PROVÁDĚCÍ SMĚRNICE KOMISE 2014/111/EU
ze dne 17. prosince 2014,
kterou se mění směrnice 2009/15/ES s ohledem na přijetí určitých předpisů a souvisejících změn některých úmluv a protokolů Mezinárodní námořní organizací (IMO)
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na směrnici Evropského parlamentu a Rady 2009/15/ES ze dne 23. dubna 2009, kterou se stanoví společná pravidla a normy pro subjekty pověřené inspekcemi a prohlídkami lodí a pro související činnosti námořní správy (1), a zejména na čl. 7 odst. 2 větu druhou uvedené směrnice,
v souladu s postupem kontroly shody stanoveným v článku 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2099/2002, kterým se zřizuje Výbor pro námořní bezpečnost a zabránění znečištění z lodí (COSS) (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
V souladu s čl. 5 odst. 1 nařízení (ES) č. 2099/2002 spolupracují členské státy s Komisí, aby podle potřeby definovaly společný postoj nebo přístup na příslušných mezinárodních fórech s cílem snížit nebezpečí konfliktu mezi námořními předpisy Společenství a mezinárodními právními nástroji.
(2)
Směrnice 2009/15/ES tvoří spolu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 391/2009 (3) jeden ucelený soubor právních předpisů, který činnosti uznaných subjektů upravuje komplexně a v souladu s týmiž zásadami a definicemi. Jak je stanoveno v čl. 3 odst. 2 směrnice 2009/15/ES, pokud se členský stát rozhodne ve vztahu k lodím plujícím pod jeho vlajkou udělit oprávnění subjektu, aby jeho jménem prováděl inspekce a prohlídky v souvislosti se zákonnými osvědčeními, svěří tyto povinnosti jedině uznanému subjektu, jímž se podle čl. 2 písm. g) uvedené směrnice rozumí subjekt uznaný v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009. Soubor pravidel, na jejichž základě jsou dotčené subjekty uznávány, má tudíž dopad na oba akty.
(3)
Termínem „mezinárodní úmluvy“, jak je definován v čl. 2 písm. d) směrnice 2009/15/ES, se rozumějí Mezinárodní úmluva o bezpečnosti lidského života na moři ze dne 1. listopadu 1974 (dále jen „úmluva SOLAS“) s výjimkou kapitoly XI-2 přílohy, Mezinárodní úmluva o nákladové značce ze dne 5. dubna 1966 (dále jen „úmluva o nákladové značce“) a Mezinárodní úmluva o zabránění znečištění z lodí ze dne 2. listopadu 1973 (dále jen „úmluva MARPOL“), včetně protokolů a změn těchto úmluv a souvisejících předpisů, které jsou závazné ve všech členských státech, v platném znění.
(4)
Shromáždění organizace IMO na svém 28. zasedání přijalo předpis pro provádění nástrojů IMO (předpis III), jak je uvedeno v rezoluci IMO A.1070(28) ze dne 4. prosince 2013, a změny úmluvy o nákladové značce mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky, jak je uvedeno v rezoluci IMO A.1083(28) ze dne 4. prosince 2013.
(5)
Výbor pro ochranu mořského prostředí organizace IMO (MEPC) na svém 66. zasedání přijal změny protokolu z roku 1978 k úmluvě MARPOL, jak je uvedeno v usnesení MEPC.246(66) ze dne 4. dubna 2014, a protokolu z roku 1997 k úmluvě MARPOL (ve znění upraveném protokolem z roku 1978), jak je uvedeno v usnesení MEPC.247(66) ze dne 4. dubna 2014, mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky.
(6)
Výbor pro námořní bezpečnost organizace IMO (MSC) na svém 93. zasedání přijal změny protokolu k úmluvě SOLAS, jak je uvedeno v usnesení MSC.366(93) ze dne 22. května 2014, a protokolu z roku 1988 k úmluvě o nákladové značce, jak je uvedeno v usnesení MSC.375(93) ze dne 22. května 2014, mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky.
(7)
Výbor MEPC na svém 65. zasedání a výbor MSC na svém 92. zasedání přijaly předpis organizace IMO pro uznané subjekty (dále jen „předpis RO“), jak je uvedeno v usnesení MSC.349(92) ze dne 21. června 2013.
(8)
Výbor MEPC na svém 65. zasedání přijal změny protokolu z roku 1978 k úmluvě MARPOL mající za cíl učinit předpis RO závazným, jak je uvedeno v usnesení MEPC.238(65) ze dne 17. května 2013.
(9)
Výbor MSC na svém 92. zasedání přijal změny úmluvy SOLAS a protokolu z roku 1988 k úmluvě o nákladové značce mající za cíl učinit předpis RO závazným, jak je uvedeno v usneseních MSC.350(92) a MSC.356(92) ze dne 21. června 2013.
(10)
Očekává se tedy, že předpis III a předpis RO vstoupí v platnost v období mezi 1. lednem 2015 a 1. lednem 2018, v souladu s platnými předpisy týkajícími se přijímání, ratifikace a vstupu v platnost změn jednotlivých úmluv v rámci organizace IMO.
(11)
Dne 13. května 2013 přijala Rada rozhodnutí Rady 2013/268/EU o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v rámci Mezinárodní námořní organizace (IMO) k přijetí některých předpisů a souvisejících změn některých úmluv a protokolů (4). V souladu s článkem 5 uvedeného rozhodnutí Rada zmocnila členské státy, aby vyjádřily svůj souhlas s tím, že v zájmu Unie a s výhradou prohlášení uvedeného v příloze daného rozhodnutí budou vázány změnami uvedenými ve 4. až 9. bodě odůvodnění této směrnice.
(12)
Prohlášení připojené k rozhodnutí Rady 2013/268/EU uvádí, že členské státy zastávají názor, že předpis III a předpis RO obsahují soubor minimálních požadavků, které mohou státy podle potřeby vypracovat a zdokonalit s cílem zvýšit námořní bezpečnost a ochranu životního prostředí.
(13)
Uvádí rovněž, že žádné ustanovení uvedených předpisů nelze vykládat v tom smyslu, že by jakýmkoli způsobem omezovalo plnění povinností členského státu podle práva Unie, které se týkají definice „zákonných osvědčení“ a „osvědčení o třídě“, rozsahu povinností a kritérií stanovených pro uznané subjekty a povinností Evropské komise při uznávání a posuzování uznaných subjektů a případném ukládání nápravných opatření nebo sankcí těmto subjektům. Totéž prohlášení uvádí, že v případě auditu IMO členské státy stanoví, že by měl být ověřován pouze soulad s těmi ustanoveními příslušných mezinárodních úmluv, která byla členskými státy přijata, a to i s ohledem na podmínky tohoto prohlášení.
(14)
V právním řádu Unie zahrnuje oblast působnosti směrnice 2009/15/ES a nařízení (ES) č. 391/2009 odkazy na „mezinárodní úmluvy“, jak jsou popsány v 3. bodě odůvodnění. V rámci těchto ustanovení se změny úmluv organizace IMO automaticky stávají součástí práva Unie ve chvíli, kdy vstoupí v platnost na mezinárodní úrovni, včetně souvisejících předpisů závazné povahy, jakými jsou předpis III a předpis RO, které tudíž tvoří součást nástrojů organizace IMO příslušných k uplatňování směrnice 2009/15/ES.
(15)
Z působnosti námořních předpisů Unie mohou být nicméně v souladu s postupem kontroly shody vyňaty změny mezinárodních úmluv, pokud splňují alespoň jedno ze dvou kritérií stanovených v čl. 5 odst. 2 nařízení (ES) č. 2099/2002.
(16)
Komise posoudila změny úmluv IMO v souladu s článkem 5 nařízení (ES) č. 2099/2002 a rozhodla, že mezi předpisem III a předpisem RO na jedné straně a směrnicí 2009/15/ES a nařízením (ES) č. 391/2009 na straně druhé existuje řada rozporů.
(17)
Za prvé, část 2 odst. 16.1 předpisu III stanoví minimální seznam zdrojů a postupů, které státy vlajky musí vytvořit, včetně poskytnutí administrativních pokynů týkajících se mimo jiné osvědčení o třídě lodi, které vyžaduje stát vlajky za účelem prokázání shody s požadavky na konstrukci, mechanické a elektrické vybavení nebo s jinými požadavky stanovenými mezinárodní úmluvou, již se stát vlajky jako smluvní strana zavázal dodržovat, nebo s požadavkem stanoveným vnitrostátními právními předpisy státu vlajky. Jak je však podrobně vysvětleno ve 21. bodě odůvodnění, právo Unie rozlišuje mezi zákonným osvědčením a osvědčením o třídě. Osvědčení o třídě jsou dokumenty soukromé povahy, nikoli akty státu vlajky, a nejsou ani vydávány jeho jménem. Toto ustanovení předpisu III ve skutečnosti odkazuje na kapitolu II-1, část A-1, předpis 3-1 úmluvy SOLAS, která stanoví, že lodi mají být projektovány, stavěny a udržovány v souladu s požadavky klasifikační společnosti, která je uznána orgány v souladu s ustanoveními předpisu XI-1/1, na konstrukci a mechanické a elektrické vybavení. 1. Úmluva SOLAS jako předmět tohoto požadavku jasně uvádí loď nebo její právní zastoupení vůči státu vlajky. Vystupuje-li navíc uznaný subjekt jako klasifikační společnost, vydává osvědčení o třídě lodi v souladu s vlastními pravidly, postupy, podmínkami a soukromými smluvními ujednáními, jichž stát vlajky není smluvní stranou. Toto ustanovení předpisu III je tudíž v rozporu s tím, jak jsou činnosti související se statusem a třídou vymezeny ve stávajících právních předpisech EU.
(18)
Za druhé, část 2 odst. 18.1 předpisu III vyžaduje, aby stát vlajky určil, zda má uznaný subjekt odpovídající zdroje, pokud jde o technické, řídicí a výzkumné kapacity, k tomu, aby dokázal plnit svěřené povinnosti, a to „pouze ve vztahu k plavidlům, která jsou oprávněna plout pod jeho vlajkou“. Podle práva Unie je tento aspekt naproti tomu upraven v podobě požadavku, který je třeba splnit za účelem uznání, uvedeného jako kritérium A.3 v příloze I nařízení (ES) č. 391/2009 ve vztahu k celému loďstvu v příslušné třídě dotčeného subjektu, bez rozlišování na základě státu vlajky. Pokud by bylo výše uvedené ustanovení předpisu III začleněno do práva Unie, omezilo by použití kritéria A.3 přílohy I nařízení (ES) č. 391/2009 týkajícího se činnosti uznaných subjektů pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států, což je v rozporu s platnými požadavky.
(19)
Za třetí, část 2 odst. 19 předpisu III zavádí ustanovení zakazující, aby stát vlajky udílel svým uznaným subjektům pravomoc klást na plavidla jiná než ta, která jsou oprávněna plout pod jeho vlajkou, jakékoli požadavky týkající se mimo jiné jejich pravidel, požadavků či postupů v souvislosti s klasifikací. Podle směrnice 2009/15/ES může členský stát udělit subjektu oprávnění, aby jednal jeho jménem v souvislosti se zákonnými osvědčeními pro jeho příslušné loďstvo, pouze pokud je daný subjekt uznán a za tímto účelem monitorován v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009. Podle tohoto rámce musí uznané subjekty jako takové splňovat určité požadavky, které se týkají příslušných činností ve vztahu ke klasifikované třídě, bez ohledu na stát vlajky. To se týká většiny kritérií stanovených v příloze I nařízení (ES) č. 391/2009 i dalších povinností, zejména těch, jež jsou stanoveny v čl. 10 odst. 4 uvedeného nařízení. Pokud by bylo výše uvedené ustanovení předpisu III začleněno do práva Unie, omezilo by použití stávajících požadavků týkajících se činnosti uznaných subjektů, jež je třeba splnit za účelem uznání, stanovených v nařízení (ES) č. 391/2009, mimo jiné pokud je možné je označit za pravidla, požadavky a postupy, pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států.
(20)
Za čtvrté, část 2 oddíl 1.1 předpisu RO definuje „uznaný subjekt“ jako subjekt, jehož posouzení provádí stát vlajky a který splňuje požadavky části 2 předpisu RO. Naproti tomu čl. 2 písm. g) směrnice 2009/15/ES stanoví, že uznaným subjektem se rozumí „subjekt uznaný v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009“. Na základě posouzení Komise uvedeného v 21. až 23. bodě odůvodnění lze říci, že několik ustanovení části 2 předpisu RO je neslučitelných s nařízením (ES) č. 391/2009. Uznaný subjekt, jak je definován v předpisu RO, by tudíž nesplňoval všechny požadavky stanovené nařízením (ES) č. 391/2009, a neodpovídal by tak definici uznaného subjektu podle práva Unie.
(21)
Za páté, část 2 oddíl 1.3 předpisu RO definuje „vydávání zákonného osvědčení a poskytování služeb“ jako jedinou kategorii činností, kterou je uznaný subjekt oprávněn jménem státu vlajky vykonávat a která zahrnuje vydávání osvědčení souvisejících se zákonnými požadavky i požadavky ohledně třídy. Naproti tomu definice uvedené v čl. 2 písm. i) a k) směrnice 2009/15/ES jasně rozlišují mezi „zákonnými osvědčeními“, což jsou osvědčení vydaná státem vlajky nebo jeho jménem v souladu s mezinárodními úmluvami, a „osvědčeními o třídě“, což jsou doklady vydané uznaným subjektem jakožto klasifikační společností, které osvědčují způsobilost lodě k určitému použití nebo službě v souladu s pravidly a postupy stanovenými a zveřejněnými zmíněným uznaným subjektem. Z toho vyplývá, že podle práva Unie se zákonná osvědčení a osvědčení o třídě liší a mají různý charakter. Konkrétněji - zákonná osvědčení jsou veřejná, zatímco osvědčení o třídě jsou soukromá a vydává je klasifikační společnost v souladu s vlastními pravidly, postupy a podmínkami. Z toho vyplývá, že osvědčení o klasifikaci vydávaná plavidlům uznanými subjekty s cílem potvrdit dodržení pravidel a postupů klasifikace, a to i tehdy, pokud je ověřuje stát vlajky jako důkaz o dodržení ustanovení kapitoly II-I, části A-1, předpisu 3-1 úmluvy SOLAS, jsou dokumenty výhradně soukromé povahy, nejedná se tedy o akty státu vlajky, ani nejsou vydávána jeho jménem. V předpisu RO se o „vydávání zákonných osvědčení a poskytování služeb“ soustavně hovoří jako o činnosti, kterou uznaný subjekt provádí „jménem členského státu“, což odporuje právnímu rozlišení, které je zakotveno v právu Unie. Bez ohledu na tento rozpor vyplývá z tohoto ustanovení předpisu RO - pokud by bylo přijato jako závazná součást právního řádu Unie - zjevné riziko, že požadavky obsažené v nařízení (ES) č. 391/2009, které je třeba splnit za účelem uznání a které se týkají veškeré činnosti subjektu bez ohledu na stát vlajky, již nebude možné v rámci EU prosazovat. Kvůli vazbě mezi těmito dvěma nástroji, jak je vysvětleno v 2. bodě odůvodnění, se toto riziko týká i směrnice 2009/15/ES.
(22)
Za šesté, část 2 oddíl 3.9.3.1 předpisu RO stanoví mechanismus spolupráce mezi uznanými subjekty výhradně v rámci stanoveném státem vlajky za účelem standardizace postupů souvisejících s vydáváním zákonných osvědčení nebo se službami poskytovanými jménem státu vlajky, zatímco část 2 oddíl 3.9.3.2 týchž předpisů zavádí rámec „stanovený státem vlajky nebo skupinou států vlajky“ s cílem regulovat spolupráci mezi jeho či jejich uznanými subjekty týkající se technických aspektů a aspektů souvisejících s bezpečností při „vydávání zákonných osvědčení a poskytování služeb lodím […] jménem uvedeného státu či států vlajky“. Naproti tomu podle práva Unie se spolupráce mezi uznanými subjekty řídí čl. 10 odst. 1 nařízení (ES) č. 391/2009, který stanoví, že uznané subjekty provádějí vzájemné konzultace, aby zachovaly rovnocennost a směrovaly k harmonizaci svých pravidel a postupů a jejich uplatňování, a stanoví rámec pro vzájemné uznávání osvědčení o třídě pro materiál, vybavení a součásti ve vhodných případech. Tyto dva postupy spolupráce podle čl. 10 odst. 1 se týkají soukromých činností uznaných subjektů vystupujících jako klasifikační společnosti, a tudíž platí bez rozlišování na základě státu vlajky. Pokud by byly mechanismy spolupráce stanovené v předpisu RO začleněny do práva Unie, znamenalo by to omezení působnosti rámce pro spolupráci stanoveného nařízením (ES) č. 391/2009 týkajícího se činnosti uznaných subjektů pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států, což je v rozporu s platnými požadavky.
(23)
Za sedmé, část 2 oddíl 3.9.3.3 předpisu RO je totožný s částí 2 odst. 19 předpisu III, a proto se tohoto ustanovení předpisu RO rovněž týkají úvahy vysvětlené v 19. bodě odůvodnění.
(24)
Žádné z ustanovení předpisu III ani předpisu RO by nemělo nijak omezovat oprávnění Unie stanovit v souladu se Smlouvami a mezinárodním právem vhodné podmínky pro udělování uznání subjektům, které si přejí získat od členských států oprávnění k provádění činností v oblasti prohlídek lodí a udělování osvědčení jménem členských států, za účelem dosažení cílů Unie, zejména zvýšení námořní bezpečnosti a ochrany životního prostředí.
(25)
Režim vzájemného uznávání osvědčení o třídě pro materiál, vybavení a součásti stanovené v čl. 10 odst. 1 nařízení (ES) č. 391/2009 je vymahatelné pouze v Unii ve vztahu k plavidlům plujícím pod vlajkou některého členského státu. Pokud jde o zahraniční plavidla, uznávání dotčených osvědčení zůstává na rozhodnutí příslušného státu vlajky, který není členem EU, při výkonu jeho výhradní pravomoci, zejména podle Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu.
(26)
Na základě svého hodnocení dospěla Komise k závěru, že ustanovení předpisu III a předpisu RO uvedená v předchozích bodech odůvodnění jsou neslučitelná se směrnicí 2009/15/ES nebo s nařízením (ES) č. 391/2009 a v důsledku toho se směrnicí 2009/15/ES kvůli vazbě mezi těmito dvěma nástroji, jak je vysvětleno v 2. bodě odůvodnění, a měla by být z působnosti uvedené směrnice vyloučena. Ustanovení čl. 2 písm. d) směrnice 2009/15/ES by mělo být odpovídajícím způsobem změněno.
(27)
Protože předpis RO vstupuje v platnost dnem 1. ledna 2015, měla by tato směrnice vstoupit v platnost co nejdříve po datu svého vyhlášení.
(28)
Výbor pro námořní bezpečnost a zabránění znečištění z lodí (COSS) k opatřením uvedeným v této směrnici stanovisko nevydal. Považovalo se za nezbytné přijmout prováděcí akt a předseda předal návrh prováděcího aktu odvolacímu výboru k dalšímu projednání. Ustanovení této směrnice jsou v souladu se stanoviskem odvolacího výboru,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
V článku 2 směrnice 2009/15/ES se písmeno d) nahrazuje tímto:
„d)
‚mezinárodními úmluvami‘ se rozumějí Mezinárodní úmluva o bezpečnosti lidského života na moři ze dne 1. listopadu 1974 (dále jen ‚úmluva SOLAS 74‘) s výjimkou kapitoly XI-2 přílohy, Mezinárodní úmluva o nákladové značce ze dne 5. dubna 1966 a Mezinárodní úmluva o zabránění znečištění z lodí ze dne 2. listopadu 1973 (dále jen ‚úmluva MARPOL‘), včetně protokolů a změn těchto úmluv a souvisejících předpisů, které jsou závazné ve všech členských státech, s výjimkou části 2 odstavců 16.1, 18.1 a 19 předpisu pro provádění nástrojů IMO a části 2 oddílů 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 a 3.9.3.3 předpisu pro uznané subjekty organizace IMO, v jejich platném znění.“
Článek 2
1. Členské státy přijmou a zveřejní právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 31. prosince 2015. Jejich znění neprodleně sdělí Komisi.
Použijí tyto předpisy ode dne 1. ledna 2016.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 3
Tato směrnice vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 4
Tato směrnice je určena členským státům.
V Bruselu dne 17. prosince 2014.
KOMISSION TÄYTÄNTÖÖNPANODIREKTIIVI 2014/111/EU,
annettu 17 päivänä joulukuuta 2014,
direktiivin 2009/15/EY muuttamisesta siltä osin kuin on kyse tiettyjen säännöstöjen ja niihin liittyvien tiettyjen yleissopimusten ja pöytäkirjojen muutosten hyväksymisestä Kansainvälisessä merenkulkujärjestössä (IMO)
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen,
ottaa huomioon alusten tarkastamiseen ja katsastamiseen valtuutettuja laitoksia sekä merenkulun viranomaisten asiaan liittyviä toimia koskevista yhteisistä säännöistä ja standardeista 23 päivänä huhtikuuta 2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/15/EY (1) ja erityisesti sen 7 artiklan 2 kohdan,
noudattaa meriturvallisuutta ja alusten aiheuttaman pilaantumisen ehkäisemistä käsittelevän komitean (COSS-komitea) perustamisesta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2099/2002 (2) 5 artiklassa säädettyä vaatimustenmukaisuuden tarkastusmenettelyä,
sekä katsoo seuraavaa:
(1)
Asetuksen (EY) N:o 2099/2002 5 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot ja komissio tekevät yhteistyötä määritelläkseen tarvittaessa yhteisen kannan tai lähestymistavan toimivaltaisilla kansainvälisillä foorumeilla, jotta voidaan vähentää ristiriitojen mahdollisuutta yhteisön merilainsäädännön ja kansainvälisten oikeudellisten asiakirjojen välillä.
(2)
Direktiivi 2009/15/EY muodostaa yhdessä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 391/2009 (3) kanssa yhtenäisen säädöskokonaisuuden, jossa säädetään hyväksyttyjen laitosten toiminnan johdonmukaisesta sääntelystä noudattaen samoja periaatteita ja määritelmiä. Direktiivin 2009/15/EY 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jos jäsenvaltio päättää sen lipun alla purjehtivien alusten osalta valtuuttaa jonkin laitoksen suorittamaan puolestaan lakisääteisiin todistuskirjoihin liittyvät tarkastukset ja katsastukset, se voi antaa nämä tehtävät ainoastaan hyväksytylle laitokselle, jolla mainitun direktiivin 2 artiklan g alakohdan mukaan tarkoitetaan asetuksen (EY) N:o 391/2009 mukaisesti hyväksyttyä laitosta. Näin ollen säännöt, joiden perusteella kyseiset laitokset hyväksytään, koskevat molempia säädöksiä.
(3)
Direktiivin 2009/15/EY 2 artiklan d alakohdassa määritellyillä ’kansainvälisillä yleissopimuksilla’ tarkoitetaan 1 päivänä marraskuuta 1974 tehtyä kansainvälistä yleissopimusta ihmishengen turvallisuudesta merellä (SOLAS-yleissopimus), lukuun ottamatta sen liitteessä olevaa XI-2 lukua, 5 päivänä huhtikuuta 1966 tehtyä kansainvälistä lastiviivasopimusta sekä 2 päivänä marraskuuta 1973 tehtyä kansainvälistä yleissopimusta alusten aiheuttaman meren pilaantumisen ehkäisemisestä (MARPOL-yleissopimus), sekä näiden yleissopimusten pöytäkirjoja ja muutoksia sekä asiaan liittyviä, kaikkia jäsenvaltioita sitovia säännöstöjä, sellaisina kuin ne ovat voimassa.
(4)
IMOn yleiskokous hyväksyi 28. istunnossaan IMO-asiakirjojen täytäntöönpanoa koskevan säännöstön, jäljempänä ’III-säännöstö’, sellaisena kuin se esitetään IMOn päätöslauselman A.1070 28 kohdassa, sekä lastiviivayleissopimuksen muutokset, jotka esitetään 4 päivänä joulukuuta 2013 annetun IMOn päätöslauselman A.1083 28 kohdassa, jotta III-säännöstöstä siihen liittyvine lippuvaltioiden auditointijärjestelmineen tulisi sitova.
(5)
IMOn meriympäristön suojelukomitea (MEPC), hyväksyi 66. istunnossaan MARPOL-yleissopimukseen liittyvään vuoden 1978 pöytäkirjaan muutoksia, jotka esitetään 4 päivänä huhtikuuta 2014 annetun päätöslauselman MEPC.246 66 kohdassa, sekä MARPOL-yleissopimukseen liittyvään vuoden 1997 pöytäkirjaan, sellaisena kuin se on muutettuna siihen liittyvällä vuoden 1978 pöytäkirjalla, muutoksia, jotka esitetään 4 päivänä huhtikuuta 2014 annetun päätöslauselman MEPC.247 66 kohdassa, jotta III-säännöstöstä siihen liittyvine lippuvaltioiden auditointijärjestelmineen tulisi sitova.
(6)
IMOn meriturvallisuuskomitea (MSC) hyväksyi 93. istunnossaan SOLAS-yleissopimuksen muutokset, jotka esitetään 22 päivänä toukokuuta 2014 annetun päätöslauselman MSC.366 93 kohdassa, sekä lastiviivayleissopimukseen liittyvän vuoden 1988 pöytäkirjan muutokset, jotka esitetään 22 päivänä toukokuuta 2014 annetun päätöslauselman MSC.375 93 kohdassa, jotta III-säännöstöstä siihen liittyvine lippuvaltioiden auditointijärjestelmineen tulisi sitova.
(7)
MEPC hyväksyi 65. istunnossaan ja MSC 92. istunnossaan hyväksyttyjä järjestöjä koskevan IMO-säännöstön, jäljempänä ’RO-säännöstö’, joka esitetään 21 päivänä kesäkuussa 2013 annetun päätöslauselman MSC.349 92 kohdassa.
(8)
MEPC hyväksyi 65. istunnossaan MARPOL-yleissopimukseen liittyvän vuoden 1978 pöytäkirjan muutokset, jotka esitetään 17 päivänä toukokuuta 2013 annetun päätöslauselman MEPC.238 65 kohdassa, jotta RO-säännöstöstä tulisi sitova.
(9)
MSC hyväksyi 92. istunnossaan SOLAS-yleissopimuksen sekä lastiviivayleissopimukseen liittyvän vuoden 1988 pöytäkirjan muutokset, jotka esitetään 21 päivänä kesäkuuta 2013 annettujen päätöslauselmien MSC.350 ja MSC.356 92 kohdassa, jotta RO-säännöstöstä tulisi sitova.
(10)
III-säännöstön ja RO-säännöstön odotetaan tulevan voimaan 1 päivän tammikuuta 2015 ja 1 päivän tammikuuta 2018 välisenä aikana kaikkien kyseisten IMOn yleissopimusten osalta sovellettavien muutosten hyväksymistä, ratifiointia ja voimaantuloa koskevien sääntöjen mukaisesti.
(11)
Neuvosto antoi 13 päivänä toukokuuta 2013 neuvoston päätöksen 2013/268/EU (4) Kansainvälisessä merenkulkujärjestössä (IMO) Euroopan unionin puolesta otettavasta kannasta, joka koskee tiettyjen säännöstöjen ja niihin liittyvien tiettyjen yleissopimusten ja pöytäkirjojen muutosten lopullista hyväksymistä. Mainitun päätöksen 5 artiklan nojalla neuvosto valtuutti jäsenvaltiot antamaan suostumuksensa tulla unionin etujen mukaisesti kyseisen direktiivin johdanto-osan 4-9 kappaleessa tarkoitettujen muutosten sitomiksi, jollei päätöksen liitteessä olevasta lausumasta muuta johdu.
(12)
Neuvoston päätöksen 2013/268/EU liitteenä olevan lausuman mukaan jäsenvaltiot katsovat, että III-säännöstö ja RO-säännöstö sisältävät vähimmäisvaatimuksia, joita jäsenvaltiot voivat tarvittaessa työstää ja kehittää edelleen, jotta meriturvallisuutta ja ympäristönsuojelua voidaan parantaa.
(13)
Siinä todetaan myös, ettei mitään III-säännöstössä ja RO-säännöstössä ole tulkittava siten, että se vähentää tai rajoittaa jäsenvaltioille EU:n lainsäädännön nojalla kuuluvien velvollisuuksien täyttymistä, mitä tulee lakisääteisen todistuskirjan ja luokitustodistuksen määritelmiin, hyväksytyille laitoksille asetettujen velvollisuuksien ja vaatimusten laajuuteen, Euroopan komission tehtäviin, jotka koskevat laitosten hyväksymistä ja hyväksyttyjen laitosten arvioimista sekä tarvittaessa korjaavien toimien tai seuraamusten määräämistä hyväksytyille laitoksille. Samassa lausumassa todetaan, että IMO-auditoinnin yhteydessä olisi todennettava ainoastaan niiden keskeisten kansainvälisten yleissopimusten määräysten noudattaminen, jotka jäsenvaltiot ovat hyväksyneet, ottaen huomioon tämän lausuman ehdot.
(14)
Unionin oikeusjärjestyksessä sekä direktiivin 2009/15/EY että asetuksen (EY) N:o 391/2009 soveltamisala sisältää viittauksia ’kansainvälisiin yleissopimuksiin’, sellaisina kuin ne kuvaillaan johdanto-osan 3 kappaleessa. Näin ollen IMOn yleissopimusten muutokset saatetaan automaattisesti osaksi unionin lainsäädäntöä samaan aikaan, kun ne tulevat voimaan kansainvälisellä tasolla, mukaan lukien niihin liittyvät pakolliset säännöstöt kuten III-säännöstö ja RO-säännöstö, jotka sen vuoksi muodostavat osan direktiivin 2009/15/EY soveltamisen kannalta merkityksellisistä IMOn asiakirjoista.
(15)
Kansainvälisiin yleissopimuksiin tehdyt muutokset voidaan kuitenkin vaatimustenmukaisuuden tarkastusmenettelyä noudattaen jättää unionin merilainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle, jos ne täyttävät vähintään toisen asetuksen (EY) N:o 2099/2002 5 artiklan 2 kohdassa vahvistetuista kahdesta perusteesta.
(16)
Komissio on arvioinut IMOn yleissopimusten muutokset asetuksen (EY) N:o 2099/2002 5 artiklan mukaisesti ja totesi, että yhtäältä III-säännöstön ja RO-säännöstön ja toisaalta direktiivin 2009/15/EY ja asetuksen (EY) N:o 391/2009 välillä on eroavuuksia.
(17)
Ensinnäkin III-säännöstön 2 osan 16.1 kohdan mukaan lippuvaltioiden on laadittava resurssien ja menettelyiden vähimmäisluettelo, johon sisältyvät hallinnolliset ohjeet, jotka koskevat muun muassa luokitustodistuksia, joita lippuvaltio vaatii sen osoittamiseksi, että alus täyttää sellaisen kansainvälisen yleissopimuksen, jonka osapuoli lippuvaltio on, rakenteelliset, mekaaniset, sähkötekniset ja/tai muut vaatimukset tai lippuvaltion kansallisen sääntelyn mukaisen vaatimuksen. Kuten johdanto-osan 21 kappaleessa jäljempänä esitetään, unionin oikeudessa tehdään ero lakisääteisten todistuskirjojen ja luokitustodistusten välillä. Jälkimmäiset ovat luonteeltaan yksityisiä asiakirjoja eivätkä jonkin valtion toteuttamia tai sen puolesta toteutettuja toimintoja. Tämä III-säännöstön määräys koskee itse asiassa SOLAS-yleissopimuksen II-I luvun A-1 osan 3-1 sääntöä, jonka mukaan alusten on suunnittelun, rakennuksen ja huollon osalta täytettävä hallinnon XI-1/1 säännön mukaisesti hyväksymän luokituslaitoksen asettamat rakenteelliset, mekaaniset ja sähkötekniset vaatimukset. 1. SOLAS-yleissopimuksessa tämän vaatimuksen kohde on selkeästi alus tai sen oikeudellinen edustus suhteessa lippuvaltioon. Luokituslaitoksena toimiessaan hyväksytty laitos lisäksi myöntää alusten luokitustodistukset noudattaen omia sääntöjään, menettelyjään, ehtojaan ja yksityisiä sopimusjärjestelyjä eikä lippuvaltio ole niissä osallisena. Tästä syystä tämä III-säännöstön määräys on ristiriidassa voimassa olevassa EU:n lainsäädännössä vahvistetun luokitus- ja lakisääteisten toimintojen erottamisen kanssa.
(18)
Toiseksi III-säännöstön 2 osan 18.1 kohdan mukaan lippuvaltion on ”lippunsa alla purjehtivien alusten osalta” määritettävä, että hyväksytyllä laitoksella on oltava teknisten, johto- ja tutkimusvalmiuksien osalta riittävät resurssit hoitaa sille annettavat tehtävät. Unionin lainsäädännössä tähän näkökohtaan taasen puututaan hyväksymiseen liittyvänä vaatimuksena, joka sisältyy asetuksen (EY) N:o 391/2009 liitteessä I olevaan vähimmäisvaatimukseen A.3 ja joka koskee kyseisen laitoksen luokittelemaa koko aluskantaa ilman lippuvaltioon liittyvää erottelua. Jos III-säännöstön edellä mainittu määräys saatettaisiin osaksi unionin lainsäädäntöä, se rajoittaisi asetuksen (EY) N:o 391/2009 liitteessä I olevan vähimmäisvaatimuksen A.3 soveltamisen hyväksyttyjen laitosten toimintaan yksinomaan jäsenvaltioiden lipun alla purjehtivien alusten suhteen, mikä on ristiriidassa voimassa olevien vaatimusten kanssa.
(19)
Kolmanneksi III-säännöstön 2 osan 19 kohdan mukaan lippuvaltio ei saa valtuuttaa hyväksyttyjä laitoksiaan soveltamaan muihin aluksiin kuin niihin, joilla on oikeus purjehtia sen lipun alla, vaatimuksia, jotka koskevat muun muassa luokitussääntöjä, -vaatimuksia ja -menettelyjä. Direktiivin 2009/15/EY nojalla jäsenvaltiot voivat valtuuttaa laitoksen hoitamaan puolestaan aluskantojensa lakisääteisten todistuskirjojen myöntämisen ainoastaan, jos kyseisellä laitoksella on jo hyväksyntä ja sitä valvotaan tätä varten asetuksen (EY) N:o 391/2009 mukaisesti. Hyväksyttyjen laitosten on sinällään noudatettava tiettyjä vaatimuksia toimissaan koko luokittamansa aluskannan osalta riippumatta siitä, minkä lipun alla alus purjehtii. Tämä koskee suurinta osaa asetuksen (EY) N:o 391/2009 liitteessä I vahvistetuista perusteista sekä muita ja etenkin mainitun asetuksen 10 artiklan 4 kohdassa olevia velvoitteita. Jos III-säännöstön edellä mainittu määräys saatettaisiin osaksi unionin lainsäädäntöä, se rajoittaisi muun muassa asetuksen (EY) N:o 391/2009 nykyisten, mahdollisesti säännöiksi, vaatimuksiksi ja menettelyiksi määritettävien hyväksymisvaatimusten soveltamisen hyväksyttyjen laitosten toimintaan yksinomaan jäsenvaltioiden lipun alla purjehtivien alusten suhteen.
(20)
Neljänneksi RO-säännöstön 2 osan 1.1 jaksossa määritellään ’hyväksytty laitos’ laitokseksi, jonka lippuvaltio on arvioinut ja jonka se katsoo olevan RO-säännöstön 2 osan mukainen. Direktiivin 2009/15/EY 2 artiklan g alakohdassa sen sijaan säädetään, että hyväksytyllä laitoksella tarkoitetaan ”asetuksen (EY) N:o 391/2009 mukaisesti hyväksyttyä laitosta”. Johdanto-osan 21-23 kappaleessa esitetyn komission arvioinnin perusteella näyttää siltä, että useat RO-säännöstön 2 osan määräykset ovat ristiriidassa asetuksen (EY) N:o 391/2009 kanssa. RO-säännöstön määritelmän mukainen hyväksytty laitos ei siis täyttäisi kaikkia asetuksessa (EY) N:o 391/2009 säädettyjä vaatimuksia eikä sen vuoksi täyttäisi unionin lainsäädännön mukaista hyväksytyn laitoksen määritelmää.
(21)
Viidenneksi RO-säännöstön 2 osan 1.3 jaksossa määritellään ’lakisääteiset todistuskirjat ja palvelut’ yhtenäisenä ryhmänä toimintoja, joita hyväksytyllä laitoksella on oikeus suorittaa lippuvaltion puolesta, mukaan lukien sekä lakisääteisiä vaatimuksia että luokitusvaatimuksia koskevien todistusten myöntäminen. Direktiivin 2009/15/EY 2 artiklan i ja k alakohdan määritelmissä sen sijaan erotetaan toisistaan selvästi ’lakisääteinen todistuskirja’, joka laaditaan lippuvaltion toimesta tai puolesta kansainvälisten yleissopimusten mukaisesti, ja ’luokitustodistus’, joka on hyväksytyn laitoksen laatima asiakirja, jossa todistetaan aluksen kunnon soveltuvuus erityiseen tarkoitukseen tai käyttöön kyseisen hyväksytyn laitoksen vahvistamien ja julkistamien sääntöjen ja menettelyjen mukaisesti. Tästä seuraa, että unionin oikeuden mukaan lakisääteiset todistuskirjat ja luokitustodistukset ovat erillisiä ja luonteeltaan erilaisia. Lakisääteiset todistuskirjat ovat luonteeltaan julkisia kun taas luokitustodistukset ovat yksityisiä, koska luokituslaitos on myöntänyt ne noudattaen omia sääntöjään, menettelyjään ja ehtojaan. Tästä seuraa, että hyväksytyn laitoksen alukselle myöntämät luokitustodistukset, joilla todistetaan luokitussääntöjen ja -menettelyjen noudattaminen, myös silloin kun lippuvaltio on hyväksynyt ne todistukseksi SOLAS-yleissopimuksen II-I luvun A-1 osan 3-1 säännön noudattamisesta, ovat luonteeltaan yksityisiä eivätkä jonkin valtion toteuttamia tai sen puolesta toteutettuja toimintoja. RO-säännöstössä ’lakisääteisiin todistuskirjoihin ja palveluihin’ kuitenkin viitataan järjestelmällisesti niin, että ne ovat hyväksytyn laitoksen ”lippuvaltion puolesta” toteuttamia, mikä on ristiriidassa unionin lainsäädännön kanssa. Riippumatta tästä ristiriidasta, jos kyseinen määräys hyväksytään normiksi unionin oikeusjärjestykseen, on olemassa ilmeinen riski siitä, että asetukseen (EY) N:o 391/2009 sisältyviä hyväksyntävaatimuksia, jotka koskevat laitoksen koko toimintaa, riippumatta siitä, minkä lipun alla alus purjehtii, ei voida enää panna täytäntöön EU:ssa. Näiden kahden säädöksen välisen yhteyden vuoksi, kuten johdanto-osan 2 kappaleessa selostetaan, tämä riski on otettava huomioon myös direktiivin 2009/15/EY yhteydessä.
(22)
Kuudenneksi RO-säännöstön 2 osan 3.9.3.1 jaksossa määrätään hyväksyttyjen laitosten välisestä yhteistyömekanismista yksinomaan lippuvaltion vahvistamissa puitteissa tapauksen mukaan lakisääteisiin todistuskirjoihin ja palveluihin liittyvien prosessien yhdenmukaistamiseksi kyseisessä lippuvaltiossa, kun taas saman säännöstön 2 osan 3.9.3.2 jaksossa vahvistetaan lippuvaltiossa tai lippuvaltioiden ryhmässä puitteet, joilla säännellään niiden hyväksyttyjen laitosten välistä yhteistyötä teknisten ja turvallisuuteen liittyvien näkökohtien osalta, kun on kyse kyseisen lippuvaltion (kyseisten lippuvaltioiden) puolesta toteutettavista alusten lakisääteisistä todistuskirjoista ja palveluista. Unionin lainsäädännössä sitä vastoin hyväksyttyjen laitosten välistä yhteistyötä säännellään asetuksen (EY) N:o 391/2009 10 artiklan 1 kohdalla, jonka mukaan hyväksyttyjen laitosten on neuvoteltava keskenään sääntöjensä ja menettelyjensä ja niiden täytäntöönpanon vastaavuuden ylläpitämiseksi ja niiden yhdenmukaistamiseen pyrkimiseksi ja jossa vahvistetaan edellytykset materiaaleja, varusteita ja osia koskevien luokitustodistusten vastavuoroiseen tunnustamiseen asianmukaisissa tapauksissa. Nämä kaksi 10 artiklan 1 kohdan mukaista yhteistyöjärjestelyä koskevat hyväksyttyjen laitosten yksityistä toimintaa niiden toimiessa luokituslaitoksina, minkä vuoksi niitä sovelletaan tekemättä eroa lippuvaltion perusteella. Jos RO-säännöstössä määrätyt yhteistyömekanismit sisällytettäisiin unionin lainsäädäntöön, tämä rajoittaisi asetuksessa (EY) N:o 391/2009 vahvistettujen yhteistyöedellytysten soveltamisen hyväksyttyjen laitosten toimintaan yksinomaan jäsenvaltioiden lipun alla purjehtivien alusten suhteen, mikä on ristiriidassa voimassa olevien vaatimusten kanssa.
(23)
Seitsemänneksi RO-säännöstön 2 osan 3.9.3.3 jakso on sama kuin III-säännöstön 2 osan 19 kohta, joten johdanto-osan 19 kappaleessa esitetyt näkökohdat koskevat myös tätä RO-säännöstön määräystä.
(24)
III-säännöstöllä ja RO-säännöstöllä ei pitäisi rajoittaa unionin mahdollisuuksia vahvistaa perussopimusten ja kansainvälisen oikeuden mukaisesti asianmukaiset ehdot hyväksynnän myöntämiselle laitoksille, jotka pyytävät jäsenvaltioita valtuuttamaan ne suorittamaan alusten katsastus- ja luokitustoimintaa jäsenvaltioiden puolesta, jotta voidaan saavuttaa unionin tavoitteet ja erityisesti parantaa meriturvallisuutta ja ympäristönsuojelua.
(25)
Asetuksen (EY) N:o 391/2009 10 artiklan 1 kohdassa säädetty materiaaleja, varusteita ja osia koskevien luokitustodistusten vastavuoroinen tunnustaminen voidaan panna täytäntöön unionissa ainoastaan jonkin unionin jäsenvaltion lipun alla purjehtivien alusten osalta. Asiaa koskevien todistusten hyväksyminen ulkomaisten alusten osalta kuuluu edelleen asianomaisten kolmansien lippuvaltioiden harkintaan niiden harjoittaessa yksinomaista toimivaltaansa etenkin Yhdistyneiden kansakuntien merioikeusyleissopimuksen (UNCLOS) mukaisesti.
(26)
Tämän arvioinnin perusteella komissio päättelee, että edellä olevissa johdanto-osan kappaleissa tarkoitetut III-säännöstön ja RO-säännöstön määräykset ovat ristiriidassa direktiivin 2009/15/EY kanssa tai asetuksen (EY) N:o 391/2009 kanssa ja sen seurauksena direktiivin 2009/15/EY kanssa näiden kahden säädöksen välisen yhteyden vuoksi, kuten johdanto-osan 2 kappaleessa kuvataan, ja ne olisi jätettävä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Sen vuoksi asetuksen (EY) N:o 15/2009 2 artiklan d alakohtaa olisi muutettava.
(27)
Koska RO-säännöstö tulee voimaan 1 päivänä tammikuuta 2015, tämän direktiivin olisi tultava voimaan mahdollisimman pian sen julkaisemisen jälkeen.
(28)
Meriturvallisuutta ja alusten aiheuttaman pilaantumisen ehkäisemistä käsittelevä komitea (COSS-komitea) ei antanut lausuntoaan tässä direktiivissä säädetyistä toimenpiteistä. Täytäntöönpanosäädös katsottiin tarpeelliseksi, ja puheenjohtaja toimitti täytäntöönpanosäädöksen luonnoksen muutoksenhakukomitean käsiteltäväksi. Tässä direktiivissä säädetyt toimenpiteet ovat muutoksenhakukomitean lausunnon mukaiset,
ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN:
1 artikla
Korvataan direktiivin 2009/15/EY 2 artiklan d alakohta seuraavasti:
”d)
’kansainvälisillä yleissopimuksilla’1 päivänä marraskuuta 1974 tehtyä kansainvälistä yleissopimusta ihmishengen turvallisuudesta merellä (SOLAS 74), lukuun ottamatta sen liitteessä olevaa XI-2 lukua, 5 päivänä huhtikuuta 1966 tehtyä kansainvälistä lastiviivasopimusta sekä 2 päivänä marraskuuta 1973 tehtyä kansainvälistä yleissopimusta alusten aiheuttaman meren pilaantumisen ehkäisemisestä (MARPOL), ja näiden yleissopimusten pöytäkirjoja ja muutoksia sekä asiaan liittyviä, kaikkia jäsenvaltioita sitovia säännöstöjä, lukuun ottamatta IMO-asiakirjojen täytäntöönpanoa koskevan säännöstön 2 osan 16.1, 18.1 ja 19 kohtaa sekä hyväksyttyjä laitoksia koskevan IMO-säännöstön 2 osan 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 ja 3.9.3.3 jaksoa, sellaisina kuin ne ovat voimassa;”
2 artikla
1. Jäsenvaltioiden on annettava ja julkaistava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2015. Niiden on viipymättä toimitettava nämä säännökset kirjallisina komissiolle.
Niiden on sovellettava näitä säännöksiä 1 päivästä tammikuuta 2016.
Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään.
2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle.
3 artikla
Tämä direktiivi tulee voimaan seuraavana päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
4 artikla
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.
Tehty Brysselissä 17 päivänä joulukuuta 2014.