jakož i zavedení převoditelnosti daňových úlev zaručují, že opatření bude mít dopad na příjemce tohoto režimu. Možnost využít režimu by měla mít i méně zisková kina.
(78)
Opatření už není navrženo jako pilotní opatření, ale bude v platnosti až do konce roku 2022.
(79)
Z údajů poskytnutých italskými orgány (viz 57. a 58. bod odůvodnění) vyplývá, že opatření mohou využít všechny typy kin, zejména ta menší. Ačkoli existují další faktory, které mohou mít svůj vliv, je třeba uvést, že značný nárůst počtu kin s jedním, dvěma, třemi nebo čtyřmi sály, která využila daňové úlevy (podle nařízení de minimis) v roce 2012 a 2013, se kryje se zavedením převoditelnosti daňových úlev v roce 2012 (25. bod odůvodnění).
(80)
Obecněji řečeno, opatření se jeví jako vhodné k zachování současné rozmanitosti kin na italském trhu, který zahrnuje kina s jedním promítacím sálem, malá komerční kina a různé typy multikin. Tato rozmanitost je nezbytným předpokladem pro rozmanitou filmovou nabídku.
d) Narušení hospodářské soutěže a dopad na obchod
(81)
Narušení hospodářské soutěže a dopad na obchod jsou malé. Přeshraniční rozměr filmu je omezen na přítomnost mezinárodních provozovatelů kin a mezinárodní charakter filmového obchodu. Jednotlivá kina mají omezenou územní působnost, jelikož publikum se kvůli návštěvě kina nepřesouvá daleko.
(82)
Opatření se týká podpory investic a poskytuje jednorázovou výhodu kinům, která musí řešit jedinečný přechod. Daňová úleva zaručuje, že všechna kina mohou dokončit přechod na digitální projekci, ale nenarušuje nežádoucím způsobem hospodářskou soutěž z hlediska jejich každodenního fungování.
(83)
Rovněž se očekává, že dokončení přechodu na digitální projekci v Evropě bude ku prospěchu evropského filmového průmyslu jako celku. V tomto ohledu nejsou pochybnosti, jež byly vyjádřeny v rozhodnutí o zahájení postupu v souvislosti s normami pro digitální kino, dále případné. Z příspěvků třetích stran vyplynul konsensus odvětví ohledně převládajících norem pro digitální kino.
VI. ZÁVĚR
(84)
S ohledem na výše uvedené skutečnosti se Komise domnívá, že opatření podpory sleduje jasně vymezený kulturní cíl. Pochybnosti ohledně nezbytnosti, přiměřenosti, vhodnosti a dopadu vyjádřené v rozhodnutí o zahájení řízení byly rozptýleny. Narušení hospodářské soutěže a vliv opatření na obchod jsou omezené a nejsou v rozporu se společným zájmem. Daňová úleva pro digitální projekční zařízení se proto považuje za slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. d) Smlouvy o fungování Evropské unie,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora, kterou Itálie zamýšlí poskytnout na zařízení pro digitální projekci na základě zákona č. 244 ze dne 24. prosince 2007, zákonného opatření č. 91 ze dne 8. srpna 2013 přepracovaného v zákon č. 112 ze dne 7. října 2013 a nových prováděcích předpisů pro daňové úlevy poskytované provozovatelům kin na zavedení a zakoupení zařízení a aparatury pro digitální projekci, je slučitelná s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. d) Smlouvy o fungování Evropské unie.
Provedení tohoto opatření podpory se proto povoluje.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 29. října 2014.
KOMISSION PÄÄTÖS (EU) 2015/120,
annettu 29 päivänä lokakuuta 2014,
valtiontukiohjelmasta SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), jonka Italia aikoo toteuttaa digitaalisten projektoreiden hyväksi
(tiedoksiannettu numerolla C(2014) 7888)
(Ainoastaan italiankielinen teksti on todistusvoimainen)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 108 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan,
ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 62 artiklan 1 kohdan a alakohdan,
on mainittujen artiklojen mukaisesti kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa ja ottanut huomioon nämä huomautukset (1),
sekä katsoo seuraavaa:
I MENETTELY
(1)
Italia ilmoitti 30 päivänä joulukuuta 2008 komissiolle aikovansa ottaa käyttöön verohelpotuksia elokuva-alaan ja erityisesti elokuvateatterien digitalisointiin liittyvien investointien ja elokuvien levittämisen hyväksi. Italian viranomaiset toimittivat lisätietoja 2 päivänä huhtikuuta 2009 ja 23 päivänä kesäkuuta 2009.
(2)
Komissio ilmoitti 22 päivänä heinäkuuta 2009 päivätyllä kirjeellä Italialle päätöksestään hyväksyä Italian elokuva-alan investointeihin ja elokuvien levittämiseen tarkoitetut verohelpotukset. Samaan aikaan komissio ilmoitti Italialle päätöksestään aloittaa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 2 kohdan mukainen menettely ehdotetusta digitaalisiin projektoreihin tehtäviin investointeihin myönnettävästä verohyvityksestä.
(3)
Komission päätös menettelyn aloittamisesta julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä (2). Komissio on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa tästä toimenpiteestä.
(4)
Italian kulttuuri- ja matkailuministeriö ja Euroopan komissio järjestivät aihetta käsitelleen seminaarin Roomassa 21 päivänä lokakuuta 2009.
(5)
Komissio vastaanotti huomautuksia asianomaisilta ja toimitti ne Italian viranomaisille mahdollisia huomautuksia varten. Italian viranomaiset toimittivat huomautuksensa 19 päivänä tammikuuta 2010 vastaanotetuksi kirjatulla kirjeellä. Tämän jälkeen tietoja vaihdettiin lisää, mukaan lukien Italian viranomaisten lähettämät täydentävät kirjeet, jotka kirjattiin vastaanotetuiksi 7 päivänä syyskuuta 2010, 12 päivänä huhtikuuta 2011, 1 päivänä kesäkuuta 2011, 1 päivänä joulukuuta 2011, 10 päivänä toukokuuta 2012, 14 päivänä syyskuuta 2012, 23 päivänä huhtikuuta 2013, 6 päivänä joulukuuta 2013, 18 päivänä huhtikuuta 2014, 11 päivänä kesäkuuta 2014 ja 1 päivänä elokuuta 2014.
II TOIMENPITEEN KUVAUS
1. Ilmoitettu toimenpide
(6)
Niille elokuva-alan yrityksille, jotka asentavat digitaaliset projektorit, myönnettävä verohyvitys oli osa Italian viranomaisten elokuva-alan hyväksi käyttöön ottamia verotoimenpiteitä. Näiden verotoimenpiteiden on tarkoitus piristää markkinoiden dynamiikkaa tukemalla italialaisia kulttuurielokuvia kilpailulle avoimessa ympäristössä ja edistää tällaisia elokuvia Italiassa ja muualla Euroopassa.
(7)
Digitaalisten elokuvateattereiden verohyvitysjärjestelmässä myönnetään verohyvitys, joka on 30 prosenttia digitaalisten projektoreiden käyttöön ottamisesta aiheutuvista kustannuksista. Verohyvitys on enintään 50 000 euroa vuodessa elokuvasalia kohden.
(8)
Tukikelpoisiin kustannuksiin voivat kuulua seuraavat:
a)
digitaalisten projektoreiden ja jäljentämislaitteiden hankinta;
b)
digitaalisen signaalin maanpäällisesti ja/tai satelliitin kautta vastaanottavien laitteiden ja koneiden hankinta;
c)
edellisissä kohdissa tarkoitettujen laitteiden, koneiden ja järjestelmien leasing-vuokraus tai vuokraus. Sopimuksiin on sisällyttävä velvoite hankkia omaisuuserät leasing-vuokrasopimuksen päätyttyä tai määräys siitä, että käyttäjäyrityksen on käytettävä kyseistä oikeutta ennen vuokrasopimuksen päättymistä;
d)
koulutustoiminnan menot;
e)
niiden konehuoneiden, laitteiden ja palveluiden sekä aputilojen uudelleen järjestämiseen ja mukauttamiseen liittyvät olennaiset kustannukset, joita on aiemmin käytetty 35 mm:n elokuvien näyttämiseen.
Kahdessa viimeksi mainitussa kohdassa esitettyjen kustannusten on oltava enintään 20 prosenttia a, b ja c kohdassa esitettyjen kustannusten kokonaismäärästä.
(9)
Italian viranomaisten alkuperäisen ilmoituksen mukaan tukeen ei sovellettaisi ennakkoedellytyksiä 1-4 salin elokuvateattereiden osalta eikä 5-10 salin multiplex-elokuvateattereiden osalta paikkakunnilla, joiden asukasluku on enintään 50 000. Enintään 24 salin multiplex-elokuvateattereihin sovellettaisiin tuen edellytyksenä velvoitetta, jonka mukaan vähintään 50 prosenttia näytöksistä pitäisi olla kulttuurielokuvia ja vähintään 50 prosentissa saleista olisi käytettävä digitaalista projektoria.
(10)
Verohyvitystä sovellettaisiin Italiassa verovelvollisiin elokuva-alan yrityksiin.
(11)
Tukiohjelman oikeusperustat ovat seuraavat:
a)
24 päivänä joulukuuta 2007 annettu laki nro 244 valtion yhden ja useamman vuoden talousarvion laatimista koskevista säännöksistä;
b)
8 päivänä elokuuta 2013 annettu asetus nro 91, muutettu ja muunnettu 7 päivänä lokakuuta 2013 laiksi nro 112;
c)
uudet säännökset verohyvitysten myöntämisestä elokuvateattereille digitaaliseen esittämiseen tarkoitettujen laitteiden ja koneiden käyttöön ottamiseksi ja hankkimiseksi.
2. Komission esittämät epäilykset
(12)
Komissio katsoi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään, että ilmoitettu tukitoimenpide on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Tarjotessaan verokannustimia Italian valtio luopuu tietyistä tuloista ja sen vuoksi tukiohjelmaan liittyy valtion varojen käyttöä. Tukiohjelma tarjoaa kyseisille yrityksille, tässä tapauksessa elokuvia esittäville yrityksille, taloudellisen edun. Kun otetaan huomioon elokuvien kansainvälinen kauppa, kyseinen valikoiva etu voi vaikuttaa unionin sisäiseen kauppaan. Komissio epäili tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille.
(13)
Komissio epäili ensinnäkin digitaalisten elokuvateattereiden hyväksi ehdotetun verohyvityksen tarpeellisuutta ja asetti kyseenalaiseksi verohyvityksen enimmäismäärän (50 000 euroa salia kohden), sillä (30 prosentin verohyvityksen tasolla) tätä vastaava asennuksesta aiheutuvien tukikelpoisten kustannusten enimmäismäärä olisi 166 667 euroa [50 000 euroa × 100/30] salia kohden. Tämä enimmäismäärä ylittää Italian viranomaisten esittämän arvion digitaalisten projektoreiden hinnasta (100 000 euroa). Komissio epäili, olisiko verohyvityksen enimmäismäärän oltava niin suuri ja oliko arvio esitetyistä muutoskustannuksista kohtuullinen. Lisäksi komissio epäili, oliko välttämätöntä asentaa DCI-määritelmiä (3) vastaavat 2K-projektorit (4) italialaisten tai eurooppalaisten kulttuurielokuvien esittämistä varten.
(14)
Toiseksi komissio ei ollut varma, oliko ehdotettu tukitoimenpide oikeasuhteinen. Komissio huomautti, että suurimmilla elokuvateattereilla on todennäköisesti enemmän varoja hankkia digitaaliset projektorit ilman valtiontukea. Lisäksi komissio huomautti, että elokuvien esittäjien käytettävissä oli kaupallisia siirtymämalleja, kuten virtuaalinen kopiokorvaus (virtual print fee, VPF) (5). Sen vuoksi komissio kysyi, voisiko ehdotetun suuruinen salikohtainen valtiontuki syrjäyttää kaupalliset vaihtoehdot.
(15)
Kolmanneksi komissio epäili, oliko ehdotettu verohyvitys riittävä tukitoimenpide. Se huomautti, että toimenpiteen arvioitu talousarvio (16,8 miljoonaa euroa) vastaa 56 miljoonan euron asennuskustannuksia, mikä on huomattavasti vähemmän kuin arvioidut muutoskustannukset (395,7 miljoonaa euroa, jos kustannukset ovat 100 000 euroa salia kohden). Käytettävissä olevan rahoituksen riittävyyden lisäksi komissiolla oli epäilyjä sen suhteen, kohdistuiko ehdotettu toimenpide riittävästi italialaisten ja eurooppalaisten kulttuurielokuvien levittämisen lisäämiseen. Komissio epäili, voisivatko Italian viranomaiset varmistaa, että digitaalitekniikkaan siirtyneet elokuvateatterit ottaisivat käyttöön vaihtoehtoisia kaupallisia malleja, jotka tarjoaisivat italialaisille katsojille suuremman kulttuurielokuvavalikoiman. Koska verohyvityksen käyttö tarkoittaa, että tuensaajan veronmaksukyvyn on oltava riittävä, ja toimenpide edellyttää, että elokuvateatterit rahoittavat 70 prosenttia investoinnista, komissio epäili, voisivatko tukea eniten tarvitsevat elokuvateatterit hyödyntää verohyvitystä. Lisäksi komissio epäili, voisiko kyseinen kertaluonteinen tuki (ilmoitus koski kahden vuoden kokeilutoimenpidettä) tarjota kestävän ratkaisun ongelmaan, jonka muodostivat digitaalisten laitteiden odotettu lyhyempi käyttöikä ja kyseisten laitteiden korkeammat käyttökustannukset.
(16)
Neljänneksi komissiolla oli epäilyjä tuen taloudellisista, sosiaalisista ja kulttuurisista vaikutuksista. Vaikka komissio myönsi, että voisi olla yhteisen edun mukaista, että jäsenvaltio käyttäisi valtiontukea, jotta elokuvateatterit investoisivat digitaaliseen teknologiaan siirtymiseen, se pyysi Italian viranomaisilta varmistusta siitä, että toimenpide olisi teknologisesti neutraali. Erityisesti komissio pyysi vahvistamaan, että elokuvateatterit eivät joudu investoimaan yhteen digitaaliseen standardiin toisen kustannuksella. Lisäksi komissio pyysi Italian viranomaisia varmistamaan, että olisi mahdollista esittää elokuvia, joiden julkinen digitaalinen levitysstandardi on heikompi kuin niiden laitteiden digitaalinen standardi, joihin tukea myönnetään. Komissio huomautti myös, että tuki digitaalisten projektoreiden asentamiseen voisi hyödyttää epäsuorasti suuria yhdysvaltalaisia elokuvatuottajia (kun on kyse DCI-määritelmien mukaisista laitteista). Ehdotetun tuen johdosta lisääntynyt kysyntä saattaisi korottaa rajallisesti saatavilla olevien projektoreiden hintoja. Tuen ansiosta italialaisten digitaalisten elokuvateattereiden kriittinen massa voitaisiin saavuttaa nopeammin, mikä puolestaan voisi kiihdyttää siirtymistä digitaaliseen levitykseen ja siten niiden elokuvateattereiden sulkemista, jotka eivät pysty asentamaan digitaalisia projektoreita ajoissa. Yhdessä tarkasteltuna komissio epäili, tasapainottaisivatko tuen sosiaaliset ja kulttuuriset edut kilpailun mahdolliset vääristymät.
3. Ehdotettuun toimenpiteeseen menettelyn aloittamisen jälkeen tehdyt muutokset
(17)
Komission muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen jälkeen Italian digitaalisten elokuvateattereiden verohyvitystoimenpide on pantu täytäntöön väliaikaisten puitteiden perusteella hyväksytyn ohjelman ja vähämerkityksistä tukea koskevien raja-arvojen mukaisesti (6). Italian viranomaiset aikovat panna toimenpiteen täytäntöön täysimääräisesti niin, että kyseiset raja-arvot ylittyvät, jos komissio sen hyväksyy.
(18)
Italian viranomaiset arvioivat, että toimenpiteen talousarvio on noin 7,5 miljoonaa euroa vuosina 2014-2015.
(19)
Tämän päätöksen kattama kausi päättyy 31 päivänä joulukuuta 2022. Italian viranomaiset ennakoivat, että verohyvitystä käytetään eniten vuosina 2014 ja 2015.
(20)
Täytäntöönpanoa koskevat säännösehdotukset, joita Italian viranomaiset aikovat soveltaa tuen panemiseksi täytäntöön täysimääräisesti (siten, että vähämerkityksistä tukea koskevat raja-arvot ylittyvät), eroavat useilta osin alkuperäisestä ilmoituksesta.
(21)
Ensinnäkin muutetuista säännösehdotuksista on poistettu keskisuuria ja suuria elokuvateattereita koskeva vaatimus esittää tietty määrä italialaisia ja eurooppalaisia kulttuurielokuvia tuen saamiseksi. Italian viranomaiset ovat viime vuosien aikana kokeneet, että tämän vaatimuksen noudattamisen valvonta on vaikeaa kun on kyse keskisuurista ja suurista elokuvateattereista. Lisäksi ne katsovat, että tämän velvoitteen poistaminen on välttämätöntä tasapuolisten kilpailuedellytysten luomiseksi suurempien tukea tarvitsevien elokuvateattereiden ja Italian elokuvamarkkinoilla johtavassa asemassa olevien suurien elokuvateatteriketjujen välille (ks. 37 kappale).
(22)
Toiseksi muutettuihin täytäntöönpanosäännöksiin on lisätty 60 salin raja-arvo. Verohyvitystä ei myönnetä niille elokuvateatterialalla toimiville yrityksille, joiden omistamien tai hoitamien salien määrä on tätä suurempi. Italian viranomaiset katsovat, että tämä on parempi vaihtoehto verrattuna alun perin vahvistettuihin ohjelmistovaatimuksiin sen varmistamiseksi, että toimenpide saavuttaa tavoitteensa, ja niiden toimijoiden sulkemiseksi pois tuen piiristä, joiden olisi markkinavoimansa ansiosta pystyttävä siirtymään uuteen teknologiaan ilman tukea.
(23)
Kolmanneksi uusissa täytäntöönpanosäännöksissä edellytetään tuensaajan antamaa lausumaa liikakorvauksen tai tuen uudelleensuuntaamisen estämiseksi, jos verohyvitykseen liitetään kaupallisia (VPF) malleja.
(24)
Neljänneksi muutetuissa säännöksissä sallitaan tuen kasautuminen enimmäistuki-intensiteettiin asti eli 75 prosenttiin kokonaiskustannuksista. Niiden elokuvateattereiden osalta, joissa on yksi sali tai kaksi salia, kasautuneen tuen enimmäisintensiteetti on 90 prosenttia.
(25)
Näiden muutosten lisäksi tuensaajat ovat voineet vuodesta 2012 asti siirtää elokuvateattereiden digitalisointia koskevan verohyvityksen digitaalisten laitteiden toimittajille, pankeille, rahoituksen välittäjille ja vakuutusyhtiöille (ks. 56 kappale).
III ASIANOMAISTEN HUOMAUTUKSET
(26)
Komissio vastaanotti huomautuksia noin 20 asianomaiselta tukitoimenpiteestä vuonna 2009 pidetyn julkisen kuulemisen johdosta. Huomautuksia toimittivat seuraavat tahot:
-
elokuvien levittäjiä ja elokuvateattereita edustavat eurooppalaiset ja italialaiset toimialajärjestöt sekä ranskalainen Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) ja Euroopan digitaalielokuvafoorumi;
-
Ranskan viranomaiset, Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan elokuva-alan edistämisen rahastot ja Euroopan audiovisuaalialan alueellisten rahastojen verkosto (Cineregio). Useissa huomautuksissa viitattiin aihetta koskeviin European Film Agency -yhteenliittymän johtajien (EFAD) julkaisuihin (7);
-
lukuisat yritykset, elokuva-alan ammattilaiset ja yksityishenkilöt Italiasta, Ranskasta, Sveitsistä ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta.
Lisäksi Roomassa järjestettiin lokakuussa 2009 aihetta koskenut seminaari.
(27)
Tuen tarpeellisuuden osalta kaikissa huomautuksissa korostettiin valtiontuen tarvetta siirryttäessä digitaalisiin elokuvateattereihin, mikä katsottiin väistämättömäksi kehitykseksi. Kuten sekä Ranskan viranomaiset että Yhdistyneen kuningaskunnan elokuva-alan kansallinen järjestö UK Film Council totesivat, elokuvateattereiden digitalisoinnin yleisiin hyötyihin liittyy elokuvateatterin maksamien kustannusten ja levittäjille kertyvien suorien taloudellisten hyötyjen epäsymmetrinen jakautuma. Tämä epäsymmetrinen tilanne vaikeuttaa oikea-aikaista siirtymistä ilman ulkopuolista tukea. Huomautuksia esittäneet kolmannet osapuolet korostivat tässä yhteydessä ilmeistä riskiä siitä, että monet pienet, riippumattomat ja/tai syrjäisillä alueilla toimivat eurooppalaiset elokuvateatterit jättävät alan, jos kohtuuhintaisten digitaalisten projektorijärjestelmien saatavuutta ei paranneta. EFAD:n syyskuussa 2009 antaman lausunnon mukaan oli vaarana, että 30 prosenttia eurooppalaisista elokuvasaleista katoaisi. Sekä Ranskan viranomaiset että Saksan liittovaltion elokuvaneuvosto korostivat, että ilman tukea tilanteesta ei kärsisi pelkästään elokuvien esittäminen vaan myös niiden levittäminen. Pitkä siirtymäkausi yhdistettynä analogisten ja digitaalisten elokuvakopioiden samanaikaiseen levittämiseen voisi osoittautua liian kalliiksi erityisesti pienille elokuvien levittäjille. Lisäksi tuen puuttumisella olisi huomattava kielteinen vaikutus eurooppalaisten elokuvien levittämiseen, kulttuuriseen monimuotoisuuteen ja kulttuurin saatavuuteen eurooppalaisten kannalta.
(28)
Kaikki huomautuksia esittäneet painottivat myös sitä, että kyseiset DCI-standardit on hyväksytty laajasti digitaalisen elokuva-alan yhteiseksi standardiksi. Yhden standardin edistäminen maailmanlaajuisesti nähtiin pikemminkin myönteisenä tekijänä kuin haittana, sillä se antaa mahdollisuuden luoda elokuvateattereille tasapuoliset toimintaolosuhteet.
(29)
Digitaalisten projektoreiden asennuskustannusten osalta katsottiin, että 100 000 euroa salia kohden ei yleisesti ottaen ole liiallinen arvio. Useat huomautusten esittäjät painottivat sen sijaan, että kustannukset voivat olla paljon suuremmat esimerkiksi silloin, kun konehuoneeseen on tehtävä huomattavia muutoksia, mikä voi koskea erityisesti pieniä elokuvateattereita. Eräissä huomautuksissa todettiin kuitenkin digitaalisten projektoreiden hintojen aleneminen.
(30)
Useissa saaduissa huomautuksissa väitettiin, että vaikka muutoskustannukset olisivat paljon suuremmat kuin saatavilla ole valtiontuki (kuten näytti olevan laita Italian verohyvityksen tapauksessa), on kuitenkin huomattava, että valtiontuki täydentäisi muita tulonlähteitä, kuten esimerkiksi virtuaalisia kopiokorvauksia ja elokuvateattereiden omia varoja.
(31)
Tuen oikeasuhteisuuden osalta eräät asianomaiset arvostelivat verohyvitystä, sillä ne katsoivat, että suurimmat elokuvateatterit todennäköisesti hyötyisivät tuesta eniten. Toiset väittivät, että suurien elokuvateattereiden tuki voisi olla asianmukaista mahdollisesti ohjelmistoon liittyvien velvoitteiden perusteella. Eräissä huomautuksissa toistettiin kuitenkin EFAD:n lausunto ja korostettiin sitä, kuinka tärkeää on välttää eriarvoinen kohtelu, joka voisi johtua esimerkiksi (Italian verohyvityksen tapauksessa) elokuvateattereiden erilaisesta veronmaksukyvystä ja yleisemmin rajallisesta mahdollisuudesta hyödyntää tukea elokuvateatterin ohjelmiston, koon ja maantieteellisen sijainnin perusteella. Kansainvälinen elokuvalevittäjien yhdistys FIAD painotti, ettei edes suuria elokuvateattereita voida katsoa kannattaviksi elokuvamarkkinoiden nykytilanteen ja yleisen taloudellisen tilanteen vuoksi.
(32)
Digitekniikkaan siirtymistä koskevien kaupallisten liiketoimintamallien saatavuudesta ja niiden soveltuvuudesta pieniin elokuvateattereihin esitettiin jonkin verran toisistaan poikkeavia näkemyksiä. Eräät huomautusten esittäjät väittivät, että saatavilla ei ole vakiomuotoisia liiketoimintamalleja elokuvien digitaaliseen esittämiseen siirtymiseksi. Toiset puolestaan väittivät, että hyvin monilla elokuvateattereilla ei ollut mahdollisuutta tehdä välittäjien (”integroijien”, ks. myös alaviite 5) tarjoamia virtuaalista kopiokorvausta koskevia sopimuksia ohjelmistonsa luonteen ja määrän vuoksi (kertynyt virtuaalisten kopiokorvausten määrä riippuu ohjelmistoon sisältyvien ensi-iltaelokuvien määrästä ja/tai elokuvateatterin salien määrästä). Europa Distribution väitti, että kaupalliset liiketoimintamallit toimivat vain kannattavimpien elokuvateattereiden ja suurien kaupallisten levitysyhtiöiden osalta. EFAD:n tausta-asiakirjan mukaan yhteensä noin 30 000 eurooppalaisesta elokuvasalista vain 10 000 salin laitteet voitaisiin uudistaa virtuaaliseen kopiokorvaukseen perustuvan mallin puitteissa. Yksi huomautuksia esittänyt totesi, että kaupallisen virtuaalisen kopiokorvauksen malli soveltui myös pienempiin elokuvateattereihin. Ranskan viranomaiset painottivat, että siirtymiseen käytettävissä olevat kaupalliset mallit eivät kuitenkaan kata kaikkia elokuvien digitaaliseen esittämiseen siirtymisestä (kuten konehuoneiden uudistamisesta) aiheutuvia kustannuksia ja että lisäksi ne edellyttävät aina elokuvateatterin omaa rahoitusosuutta. Myös näissä tapauksissa julkisella tuella voi olla tärkeä täydentävä rooli.
(33)
Tuen riittävyydestä asianomaiset totesivat, että valtiontuki auttaisi yleensä pieniä elokuvateattereita kohtaamaan suurien multiplex-teattereiden aiheuttaman kovan kilpailupaineen ja loisi tasapuoliset toimintaedellytykset. Digitaalisten elokuvalaitteiden asennuksen ansiosta yleisöllä odotetaan olevan enemmän valinnanvaraa. Huomautusten esittäjät painottivat myös digitaaliseen elokuva-alaan liittyviä etuja, kuten esityksen laatu, ohjelmiston joustavuus ja alhaisemmat levityskustannukset. Ranskan viranomaiset totesivat, että digitaalisen elokuva-alan tuen riittävyyttä ei pitäisi arvioida ohjelmiston monipuolistumisen kannalta vaan sen mukaan, voidaanko elokuvateattereiden sulkeminen estää. Näiden viranomaisten mukaan erilaisten elokuvateattereiden digitalisointi takaa monipuolisen elokuvatarjonnan. Euroopan digitaalielokuvafoorumi on esittänyt, että jos verohyvitys voitaisiin kompensoida arvonlisäverolla, jopa vähemmän kannattavat elokuvateatterit voisivat hyötyä tästä Italian toimenpiteestä.
(34)
Eräät huomautusten esittäjät mainitsivat verohyvityksen lyhyen soveltamisajan ja vertasivat tätä digitaaliseen elokuvaan siirtymisestä aiheutuviin pitkäaikaisiin haasteisiin. Jotkin toiset asianomaiset painottivat kuitenkin, että standardit olivat riittävän vakiintuneita, jotta niiden soveltaminen olisi taattu vähintään 10 vuodeksi, tai että digitaalisten elokuvalaitteiden käyttöikää ei voinut vielä määritellä. Saksan liittovaltion elokuvaneuvosto huomautti, että digitaalisiin esityksiin siirtymiseen myönnettävästä tuesta aiheutuisi vähemmän kustannuksia verrattuna kustannuksiin, jotka liittyvät elokuvateattereiden uudelleenrakentamiseen ja kulttuurin monimuotoisuuden palauttamiseen sen jälkeen, kun alalta poistuvat ne toimijat, jotka eivät itse pysty rahoittamaan digiaikaan siirtymistä. Lisäksi Saksan viranomaiset painottivat, että tukitoimenpide on suunniteltava ja tukimuoto muokattava kunkin jäsenvaltion kansallisten ja alueellisten olosuhteiden mukaan. Myös EFAD:n lausunto heijasti tätä näkemystä, ja siinä painotettiin, ettei yleispätevää ratkaisua ole. Italian elokuvateattereiden yhdistys ANEC ennakoi, että ennen digitaalisten laitteiden käyttöiän loppumista olosuhteet ovat riittävästi muuttuneet niin, että laitteiden korvaaminen ei ole yhtä ongelmallista. Lisäksi Euroopan digitaalielokuvafoorumi huomautti, että ylimääräiset käyttökustannukset voidaan kompensoida kyseisten elokuvateattereiden uusilla tuloilla.
(35)
Tuen taloudellisten, sosiaalisten ja kulttuuristen vaikutusten osalta huomautusten esittäjät painottivat yleensä tarvetta yhteen digitaalielokuvien standardiin ja DCI-standardien laajaa hyväksyntää. EFAD:n lausunnossa todettiin, että elokuvateattereiden digitalisoinnin tuella ei pitäisi pakottaa yhteen teknologiseen ratkaisuun, vaan että olisi arvioitava perusteellisesti alan teknologista tilannetta. Europa Distribution painotti huomautuksissaan, että jos alan standardia ei noudatettaisi, se voisi johtaa monien elokuvateattereiden sulkemiseen. Joka tapauksessa ANEC totesi, että elokuvateatterit ovat toimenpiteen puitteissa vapaat investoimaan haluamaansa standardiin. Useat huomautusten esittäjät painottivat, että DCI-määritelmiä vastaavia laitteita voitaisiin käyttää erilaisten (heikompien) digitaalistandardien mukaisten elokuvien esittämiseen, kun taas päinvastainen tilanne (DCI-standardin mukaisten elokuvien esittäminen esimerkiksi 1,3k-laitteistolla) ei ole mahdollinen. Esitetyissä huomautuksissa ei tullut esille riskiä hinnankorotuksista, vaan hintojen pitäisi laskea ajan mittaan. Sekä Ranskan viranomaisten huomautuksissa että EFAD:n tausta-asiakirjassa on painotettu tältä osin, että tukitoimenpiteet olisi suunniteltava niin, että vältetään kilpailun vääristyminen digitaalisten laitteiden markkinoilla. Tukitoimenpiteiden olisi sen vuoksi perustuttava arvioon digitaalisten laitteiden kustannuksista ja tuki olisi rajattava arvion mukaisesti. Komission esittämät epäilyt siitä, että valtiontuki voisi nopeuttaa siirtymistä digiaikaan ja siten elokuvateattereiden sulkemista (vrt. 16 kappale), eivät saaneet vastakaikua huomautusten esittäjiltä, sillä näiden mukaan valtiontuki on kestävä ratkaisu digitaalisen elokuva-alan haasteisiin. Italian arthouse-elokuvateattereiden liitto painotti elokuvateattereiden rajallista maantieteellistä kattavuutta ja sen myötä toimenpiteen vähäisiä vääristäviä vaikutuksia kilpailuun.
IV ITALIAN HUOMAUTUKSET
1. Tuen tarpeellisuus
(36)
Italian viranomaiset toimittivat komissiolle tietoja Italian elokuvamarkkinoiden ominaisuuksista (viimeinen päivitys lokakuussa 2013). Italiassa arvioidaan olevan yhteensä 3 936 elokuvasalia, jotka sijaitsevat 1 872 elokuvateatterissa. Elokuvateatterit voidaan jakaa neljään ryhmään seuraavasti:
a)
Suuret elokuvateatteriketjut (8), joilla on yli 60 elokuvasalia: tällaisia ketjuja on vain kaksi, UCI ja The Space. Niillä on 787 elokuvasalia 76 elokuvateatterissa.
b)
Pienet elokuvateatteriketjut: tällaisia ketjuja on 15, joilla kullakin on yhteensä enintään 60 elokuvasalia. Yhteensä tähän ryhmään kuuluvilla elokuvateattereilla on 513 elokuvasalia 104 elokuvateatterissa.
c)
Pienet kaupalliset elokuvateatterit: näitä elokuvateattereita on 351, ja niissä on 1 287 salia.
d)
Pienimmät elokuvateatterit: tämä ryhmä koostuu lähes kokonaan yhden salin elokuvateattereista (90 prosenttia tähän ryhmään kuuluvista), lisäksi siihen kuuluu kausittaisia ja/tai kirkollisia elokuvateattereita. Tällaisia elokuvateattereita on 1 340, ja niissä on yhteensä noin 1 500 elokuvasalia.
(37)
Suurimmilla elokuvaketjuilla (ryhmä a) on 40 prosentin osuus kansallisilla markkinoilla, kun taas ryhmän d markkinaosuus on vain 5-10 prosenttia.
(38)
Verohyvitysjärjestelmä on suunnattu ryhmiin b, c ja d kuuluville elokuvateattereille. Italian viranomaiset katsovat erityisesti kahden suurimman elokuvateatteriketjun vahvan markkinaosuuden vuoksi, että valtiontuki on tarpeen pienten tai keskisuurten elokuvateattereiden digitekniikkaan siirtymisen saattamiseksi loppuun.
(39)
Kulttuuri- ja matkailuministeriön toimittamien tietojen mukaan vuosina 2010-2013 digitaalisen elokuva-alan verohyvitystä haettiin yhteensä 1 603 elokuvasalille (tiedot huhtikuulta 2014). Toimenpide, joka on pantu täytäntöön vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen perusteella, osoittautui erityisen suosituksi heti sen jälkeen kun se oli otettu käyttöön vuonna 2010 (jolloin tukea sai 671 elokuvasalia).
(40)
Tukitoimenpiteen toteuttaminen vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen perusteella on kuitenkin osoittautunut riittämättömäksi tilanteen korjaamiseksi. Erityisesti keskikokoiset monen salin elokuvateatterit ovat pystyneet digitalisoimaan vain osan saleistaan.
(41)
Italian viranomaiset ovat todenneet, että elokuvateattereiden digitalisointi on Italiassa edennyt hitaasti. Lokakuussa 2013 digitalisointiaste oli noin 62 prosenttia (9). Italian viranomaisten kesäkuussa 2014 toimittamien arvioiden mukaan vielä olisi digitalisoitava vähintään 700 salia.
(42)
Tämän johdosta huomattava määrä elokuvateattereita, enimmäkseen pieniä ja keskikokoisia, on vaarassa. Niiden katoaminen ei merkitsisi pelkästään työpaikkojen menetyksiä elokuvateattereissa, vaan vaikuttaisi myös elokuvien levitykseen ja rajoittaisi yleisön valinnanvaraa.
(43)
Italian viranomaiset ovat painottaneet erityisesti yhden salin käsittävien ja keskikokoisten elokuvateattereiden roolia. Yhden salin elokuvateattereiden toiminnan jatkuminen on olennaista, jotta voidaan varmistaa, että elokuvateatterit ovat kaikkien kansalaisten saatavilla. Tämä koskee myös niitä elokuvateattereita, jotka sijaitsevat pienissä kylissä maaseudulla ja vuoristossa. Toiseen ryhmään kuuluvat keskisuuret elokuvateatterit, jotka muodostavat laatuelokuvien levittämisen ja esittämisen selkärangan Italiassa. Niiden toiminnan jatkuvuus on tärkeää, sillä ne tarjoavat vaihtoehdon kahdelle suurelle elokuvateatteriketjulle, jotka ovat määräävässä asemassa markkinoilla.
(44)
Italian viranomaisten ennusteen mukaan perinteiset elokuvat katoavat markkinoilta täysin vain parissa viikossa tai kuukaudessa. Koska tämä hetki lähestyy, Italian viranomaiset ovat painottaneet tarvetta toteuttaa toimenpide niin, että se ylittää vähämerkityksistä tukea koskevat raja-arvot.
(45)
Verohyvityksen ehdotetun enimmäismäärän (50 000 euroa salia kohden) ja digitaalilaitteistojen arvioitujen kustannusten osalta Italian viranomaiset ovat alentaneet arviotaan digitalisoinnin keskimääräisistä salikohtaisista kustannuksista 50 000-60 000 euroon (luvut toimitettu huhti- ja kesäkuussa 2014). Toisin sanoen verohyvityksen enimmäismäärää vastaavat digitalisoinnista aiheutuvat kustannukset ovat huomattavasti korkeammat kuin arvioidut keskimääräiset digitalisointikustannukset. Italian viranomaiset ovat kuitenkin huomauttaneet, että verohyvitykset lasketaan todellisuudessa aiheutuneiden kustannusten prosenttiosuuden perusteella. Jos keskimääräinen investointi on 50 000 euroa, verokannuste (30 prosenttia) vastaisi 15 000:ta euroa. Tämä tarkoittaa sitä, että verohyvityksen enimmäismäärää ei käytännössä yleensä sovelleta. Enimmäismäärä takaa kuitenkin sen, että kun digitalisoinnista aiheutuvat kustannukset ovat epätavallisen suuret, tuen määrä on rajoitettu myös absoluuttisesti tarkasteltuna.
(46)
Tuen tarpeellisuuden osalta on tärkeää huomata, että Italian viranomaisten viimeksi toimittamien tietojen mukaan digitalisoinnista aiheutuvat kustannukset ovat useita kymmeniä tuhansia euroja salia kohden. Monien, erityisesti pienien, elokuvateattereiden, ei ole mahdollista hankkia tarvittavaa rahoitusta yksityisistä lähteistä, erityisesti kun otetaan huomioon Italian ja muun Euroopan taloudellinen tilanne.
2. Tuen oikeasuhteisuus
(47)
Italian viranomaiset ovat painottaneet, että verohyvitys täydentää kaupallisia siirtymämalleja eikä sulje pois mahdollisuutta käyttää virtuaalisia kopiokorvausmalleja.
(48)
Muutettuihin täytäntöönpanosäännöksiin sisältyy joukko säännöksiä, jotka varmistavat tukitoimenpiteen oikeasuhteisuuden. Niissä otetaan huomioon esimerkiksi käytettävissä olevat markkinamekanismit (toisin sanoen ns. virtuaaliset kopiokorvausmallit) digitekniikkaan siirtymiseksi.
(49)
Ensinnäkin ainoastaan ne elokuvateatteritoiminnan harjoittajat, joilla on enintään 60 salia, voivat hakea veroetua. Tämä tarkoittaa sitä, että tuen ulkopuolelle jää kaksi suurta italialaista elokuvateatteriketjua (UCI ja The Space). Italian viranomaiset ovat huomauttaneet, että näiden yritysten suorittamiin digitalisointitoimiin on sovellettu onnistuneesti perinteistä virtuaalista kopiokorvausmallia. Lisäksi kun otetaan huomioon niiden vahva markkina-asema (ks. 37 kappale), kyseisten elokuvateatteriketjujen ei pitäisi olla riippuvaisia valtiontuesta digitalisointijärjestelyissään.
(50)
Italian viranomaisten toimittamien tietojen mukaan mainitut kaksi suurta elokuvateatteriketjua ovat ainoat, jotka ovat käyttäneet perinteistä virtuaalista kopiokorvausmallia. Pienemmät elokuvateatterit ovat myös hyödyntäneet kaupallisia mekanismeja helpottaakseen digitalisoitumista. Italiassa on kehitetty vaihtoehtoinen virtuaalinen kopiokorvausmalli, jota on muokattu pienille elokuvateattereille elokuvien levittäjien ja elokuvateattereiden yhdistysten välisellä sopimuksella. Taulukossa esitetään Italian käyttämän perinteisen ja vaihtoehtoisen virtuaalisen kopiokorvausmallin tärkeimmät erot ja samankaltaisuudet:
Italian perinteisen ja vaihtoehtoisen VPF-mallin vertailu
Italian perinteinen VPF-malli
Italian vaihtoehtoinen VPF-malli
Välittäjä (”integroija”), jolla on VPF-sopimuksia elokuvien levittäjien kanssa, tekee sopimuksen elokuvateatterin kanssa.
Perustuu elokuvien levittäjien yhdistyksen ja elokuvateattereiden yhdistyksen väliseen sopimukseen. Tähän ei liity kolmansia osapuolia.
Elokuvateatteri ei omista digitaalilaitteita eikä maksa niistä etukäteen.
Elokuvateatteri omistaa digitaalilaitteet alusta alkaen ja maksaa koko hankintahinnan etukäteen.
Sekä elokuvien levittäjät että elokuvateatteri osallistuvat kustannusten progressiivisiin poistoihin virtuaalisten kopiokorvausten ja kuukausimaksujen muodossa. Kustannukset jakautuvat yleensä seuraavasti: elokuvien levittäjät 75 prosenttia ja elokuvateatterit 25 prosenttia.
Elokuvien levittäjät maksavat virtuaalisen kopiokorvauksen elokuvien digitaalisesta esittämisestä. Kyseiset korvaukset voivat kattaa enintään 75 prosenttia digitalisoinnista aiheutuvista kustannuksista. Elokuvateatterin edellytetään maksavan joka tapauksessa kustannuksista 5 500 euroa.
(51)
Toiseksi Italian viranomaiset ovat ottaneet tämän huomioon ja muuttaneet täytäntöönpanosäännöksiä estääkseen liikakorvauksen tai tuen uudelleen suuntaamisen siinä tapauksessa, että verohyvitykseen yhdistetään kaupallisia malleja (virtuaalisia kopiokorvauksia). Tuensaajan on esitettävä lausuma, jonka mukaan verohyvitystä pyydetään ainoastaan sen omien todellisten kulujen kattamiseen (ks. 23 kappale). Italian viranomaisten mukaan Italian kulttuuri- ja matkailuministeriön toteuttama tapauskohtainen valvonta takaa, että tuki kattaa ainoastaan sen osan investoinnista, joka elokuvateatterin on toteutettava.
(52)
Kolmanneksi tukitoimenpiteen oikeasuhteisuuden varmistamiseksi on otettu käyttöön tuen kasautumisen enimmäisintensiteetit. Niissä erotetaan toisistaan pienet (yhden tai kahden salin) elokuvateatterit ja muut elokuvateatterit (ks. 24 kappale).
3. Tuen riittävyys
(53)
Komissio esitti menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä epäilyjä sen suhteen, oliko toimenpiteen arvioitu talousarvio riittävä kattamaan arvioidut digitalisointikustannukset. Italian viranomaisten toimittamissa talousarviota ja kustannuksia koskevissa päivitetyissä arvioissa (ks. 18 ja 45 kappale) esitetään ajantasaistettu katsaus tilanteeseen, joka tukitoimenpiteellä on tarkoitus ratkaista. Keskimääräisen verohyvityksen (15 000 euroa) ja ohjelman arvioidun talousarvion (ks. 18 kappale) perusteella toimenpiteestä voitaisiin myöntää tukea 500 elokuvasalille vuosina 2014-2015, jolloin sitä odotetaan hyödynnettävän eniten. Kyseinen määrä vastaa merkittävää osaa saleista, jotka olisi digitalisoitava (ks. 40 kappale).
(54)
Tukiohjelmasta on poistettu kulttuuriohjelmistoa koskeva velvoite, mutta Italian viranomaiset ovat siitä huolimatta väittäneet, että ohjelmalla on yhä vahva kulttuuritavoite. Italian elokuvamarkkinoiden täysimääräinen digitalisointi parantaa erilaisten elokuvien levittämistä ja lisää pienten erikoismarkkinoiden elokuvien levittämismahdollisuuksia. Kulttuurielämä kärsisi, jos kaikki Italiassa toimivat erityyppiset elokuvateatterit eivät pystyisi siirtymään digitaalilaitteisiin.
(55)
Italian viranomaiset ovat huomauttaneet, että verohyvitystoimenpide merkitsee verohuojennusta, joka ei koske ainoastaan Italian verovirastolle suoritettavia välittömiä veroja (yhtiövero) vaan myös välillisiä veroja (esimerkiksi alv) samoin kuin lähdeveroa ja sosiaaliturvamaksuja (jotka työnantajat maksavat työntekijöiden puolesta). Tämä kaikkiin näihin veroihin liittyvä verohuojennus otetaan huomioon laskettaessa verohyvityksestä kertyvää hyötyä. Se lisää ohjelman käyttömahdollisuuksia, sillä sen hyödyntäminen ei riipu kyseisen yrityksen voitoista.
(56)
Lisäksi vuonna 2012 annetun asetuksen nro 83 51 §:llä otettiin käyttöön mahdollisuus siirtää verohyvitys digitaalilaitteiden toimittajille, pankeille, rahoituksenvälittäjille ja vakuutusyhtiöille (ks. 25 kappale). Tämä parantaa pienten elokuvateattereiden mahdollisuuksia hyödyntää tukitoimenpidettä, erityisesti jos ne ovat perheyrityksiä eikä niillä ole ulkopuolista työvoimaa.
(57)
Jo silloin, kun toimenpide pantiin täytäntöön vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla, kaikentyyppiset elokuvateatterit, myös markkinoiden pienimmät, hyötyivät verohyvityksestä, kuten ilmenee alla olevasta kuviosta. Kuviossa on yhteenveto ohjelman tuensaajista vuosina 2010-2013.
Tuensaajat elokuvateatterilajin mukaan (2010-2013, salien lukumäärän perusteella) (tiedot on toimittanut kulttuuri- ja matkailuministeriö, ja ne on päivitetty viimeksi huhtikuussa 2014)
(58)
Toimitetuista tiedoista selviää myös, että niiden pienten elokuvateattereiden lukumäärä ja osuus, jotka hyötyivät verohyvityksestä vuonna 2012 ja erityisesti vuonna 2013, on kasvanut huomattavasti. Italian viranomaisten toimittamien tietojen mukaan vuoden 2010 ja vuoden 2013 lopun välisenä aikana digitalisointiin myönnettyä verohyvitystä pystyi hyödyntämään 325 elokuvateatteria eli 24,3 prosenttia yhteensä 1 340 pienestä italialaisesta elokuvateatterista.
4. Taloudelliset, sosiaaliset ja kulttuuriset vaikutukset
(59)
Italian viranomaiset ovat painottaneet, että elokuvateattereiden digitalisoinnin takaaminen on tärkeää kulttuurin tukemisen kannalta. Digitaalisten laitteiden asentaminen tuo mukanaan useita tärkeitä etuja (kuten suuremman joustavuuden) koko elokuva-alalle (ja lopulta myös yleisölle). Digitalisoinnin kustannukset ovat korkeat, ja ne jakaantuvat epätasaisesti niin, että elokuvateatterit vastaavat suurimmasta osasta kustannuksia. Erityisesti pienet markkinatoimijat eivät pysty siirtymään digitaalitekniikkaan ilman valtiontukea. Digitalisointia varten laaditut kaupalliset mallit (virtuaaliset kopiokorvaukset) eivät riitä kompensoimaan tätä epätasapainoa, eivätkä kaikki elokuvateatterit voi hyödyntää niitä samassa määrin.
(60)
Italian viranomaiset ovat vahvistaneet, että niiden mielestä tukiohjelman mekanismit eivät aseta teknologista neutraaliutta kyseenalaiseksi.
V TUKITOIMENPITEEN ARVIOINTI
1. Valtiontuen olemassaolo
(61)
SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 momentin mukaan: ”Jollei perussopimuksissa toisin määrätä, jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.”
(62)
Kuten menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä ja 12 kappaleessa olevasta yhteenvedosta ilmenee, ilmoitettu tukitoimenpide on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Koska rahoituslähde koostuu verokannusteista, Italian valtio luopuu tietyistä verotuloista. Tukiohjelman mukaan tietyt elokuva-alan yritykset hyötyvät tästä rahoitustuesta, joten toimenpide tarjoaa valikoivan edun kyseisille yrityksille. Tuensaajat kilpailevat muiden yritysten kanssa, jotka eivät välttämättä hyödy tästä tukiohjelmasta. Tämän vuoksi ohjelma vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua. Kun otetaan huomioon elokuvien kansainvälinen kauppa, toimenpide voi vaikuttaa unionin sisäiseen kauppaan.
2. Tuen soveltuvuus sisämarkkinoille
(63)
Italian viranomaiset ovat perustelleet toimenpidettä tukena kulttuurin edistämiseen ja painottaneet jatkuvasti merkitystä, joka elokuva-alan digitalisoinnin mahdollisimman pikaisella toteuttamisella on kulttuurille Italiassa. Tukitoimenpiteen tavoitteena on taata, että kaikenlaiset elokuvateatterit voivat siirtyä digitaalilaitteistoon siihen liittyvistä kustannuksista riippumatta.
(64)
Kun menettelyn aloittamista koskeva päätös annettiin toimenpiteen osalta, komissio ei ollut vielä määrittänyt digitalisointiin myönnettävää tukea koskevaa politiikkaansa. Komissio on tämän jälkeen antanut uuden tiedonannon elokuville ja muille audiovisuaalisille teoksille myönnettävästä valtiontuesta (10). Tiedonannossa on päivitetty perusteita, joita käytetään arvioitaessa elokuville ja muille audiovisuaalisille teoksille myönnetyn valtiontuen soveltuvuutta sisämarkkinoille SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan d alakohdan mukaisesti.
(65)
Uudessa elokuvatiedonannossa todetaan, että elokuvatuotannon tuet voidaan arvioida 107 artiklan 3 kohdan d alakohdassa tarkoitettuina tukina kulttuurin edistämiseen. Tämän johdosta tuen soveltuvuus sisämarkkinoille voidaan arvioida kyseisen määräyksen nojalla. Elokuvatiedonannossa määrätään, että elokuvateattereiden nykyaikaistamista, digitalisointi mukaan lukien, voidaan tukea tällä perusteella, jos tuki on tarpeellista, oikeasuhteista ja riittävää.
a) Toimenpiteen tarpeellisuus
(66)
Kuten Italian viranomaiset ovat osoittaneet ja asianomaisten huomautuksissa on vahvistettu, digitalisointi on haaste elokuva-alalle koko Euroopassa ja varsinkin pienille elokuvateattereille. Erityisesti pienten ja keskisuurten riippumattomien elokuvateattereiden katoaminen pienemmistä kaupungeista vähentäisi elokuvatarjonnan monipuolisuutta ja alueellista ulottuvuutta. Toisin sanoen pitkällä ja epäsuhtaisella siirtymällä olisi kielteinen vaikutus elokuvien esittämiseen ja levittämiseen ja viime kädessä eurooppalaiseen yleisöön.
(67)
Huolimatta siitä, että verotoimenpide on toteutettu vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla, Italia on jäljessä elokuva-alan digitalisoinnissa.
(68)
Samaan aikaan kun markkinat ovat ohittaneet digitalisoinnin huippukohdan, sillä yli 60 prosenttia Italian elokuvasaleista oli siirtynyt digitaaliaikaan vuoden 2013 loppuun mennessä, tilanne on heikentynyt niiden elokuvateattereiden osalta, jotka ovat digitalisoinnissa riippuvaisia valtiontuesta. Itse asiassa 35 mm:n elokuvien saatavuus ei ole taattu lyhyellä aikavälillä.
(69)
Toimenpidettä ei ole suunnattu pelkästään pienille elokuvateattereille, vaan myös suhteellisen suurille kaupallisille elokuvateattereille ja elokuvateatteriketjuille. Kuitenkin kaikkein suurimmat elokuvateatteriketjut (joilla on yli 60 salia) eivät kuulu tuen piiriin. Italian viranomaiset ovat väittäneet, että veroetuuksien myöntäminen kaikille pienemmille elokuvateattereille palauttaa tasapuoliset toimintaedellytykset alalle, jolla kaksi suurta elokuvateatteriketjua ovat määräävässä asemassa.
(70)
Verohyvityksen tavoitteena on auttaa niitä elokuvateattereita, joilla ei ole erityisesti nykyisten taloudellisten olosuhteiden vuoksi mahdollisuuksia hankkia riittävästi yksityistä rahoitusta siirtyäkseen kalliiseen digitaalitekniikkaan.
(71)
Ottaen huomioon edellä esitetyn komissio katsoo, että kyseinen tukitoimenpide voidaan katsoa tarpeelliseksi Italian elokuva-alan monimuotoisuuden säilyttämiseksi ja palauttamiseksi digitalisoinnin puitteissa. On tärkeää, että käytettävissä on edelleen erityyppisiä elokuvateattereita, yhden elokuvasalin arthouse-elokuvateattereista kaupallista ohjelmistoa esittäviin monen salin elokuvateattereihin, jotta italialaiselle yleisölle voidaan edelleen tarjota monipuolista elokuvaohjelmistoa. Kuten asianomaisten osapuolten huomautuksissa todettiin, digitaalitekniikkaan siirtyminen merkitsee kriittistä hetkeä koko elokuva-alalle, kun otetaan huomioon, että vain suurimmat elokuvateatteriketjut voivat hyödyntää helposti kaupallisia siirtymämalleja. Italian viranomaisten toimittamien markkinatietojen mukaan toimenpiteen toteuttaminen vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla ei riitä saattamaan digitalisointiprosessia loppuun erityisesti niiden elokuvateattereiden osalta, joissa on useampi kuin yksi elokuvasali. Vaikka pitääkin paikkansa, että eräät elokuvateatterit ovat voineet käyttää VPF-malleja hyväkseen, kaupalliset siirtymämallit eivät kuitenkaan kata kaikkia digitaalilaitteistoon siirtymisestä aiheutuvia kustannuksia (ks. 32 kappale). Myös näissä tapauksissa julkinen tuki voidaan katsoa tarpeelliseksi niin kauan kuin se toteutetaan täydentävästi ja varmistaen, että toimenpide on edelleen oikeasuhteinen riippumatta kyseessä olevan elokuvateatterin lajista.
b) Toimenpiteen oikeasuhteisuus
(72)
Italian viranomaiset ovat sulkeneet yli 60 elokuvasalin elokuvateatteriketjut pois verohyvityksen piiristä. Italian elokuva-alan markkinarakenne osoittaa, että enintään 60 elokuvasalin toiminnanharjoittajien ja isompien toiminnanharjoittajien välillä on selvä ero (ks. 36 ja 37 kappale). Tämän vuoksi käyttöön otettu raja-arvo näyttää oikeasuhteiselta tukiohjelman tavoitteen kannalta.
(73)
Lisäksi verohyvitys kattaa ainoastaan osan (30 prosenttia) digitalisointikustannuksista, ja sen määrä on enintään 50 000 euroa vuodessa. Määrittämällä tukimäärän prosenttiosuudeksi todellisista digitalisointikustannuksista Italian viranomaiset ovat taanneet, että tuki säilyy oikeasuhteisena, myös silloin, kun kustannukset vaihtelevat tapauksen mukaan. Kuten monet huomautuksia esittäneet ovat painottaneet (29 kappale), digitalisointikustannukset voivat joissain tapauksissa ylittää merkittävästi keskimääräiset kustannukset, esimerkiksi silloin kun konehuoneeseen on tehtävä merkittäviä muutoksia. Tällaisissa epätyypillisissä tapauksissa 50 000 euron enimmäisraja varmistaa kuitenkin, että absoluuttiset tukimäärät säilyvät oikeasuhteisina.
(74)
Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitettiin kysymyksiä kaupallisten digitalisointimallien syrjimisestä, mutta 50 kappaleesta ilmenee, että Italia on laatinut kaksi erilaista kaupallista mallia, jotka voidaan yhdistää elokuva-alan digitalisoinnin hyväksi ehdotetun verohyvityksen kanssa. Italian viranomaiset ovat sisällyttäneet muutettuihin täytäntöönpanosäännöksiin erityiset säännökset sen varmistamiseksi, että digitalisointiin myönnettävän julkisen ja yksityisen rahoituksen yhdistelmä ei johda tuen liikakorvaukseen tai uudelleensuuntaamiseen (esim. virtuaalisen kopiokorvauksen mallissa elokuvien levittäjille tai välittäjille (”integroijille”)). Tällä tavalla Italian viranomaiset edistävät optimaalista synergiaa käytettävissä olevien kaupallisten mallien ja valtiontuen välillä, jotta digitaalitekniikkaan voidaan siirtyä täysimääräisesti.
(75)
Verohyvitys voidaan yhdistää myös muihin tukitoimenpiteisiin. Tuen oikeasuhteisuuden varmistamiseksi Italian viranomaiset ovat ottaneet käyttöön tuen kasautumisen enimmäisintensiteetin, joka on 90 prosenttia pienille, yhden tai kahden elokuvasalin elokuvateattereille ja 75 prosenttia muille elokuvateattereille.
(76)
Hakemukseen on liitettävä oikeaksi todistettu asiakirja, josta ilmenevät kunkin elokuvasalin todelliset kustannukset, ja valvonnasta vastaa kaikissa tapauksissa kulttuuri- ja matkailuministeriö. Lisäksi täytäntöönpanosäännösten mukaan verohyvitys (johon lisätään korot ja seuraamukset) peritään takaisin, jos velvoitteita ei noudateta.
c) Toimenpiteen riittävyys
(77)
Italian viranomaisten toimittamat selvennykset sekä verohyvitysten siirtomahdollisuuden käyttöönotto varmistavat, että toimenpiteellä on vaikutusta tuensaajiin. Myös vähemmän kannattavien elokuvateattereiden pitäisi pystyä hyödyntämään tukiohjelmaa.
(78)
Toimenpidettä ei enää ehdoteta pilottitoimenpiteeksi, vaan se on voimassa vuoden 2022 loppuun.
(79)
Italian viranomaisten ilmoittamien tietojen (57 ja 58 kappale) mukaan toimenpide on kaikenlaisten, erityisesti pienempien, elokuvateattereiden käytettävissä. Vaikka muilla tekijöillä voi olla merkitystä, on huomattava, että niiden elokuvateattereiden lukumäärä, joissa on 1-4 elokuvasalia ja jotka hyötyvät verohyvityksestä (vähämerkityksistä tukea koskevan asetuksen nojalla), kasvoi merkittävästi vuosina 2012 ja 2013 eli samaan aikaan kun verohyvitysten siirtomahdollisuus otettiin käyttöön vuonna 2012 (25 kappale).
(80)
Yleisesti tarkasteltuna toimenpide näyttää riittävältä niin, että elokuvateattereiden monimuotoisuus (pienistä elokuvateattereista multiplex-teattereihin) säilyy Italian markkinoilla. Tällainen monimuotoisuus on edellytys monipuoliselle elokuvatarjonnalle.
d) Kilpailun vääristyminen ja vaikutus kauppaan
(81)
Kilpailun vääristymät ja vaikutukset kauppaan ovat vähäisiä. Elokuvateattereiden rajatylittävä ulottuvuus rajoittuu kansainvälisiin elokuvateatteriyrityksiin ja elokuvamarkkinoiden kansainväliseen luonteeseen. Yksittäisten elokuvateattereiden maantieteellinen ulottuvuus on rajoittunut, sillä katsojat eivät matkusta pitkiä matkoja elokuvateatteriin.
(82)
Toimenpide koskee investointitukea ja antaa kertaluonteisen edun elokuvateattereille, joiden on toteutettava ainutlaatuinen uuteen tekniikkaan siirtyminen. Verohyvitys takaa, että kaikki elokuvateatterit voivat toteuttaa digitaalitekniikkaan siirtymisen, mutta se ei vääristä kilpailua kohtuuttomasti päivittäisen toiminnan osalta.
(83)
Lisäksi Euroopassa toteutettavan elokuvateattereiden digitalisoinnin loppuun saattamisen odotetaan hyödyttävän Euroopan elokuva-alaa kokonaisuudessaan. Tältä osin menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetyt epäilyt digitaalielokuvien standardeista eivät ole enää ajankohtaisia. Kolmansien osapuolten huomautuksista ilmeni, että alalla vallitsee yksimielisyys digitaalisen elokuva-alan yleisistä standardeista.
VI PÄÄTELMÄT
(84)
Komissio katsoo edellä esitetyn perusteella, että tukitoimenpiteellä on tarkasti määritetty kulttuuritavoite. Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetyt epäilyt tuen tarpeellisuudesta, oikeasuhteisuudesta, riittävyydestä ja vaikutuksesta ovat poistuneet. Toimenpiteestä aiheutuvat kilpailun vääristymät ja vaikutukset kauppaan ovat siinä määrin rajallisia, että ne eivät ole yhteisen edun vastaisia. Tämän vuoksi digitaalisten projektoreiden verohyvitys soveltuu sisämarkkinoille Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan d alakohdan perusteella,
ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Valtiontuki, jota Italia aikoo myöntää digitaalisten projektoreiden hyväksi 24 päivänä joulukuuta 2007 annetun lain nro 244, 8 päivänä elokuuta 2013 annetun asetuksen nro 91, joka on muunnettu 7. lokakuuta 2013 laiksi nro 112, sekä verohyvityksiä koskevien uusien täytäntöönpanosäännösten perusteella elokuvateattereille digitaaliseen esittämiseen tarkoitettujen koneiden ja laitteiden käyttöön ottamiseksi ja hankkimiseksi, soveltuu sisämarkkinoille Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan d alakohdan mukaisesti.
Sen vuoksi kyseisen tukitoimenpiteen täytäntöönpano sallitaan.
2 artikla
Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.
Tehty Brysselissä 29 päivänä lokakuuta 2014