NAŘÍZENÍ KOMISE V PŘENESENÉ PRAVOMOCI (EU) č. 1187/2014
ze dne 2. října 2014,
kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013, pokud jde o regulační technické normy pro určování celkové expozice vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů v případě transakcí s podkladovými aktivy
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 (1), a zejména na čl. 390 odst. 8 třetí pododstavec uvedeného nařízení,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
S cílem určit celkovou expozici vůči určitému dlužníkovi, která vyplývá z expozic instituce vůči určité transakci s podkladovými aktivy, by měly být nejprve určeny hodnoty expozice pro každou z těchto expozic odděleně. Celková hodnota expozice by poté měla být určena jako souhrn těchto expozic, neměla by však být vyšší než hodnota expozice vzniklé ze samotného podkladového aktiva.
(2)
Pokud jsou expozice ostatních investorů rovnocenné expozici instituce, měla by hodnota expozice instituce vůči podkladovému aktivu odrážet poměrné rozdělení ztrát mezi rovnocenné expozice. To vyplývá ze skutečnosti, že pokud dojde u podkladového aktiva k selhání, ztráty jsou mezi rovnocenné expozice vždy rozděleny podle poměrného podílu každé z těchto expozic, a maximální výše ztráty, kterou instituce utrpí v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva, je tak omezena na podíl odpovídající poměru expozice instituce k celkové hodnotě všech rovnocenných expozic.
(3)
Je třeba rozlišovat mezi transakcemi, v nichž mají všichni investoři rovnocenné postavení, jako je tomu u subjektů kolektivního investování, a jinými transakcemi, jako jsou například sekuritizace, které mohou zahrnovat rozdělení do tranší, v nichž mohou mít expozice různou senioritu. V prvním případě výsledná expozice vůči podkladovému aktivu závisí výlučně na poměrném podílu expozice investora ve vztahu k expozicím všech investorů. Ve druhém případě jsou ztráty nejprve přiděleny určitým tranším v závislosti na jejich senioritě a následně, pokud do stejné tranše investoval více než jeden investor, poměrným dílem investorům. Se všemi tranšemi v sekuritizaci by se mělo zacházet stejným způsobem, jelikož v případě pesimistického scénáře mohou podřízené tranše velmi rychle zaniknout. Zejména by se měla zaúčtovat maximální výše ztráty, kterou v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva utrpí všichni investoři v určité tranši, jelikož z podřízených tranší by nemělo být zaúčtováno žádné snížení. Expozice instituce vůči podkladovému aktivu určité transakce by neměla překročit celkovou hodnotu expozice této tranše (jelikož ztráta investora z dané tranše, způsobená selháním podkladového aktiva, nemůže být nikdy vyšší než celková hodnota expozice tranše) a hodnotu expozice tvořené podkladovým aktivem (jelikož instituce nemůže nikdy ztratit více než hodnotu podkladového aktiva). Toto omezení maximální ztráty by mělo být zohledněno použitím nižší z obou hodnot expozice a následným uplatněním postupu pro účtování poměrného rozdělení ztrát mezi veškeré expozice, jež mají v této tranši rovnocenné postavení, v případě, že má tato tranše více než jednoho investora.
(4)
Ačkoli se předpokládá, že instituce identifikují všechny dlužníky podkladových aktiv transakcí, do nichž investují, mohou se vyskytnout případy, kdy by to pro instituce znamenalo neúnosné náklady nebo kdy okolnosti brání instituci v identifikaci určitých dlužníků. V takových případech, je-li expozice vůči podkladovému aktivu dostatečně malá, aby k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů přispívala pouze nevýznamně, mělo by být dostatečné přiřadit tuto expozici k transakci jako samostatného klienta. Celkový objem takových expozic vůči podkladovým aktivům stejné transakce by měl poté být stále omezen limitem velkých expozic pro tuto transakci. Příspěvek podkladového aktiva k celkové expozici by měl být považován za nevýznamný, je-li k dosažení limitu 25 % způsobilého kapitálu instituce třeba nejméně 100 expozic vůči podkladovým aktivům transakce. To by vyžadovalo, aby hodnota expozice nepřekročila 0,25 % způsobilého kapitálu instituce.
(5)
S cílem zamezit neomezené celkové expozici vzniklé nedostatkem informací je třeba přiřadit expozice, jejichž hodnota přesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a u nichž chybí informace o dlužníkovi, hypotetickému klientovi (neznámý klient), na něhož by se měl vztahovat 25 % limit velkých expozic.
(6)
Pokud instituce není schopna rozlišit objem jednotlivých podkladových aktiv v rámci transakce, existuje riziko, že se podkladová aktiva transakce vztahují ke stejnému dlužníkovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů. V takovém případě by instituce měla mít za účelem zmírnění tohoto rizika povinnost posoudit význam celkové hodnoty svých expozic v rámci transakce, než bude schopna přiřadit ji transakci jako samostatného klienta namísto „neznámého klienta“.
(7)
Struktura transakce by neměla představovat dodatečnou expozici, zajišťují-li okolnosti transakce, že ke ztrátám z expozice vůči této transakci může dojít pouze v důsledku selhání podkladových aktiv. Dodatečná expozice by se měla vykázat, pokud se transakce týká platební povinnosti určité osoby navíc k peněžním tokům (nebo přinejmenším před peněžními toky) z podkladových aktiv, vzhledem k tomu, že investorům by mohly v důsledku selhání této osoby vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedojde. Dodatečná expozice by se rovněž měla vykázat, pokud okolnosti transakce umožňují přesměrování peněžních toků na osobu, která nemá nárok je obdržet, jelikož by investorům mohly vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedošlo. Dodatečná expozice by se neměla vykazovat u subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (2), jelikož peněžní toky nelze přesměrovat na osoby, které podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet. Stejný předpoklad by se měl uplatnit i u subjektů, na které se vztahují rovnocenné požadavky legislativních aktů Unie nebo třetí země.
(8)
Existence a hodnota expozic vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů vyplývající z expozic vůči transakcím nezávisí na tom, zda jsou expozice vůči transakcím přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu. Podmínky a metodiky pro stanovení expozic vůči transakcím s podkladovými aktivy by proto měly být stejné bez ohledu na to, zda jsou tyto expozice přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu instituce.
(9)
Toto nařízení vychází z návrhů regulačních technických norem, které Komisi předložil Evropský orgán pro bankovnictví (EBA).
(10)
EBA uskutečnil otevřené veřejné konzultace o návrzích regulačních technických norem, z nichž toto nařízení vychází, analyzoval potenciální související náklady a přínosy a požádal o stanovisko skupinu subjektů působících v bankovnictví zřízenou podle článku 37 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 (3),
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
Předmět
Toto nařízení stanoví podmínky a metodiky pro stanovení celkové expozice instituce vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů ve vztahu k expozicím prostřednictvím transakcí s podkladovými aktivy a podmínky, za kterých struktura transakcí s podkladovými aktivy nepředstavuje dodatečnou expozici.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se použijí tyto definice:
a)
„transakcemi“ se rozumí transakce uvedené v čl. 112 písm. m) a o) nařízení (EU) č. 575/2013 a jiné transakce, u nichž existuje expozice vůči podkladovým aktivům;
b)
„neznámým klientem“ se rozumí jeden hypotetický klient, jemuž instituce přiřazuje všechny expozice, u nichž nebyl identifikován dlužník, pokud se nepoužije čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) a čl. 6 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení.
Článek 3
Identifikace expozic vzniklých z transakcí
1. Instituce stanoví příspěvek k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, jenž vznikne z určité transakce, v souladu s metodikou uvedenou v článcích 4, 5 a 6.
Instituce určí pro každé z podkladových aktiv samostatně svou expozici vůči tomuto podkladovému aktivu v souladu s článkem 5.
2. Instituce posoudí, zda určitá transakce představuje dodatečnou expozici, v souladu s článkem 7.
Článek 4
Podkladové expozice vůči transakcím, jež mají samy podkladová aktiva
1. Při posuzování podkladových expozic transakce (transakce A), jež má sama podkladovou expozici vůči jiné transakci (transakce B), pro účely článků 5 a 6 přistupuje instituce k expozici vůči transakci B, jako by byla nahrazena podkladovými expozicemi transakce B.
2. Odstavec 1 se použije, pokud jsou podkladové expozice expozicemi vůči transakcím s podkladovými aktivy.
Článek 5
Výpočet hodnoty expozice
1. Expozicí instituce vůči podkladovému aktivu transakce je nižší z těchto hodnot:
a)
hodnota expozice vyplývající z podkladového aktiva;
b)
celková hodnota expozic instituce vůči podkladovému aktivu vyplývající ze všech expozic instituce vůči transakci.
2. Pro každou expozici instituce vůči transakci se hodnota výsledné expozice vůči podkladovému aktivu stanoví takto:
a)
pokud jsou expozice všech investorů v této transakci rovnocenné, představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený hodnotou expozice tvořené podkladovým aktivem;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený nižší z těchto hodnot:
i)
hodnota expozice tvořené podkladovým aktivem,
ii)
celková hodnota expozice dané instituce vůči transakci spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
3. Poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci představuje hodnota expozice dané instituce dělená celkovou hodnotou expozice dané instituce spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
Článek 6
Postup pro stanovení příspěvku podkladových expozic k celkovým expozicím
1. Pro každou expozici vůči úvěrovému riziku, u níž je identifikován dlužník, instituce zahrne hodnotu své expozice vůči příslušnému podkladovému aktivu do výpočtu celkové expozice vůči tomuto dlužníkovi jako individuálnímu klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, k níž tento dlužník náleží.
2. Pokud instituce neidentifikovala dlužníka podkladové expozice vůči úvěrovému riziku nebo pokud instituce není schopna potvrdit, že podkladová expozice nepředstavuje expozici vůči úvěrovému riziku, přiřadí instituce tuto expozici následujícím způsobem:
a)
pokud hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
pokud je hodnota expozice nejméně 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a instituce je schopna prostřednictvím mandátu transakce zajistit, že podkladové expozice transakce nejsou spojeny s žádnými jinými expozicemi v jejím portfoliu, včetně podkladových expozic z jiných transakcí, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
c)
v jiných případech než uvedených v písmenech a) a b) přiřadí tuto expozici neznámému klientovi.
3. Pokud instituce není schopna rozlišit podkladové expozice určité transakce, přiřadí celkovou hodnotu svých expozic vůči transakci takto:
a)
pokud tato celková hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice neznámému klientovi.
4. Pro účely odstavců 1 a 2 instituce pravidelně alespoň jednou měsíčně monitorují uvedené transakce s cílem zjistit možné změny složení a relativního podílu podkladových expozic.
Článek 7
Dodatečná expozice představovaná strukturou transakce
1. Struktura transakce nepředstavuje dodatečnou expozici, pokud transakce splňuje obě tyto podmínky:
a)
právní a operační struktura transakce je navržena tak, aby správci transakce nebo třetí straně zabránila v přesměrování jakýchkoli peněžních toků, jež jsou výsledkem transakce, na osoby, které jinak podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet;
b)
od emitenta ani žádné jiné osoby nelze podle podmínek transakce požadovat, aby ve prospěch instituce provedli platbu navíc k peněžním tokům z podkladových aktiv nebo jako zálohu na tyto peněžní toky.
2. Podmínka v odst. 1 písm. a) se považuje za splněnou, jedná-li se o jednu z těchto transakcí:
a)
SKIPCP ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2009/65/ES;
b)
subjekt usazený ve třetí zemi vykonávající činnosti podobné těm, jež vykonávají SKIPCP, který podléhá dohledu na základě legislativního aktu Unie nebo právních předpisů třetí země, která uplatňuje požadavky v oblasti dohledu a regulace, jež jsou přinejmenším rovnocenné požadavkům, které jsou v Unii uplatňovány vůči SKIPCP.
Článek 8
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 2. října 2014.
KOMISSION DELEGOITU ASETUS (EU) N:o 1187/2014,
annettu 2 päivänä lokakuuta 2014,
Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 täydentämisestä teknisillä sääntelystandardeilla, joissa määritetään asiakkaaseen tai asiakaskokonaisuuteen liittyvä kokonaisvastuu kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskevien liiketoimien osalta
(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen,
ottaa huomioon luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26 päivänä kesäkuuta 2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 (1) ja erityisesti sen 390 artiklan 8 kohdan kolmannen alakohdan,
sekä katsoo seuraavaa:
(1)
Jotta voitaisiin määritellä tiettyyn vastapuoleen liittyvä kokonaisvastuu, joka aiheutuu laitoksen vastuista kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskevien liiketoimien osalta, ensiksi olisi määriteltävä erikseen vastuuarvo kullekin näistä vastuista. Kokonaisvastuuarvo olisi määritettävä tämän jälkeen laskemalla nämä vastuut yhteen, mutta kokonaisvastuuarvo ei saisi olla suurempi kuin kohde-etuutena olevan omaisuuserän itsensä muodostaman vastuun vastuuarvo.
(2)
Jos muiden sijoittajien vastuilla on sama etuoikeusasema kuin laitoksen vastuulla, kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä laitokselle aiheutuvan vastuun vastuuarvossa olisi otettava huomioon tappioiden suhteellinen jakautuminen samassa etuoikeusasemassa olevien vastuiden kesken. Tämä johtuu siitä, että jos kohde-etuutena olevaan omaisuuserään on kohdistunut maksukyvyttömyyttä, tappiot jakautuvat aina samassa etuoikeusasemassa olevien vastuiden kesken kunkin vastuun suhteellisen osuuden mukaan, ja suurin tappio, joka laitokselle voi aiheutua, jos kohde-etuutena oleva omaisuuserä menetetään kokonaan, rajoittuu laitoksen vastuun ja kaikkien samassa etuoikeusasemassa olevien vastuiden kokonaismäärän välisen suhteen mukaan määräytyvään osaan.
(3)
Olisi erotettava toisistaan liiketoimet, joissa kaikki sijoittajat ovat samassa etuoikeusasemassa, kuten yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavien yritysten tapauksessa, ja muut liiketoimet, kuten arvopaperistamiset, joissa voidaan käyttää etuoikeusluokkiin jakamista, jolloin vastuut voivat sijoittua eri etuoikeusluokkiin. Edellisessä tapauksessa kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuva vastuu riippuu yksinomaan siitä, mikä on tietyn sijoittajan vastuun suhteellinen osuus kaikkien sijoittajien vastuista. Jälkimmäisessä tapauksessa tappiot jaetaan ensin kukin tiettyyn etuoikeusluokkaan ja sen jälkeen, jos samassa etuoikeusluokassa on useampi kuin yksi sijoittaja, sijoittajien kesken suhteellisten osuuksien mukaan. Arvopaperistamisen kaikkia etuoikeusluokkia olisi käsiteltävä yhtäläisesti, koska heikommat etuoikeusluokat voivat pahimman vaihtoehdon skenaariossa hävitä hyvin nopeasti. Erityisesti olisi otettava huomioon suurin tappio, joka aiheutuu kaikille tietyn etuoikeusluokan sijoittajille, jos kohde-etuutena oleva omaisuuserä menetetään kokonaan, sillä vähennyksiä heikommista etuoikeusluokista ei saisi hyväksyä. Liiketoimen kohde-etuutena olevaan omaisuuserään liittyvä laitoksen vastuu ei saisi ylittää kyseisen etuoikeusluokan kokonaisvastuuarvoa (sillä tappio, joka aiheutuu sijoittajalle tietyssä etuoikeusluokassa siitä, että kohde-etuutena oleva omaisuuserä on maksukyvyttömyystapauksessa laiminlyöty, ei voi koskaan olla etuoikeusluokan kokonaisvastuuarvoa suurempi) eikä kohde-etuutena olevan omaisuuserän muodostaman vastuun vastuuarvoa (sillä laitoksen tappio ei voi koskaan olla suurempi kuin kohde-etuutena olevan omaisuuserän määrä). Tämä suurinta tappiota koskeva rajoitus olisi otettava huomioon siten, että mainituista kahdesta vastuuarvosta käytetään pienempää arvoa, minkä jälkeen sovelletaan menettelyä, jonka avulla otetaan huomioon suhteelliset tappio-osuudet kaikista tietyssä etuoikeusluokassa samassa etuoikeusasemassa olevista vastuista, jos kyseisessä etuoikeusluokassa on useampi kuin yksi sijoittaja.
(4)
Vaikka lähtöolettamuksena on, että laitosten on yksilöitävä sellaisten liiketoimien kohde-etuutena olevien omaisuuserien kaikki vastapuolet, joihin ne sijoittavat, saattaa olla tapauksia, joissa tästä aiheutuisi laitoksille kohtuuttomia kustannuksia tai joissa olosuhteet estävät laitoksia yksilöimästä tiettyjä vastapuolia. Jos kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä johtuva vastuu on niin pieni, että sillä on vain vähäistä vaikutusta tiettyyn asiakkaaseen tai asiakaskokonaisuuteen liittyvän kokonaisvastuun määrään, täytyisi riittää, että tämä vastuu luokitellaan kyseisen liiketoimen osalta erilliseksi asiakkaaksi. Tällaisten saman liiketoimen kohde-etuutena olevista omaisuuseristä aiheutuvien vastuiden kokonaismäärän rajoitukseksi olisi edelleenkin asetettava suuria asiakasriskejä koskeva yläraja kyseisessä liiketoimessa. Kohde-etuutena olevalla omaisuuserällä olisi katsottava olevan vain vähäinen vaikutus kokonaisvastuuseen, jos tarvitaan vähintään sata liiketoimen kohde-etuutena oleviin omaisuuseriin liittyvää vastuuta saavuttamaan yläraja, joka on 25 prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta. Tämä edellyttäisi, että vastuuarvo ei ylitä 0,25:tä prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta.
(5)
Jotta voitaisiin ehkäistä rajoittamattoman kokonaisvastuun syntyminen puutteellisten tietojen seurauksena, olisi vastuut, joiden vastuuarvo ylittää 0,25 prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta ja joiden osalta vastapuolta koskevat tiedot puuttuvat, luokiteltava hypoteettiselle asiakkaalle, jäljempänä ’tuntematon asiakas’, johon olisi sovellettava 25 prosentin suuruista suurten riskien ylärajaa.
(6)
Jos laitos ei kykene erottelemaan liiketoimen kohde-etuutena olevia omaisuuseriä määräosuuksiin, riskinä on, että liiketoimen kohde-etuutena olevat omaisuuserät liittyvät samaan vastapuoleen tai asiakaskokonaisuuteen. Tällöin olisi kyseisen riskin vähentämiseksi vaadittava, että laitos arvioi sille liiketoimesta syntyvien vastuiden kokonaisarvon olennaisuuden ennen kuin se voi luokitella vastuun tässä liiketoimessa erilliseksi asiakkaaksi tuntemattoman asiakkaan sijasta.
(7)
Liiketoimen rakenne ei saisi muodostaa lisäriskiä silloin, kun liiketoimen olosuhteiden pohjalta voidaan varmistaa, että tästä liiketoimesta syntyvistä vastuista johtuvat tappiot voivat yksinomaan aiheutua kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskevista maksukyvyttömyystapauksista. Lisäriski olisi otettava huomioon, jos on kyse liiketoimesta, jossa kohde-etuutena oleviin omaisuuseriin perustuviin rahavirtoihin liittyy, tai niitä ainakin edeltää, tietyn henkilön maksuvelvoite, koska sijoittajille voi aiheutua lisätappioita tämän henkilön tullessa maksukyvyttömäksi, vaikkakaan kohde-etuutena olevaan omaisuuserään ei ole kohdistunut minkäänlaista maksukyvyttömyyttä. Lisäriski olisi otettava huomioon myös, jos liiketoimen olosuhteet tekevät mahdolliseksi rahavirtojen ohjaamisen uudelleen jollekulle henkilölle, jolla ei ole niihin oikeutta, koska sijoittajille voi aiheutua lisätappioita, vaikka kohde-etuutena olevaan omaisuuserään ei ole kohdistunut minkäänlaista maksukyvyttömyyttä. Lisäriskiä ei saisi ottaa huomioon, jos on kyse Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2009/65/EY (2) tarkoitetuista siirtokelpoisiin arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavista yrityksistä (yhteissijoitusyritykset), koska rahavirtoja ei voida ohjata uudelleen henkilölle, joka ei ole liiketoimen nojalla oikeutettu ottamaan näitä rahavirtoja vastaan. Sama oletus olisi tehtävä yhteisöistä, joihin sovelletaan vastaavia vaatimuksia Euroopan unionin säädösten tai kolmannen maan lainsäädännön nojalla.
(8)
Liiketoimien vastuista aiheutuvien asiakkaaseen tai asiakaskokonaisuuteen liittyvien vastuiden olemassaolo ja arvo eivät riipu siitä, luokitellaanko liiketoimesta johtuvat vastuut kaupankäyntivarastoon vai sen ulkopuolelle. Sen vuoksi kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskeviin liiketoimiin liittyvien vastuiden määrittelemiseen sovellettavien edellytysten ja menetelmien olisi oltava samat riippumatta siitä, luokitellaanko liiketoimiin liittyvät vastuut laitoksen kaupankäyntivarastoon vai kaupankäyntivaraston ulkopuolelle.
(9)
Tämä asetus perustuu teknisten sääntelystandardien luonnoksiin, jotka Euroopan pankkiviranomainen, jäljempänä ’EPV’, on toimittanut komissiolle.
(10)
EPV on järjestänyt avoimet julkiset kuulemiset niistä teknisten sääntelystandardien luonnoksista, joihin tämä asetus perustuu, analysoinut niihin mahdollisesti liittyviä kustannuksia ja hyötyjä sekä pyytänyt lausunnon Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1093/2010 (3) 37 artiklan mukaisesti perustetulta pankkialan osallisryhmältä,
ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN ASETUKSEN:
1 artikla
Kohde
Tässä asetuksessa täsmennetään edellytykset ja menetelmät, joita käytetään määritettäessä asiakkaaseen tai asiakaskokonaisuuteen liittyvä kokonaisvastuu niiden vastuiden osalta, jotka aiheutuvat kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskevien liiketoimien kautta, sekä edellytykset, joiden täyttyessä kohde-etuutena olevia omaisuuseriä koskevien liiketoimien rakenne ei muodosta lisäriskiä.
2 artikla
Määritelmät
Tässä asetuksessa tarkoitetaan
a)
’liiketoimilla’ asetuksen (EU) N:o 575/2013 112 artiklan m ja o alakohdassa tarkoitettuja liiketoimia ja muita liiketoimia, joissa vastuu johtuu kohde-etuutena olevista omaisuuseristä;
b)
’tuntemattomalla asiakkaalla’ yhtä yksittäistä hypoteettista asiakasta, jolle laitos luokittelee kaikki vastuut, joille se ei ole yksilöinyt vastapuolta, edellyttäen, että tämän asetuksen 6 artiklan 2 kohdan a ja b alakohtaa sekä 6 artiklan 3 kohdan a alakohtaa ei voida soveltaa.
3 artikla
Liiketoimista aiheutuvien vastuiden määritteleminen
1. Laitoksen on määritettävä tietystä liiketoimesta johtuva osuus tiettyyn asiakkaaseen tai asiakaskokonaisuuteen liittyvästä kokonaisvastuusta 4, 5 ja 6 artiklassa säädetyn menetelmän mukaisesti.
Laitoksen on määritettävä erikseen kaikkien kohde-etuutena olevien omaisuuserien osalta sille kustakin kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuva vastuu 5 artiklan mukaisesti.
2. Laitoksen on arvioitava, muodostaako tietty liiketoimi 7 artiklan mukaisesti lisäriskin.
4 artikla
Suojattavat vastuut liiketoimista, joihin itseensä kuuluu kohde-etuutena olevia omaisuuseriä
1. Arvioitaessa 5 ja 6 artiklan soveltamiseksi sellaisen liiketoimen (liiketoimen A) suojattavia vastuita, johon itseensä kuuluu toisesta liiketoimesta (liiketoimesta B) johtuva suojattava vastuu, laitoksen on käsittelyssään korvattava liiketoimen B aiheuttama vastuu liiketoimen B perustana olevilla vastuilla.
2. Edellä olevaa 1 kohtaa sovelletaan niin kauan kuin suojattavat vastuut ovat sellaisen liiketoimen vastuita, johon kuuluu kohde-etuutena olevia omaisuuseriä.
5 artikla
Vastuuarvon laskeminen
1. Liiketoimen kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä laitokselle johtuva vastuu on pienempi seuraavista:
a)
kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuvan vastuun vastuuarvo;
b)
kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä laitokselle aiheutuvien vastuiden kokonaisvastuuarvo, joka syntyy kaikista laitoksen vastuista liiketoimessa.
2. Kunkin liiketoimesta laitokselle syntyvän vastuun osalta kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuvan vastuun vastuuarvo on määritettävä seuraavalla tavalla:
a)
jos kaikkien sijoittajien vastuut ovat liiketoimessa samassa etuoikeusasemassa, kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuvan vastuun vastuuarvo saadaan kertomalla kyseisestä liiketoimesta laitokselle syntyvä suhteellinen vastuuosuus kohde-etuutena olevan omaisuuserän muodostaman vastuun vastuuarvolla;
b)
muissa kuin a alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuvan vastuun vastuuarvo saadaan kertomalla liiketoimesta laitokselle syntyvä suhteellinen vastuuosuus pienemmällä seuraavista:
i)
kohde-etuutena olevan omaisuuserän muodostaman vastuun vastuuarvo;
ii)
kokonaisvastuuarvo, joka muodostuu laitoksen vastuusta liiketoimessa sekä kaikista muista kyseisessä liiketoimessa laitoksen vastuun kanssa samassa etuoikeusasemassa olevista vastuista.
3. Liiketoimesta laitokselle syntyvä suhteellinen vastuuosuus saadaan jakamalla laitoksen vastuun vastuuarvo kokonaisvastuuarvolla, joka muodostuu laitoksen vastuusta sekä kaikista muista liiketoimessa laitoksen vastuun kanssa samassa etuoikeusasemassa olevista vastuista.
6 artikla
Menettely suojattavien vastuiden osuuden määrittämiseen kokonaisvastuista
1. Kustakin sellaisesta luottoriskistä, jonka osalta vastapuoli on yksilöity, laitoksen on sisällytettävä asianomaisesta kohde-etuutena olevasta omaisuuserästä aiheutuvan vastuun vastuuarvo siihen laitoksen laskemaan kokonaisvastuuseen, joka kohdistuu tähän vastapuoleen yksittäisenä asiakkaana tai siihen asiakaskokonaisuuteen, johon tämä vastapuoli kuuluu.
2. Jos laitos ei ole yksilöinyt suojattavan luottoriskin vastapuolta tai jos laitos ei voi vahvistaa, että suojattava vastuu ei ole luottoriski, laitoksen on luokiteltava tämä vastuu seuraavalla tavalla:
a)
kun vastuuarvo ei ylitä 0,25:tä prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta, sen on luokiteltava kyseinen vastuu tässä liiketoimessa erilliseksi asiakkaaksi;
b)
kun vastuuarvo on yhtä suuri tai suurempi kuin 0,25 prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta ja laitos voi varmistaa liiketoimeen liittyvällä valtuutuksella, että tämän liiketoimen suojattavat vastuut eivät ole yhteydessä mihinkään muihin laitoksen salkussa oleviin vastuisiin, mukaan lukien muista liiketoimista aiheutuvat suojattavat vastuut, laitoksen on luokiteltava kyseinen vastuu tässä liiketoimessa erilliseksi asiakkaaksi;
c)
muissa kuin a ja b alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa laitoksen on luokiteltava kyseinen kokonaisvastuuarvo tuntemattomalle asiakkaalle.
3. Jos laitos ei pysty erottelemaan jonkin liiketoimen suojattavia vastuita, laitoksen on luokiteltava sen liiketoimesta aiheutuvien vastuiden kokonaisvastuuarvo seuraavasti:
a)
kun kyseinen kokonaisvastuuarvo ei ylitä 0,25:tä prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta, laitoksen on luokiteltava kyseinen kokonaisvastuuarvo liiketoimessa erilliseksi asiakkaaksi;
b)
muissa kuin a alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa laitoksen on luokiteltava kyseinen kokonaisvastuuarvo tuntemattomalle asiakkaalle.
4. Edellä olevien 1 ja 2 kohdan soveltamiseksi laitosten on säännöllisesti, vähintään kuukausittain, seurattava tällaisia liiketoimia suojattavien vastuiden koostumuksessa ja suhteellisissa osuuksissa mahdollisesti tapahtuvien muutosten varalta.
7 artikla
Liiketoimen rakenteen muodostama lisäriski
1. Liiketoimen rakenne ei muodosta lisäriskiä, jos liiketoimi täyttää molemmat seuraavista edellytyksistä:
a)
liiketoimen oikeudellinen ja operatiivinen rakenne on suunniteltu niin, että se estää liiketoimen hoitajaa tai kolmatta osapuolta ohjaamasta liiketoimesta syntyviä rahavirtoja uudelleen henkilöille, jotka eivät muutoin ole liiketoimen ehtojen mukaisesti oikeutettuja ottamaan näitä rahavirtoja vastaan;
b)
liikkeeseenlaskijaa tai ketään muuta henkilöä ei voida liiketoimen nojalla velvoittaa suorittamaan laitokselle maksuja kohde-etuutena olevista omaisuuseristä syntyvien rahavirtojen ohella tai niiden ennakkomaksuna.
2. Edellä 1 kohdan a alakohdassa asetetun edellytyksen katsotaan täyttyvän siinä tapauksessa, että liiketoimi on jompikumpi seuraavista:
a)
direktiivin 2009/65/EY 1 artiklan 2 kohdassa määritelty yhteissijoitusyritys;
b)
kolmanteen maahan sijoittautunut yritys, joka harjoittaa samankaltaista toimintaa kuin yhteissijoitusyritykset ja joka Euroopan unionin säädöksen tai kolmannen maan lainsäädännön nojalla kuuluu sellaisen valvonnan piiriin, jossa sovellettavat valvonta- ja sääntelyvaatimukset ovat vähintään yhtä tiukat kuin vaatimukset, joita unionissa sovelletaan yhteissijoitusyrityksiin.
8 artikla
Voimaantulo
Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.
Tehty Brysselissä 2 päivänä lokakuuta 2014.