EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV 2014/54/EU
af 16. april 2014
om foranstaltninger til fremme af arbejdstagernes udøvelse af deres ret til fri bevægelighed
(EØS-relevant tekst)
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 46,
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (1),
efter høring af Regionsudvalget,
efter den almindelige lovgivningsprocedure (2), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Arbejdskraftens frie bevægelighed er en grundlæggende frihedsrettighed for unionsborgerne og udgør en af grundpillerne i Unionens indre marked, som er nedfældet i artikel 45 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF). Dens gennemførelse er videreudviklet i EU-ret, der tager sigte på at sikre fuld udøvelse af de rettigheder, unionsborgere og deres familiemedlemmer har. »Familiemedlemmer« bør forstås på samme måde som udtrykket defineret i artikel 2, nr. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF (3), som også gælder for grænsearbejderes familiemedlemmer.
(2)
Arbejdskraftens frie bevægelighed er også et nøgleelement til udviklingen af et egentligt EU-arbejdsmarked, hvor arbejdstagerne har mulighed for at flytte til områder, hvor der er mangel på arbejdskraft eller flere beskæftigelsesmuligheder, hvor flere folk har mulighed for at finde job, som passer bedre til deres kvalifikationer, og hvor flaskehalsene på arbejdsmarkedet fjernes.
(3)
Arbejdskraftens frie bevægelighed giver enhver unionsborger, uanset bopæl, ret til frit at rejse til en anden medlemsstat for at arbejde og/eller bo der i arbejdsøjemed. Den beskytter dem mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet for så vidt angår adgang til beskæftigelse, beskæftigelses- og arbejdsvilkår, navnlig for så vidt angår aflønning, afskedigelse og skattemæssige og sociale fordele ved at sikre ligebehandling i henhold til national ret, praksis og kollektive overenskomster i forhold til den pågældende medlemsstats statsborgere. Disse rettigheder bør anerkendes uden nogen form for forskelsbehandling for alle unionsborgere, der udøver deres ret til fri bevægelighed, herunder fastboende arbejdstagere, sæsonarbejdere og grænsearbejdere. Arbejdskraftens frie bevægelighed er forskellig fra den frie udveksling af tjenesteydelser, hvorefter virksomheder har ret til at udføre tjenesteydelser i en anden medlemsstat, hvortil de midlertidigt kan udstationere deres egne arbejdstagere, så de kan udføre det arbejde, der skal til for at udføre tjenesteydelser i den pågældende medlemsstat.
(4)
Med hensyn til EU-arbejdstagerne og deres familiemedlemmer, som udøver deres ret til fri bevægelighed, giver traktatens artikel 45 materielle rettigheder vedrørende udøvelsen af denne grundlæggende frihedsrettighed, der er nærmere fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 (4).
(5)
Den praktiske udøvelse af arbejdstagernes ret til fri bevægelighed er imidlertid stadig en stor udfordring, og mange EU-arbejdstagere mangler meget ofte kendskab til deres ret til fri bevægelighed. Som følge bl.a. af deres potentielt mere udsatte situation, kan EU-arbejdstagere stadig blive udsat for uberettigede begrænsninger i eller hindringer for udøvelsen af deres ret til fri bevægelighed, såsom manglende anerkendelse af kvalifikationer, forskelsbehandling på grundlag af nationalitet og udnyttelse, når de flytter til en anden medlemsstat. Der er derfor en kløft mellem retten og dens anvendelse i praksis, som der må gøres noget ved.
(6)
I juli 2010 påpegede Kommissionen i sin meddelelse med titlen »Bekræftelse af arbejdstagernes fri bevægelighed: rettigheder og den vigtigste udvikling«, at den ville undersøge metoder til at håndtere de nye behov og udfordringer (særlig i lyset af de nye mobilitetsmønstre), som EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer står over for. Den anførte også, at den inden for rammerne af den nye strategi for det indre marked ville overveje, hvordan man kan fremme og styrke mekanismer til effektiv gennemførelse af princippet om ligebehandling for EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der udøver deres ret til fri bevægelighed. Kommissionen opsummerede også udviklingen i lovgivning og retspraksis, særligt i forhold til det personlige anvendelsesområde for EU-retten om arbejdskraftens frie bevægelighed og de konkrete rettigheder, som EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer har.
(7)
Kommissionen pegede i rapporten om unionsborgerskab 2010 med titlen »Afskaffelse af hindringerne for unionsborgernes rettigheder« af 27. oktober 2010 på den forskelligartede og forkerte anvendelse af EU-retten på retten til fri bevægelighed som en af de største hindringer, som unionsborgerne står over for, når det drejer sig om i praksis at udøve deres rettigheder i henhold til EU-retten. I overensstemmelse hermed meddelte Kommissionen, at den havde til hensigt at træffe foranstaltninger til at lette den frie bevægelighed for unionsborgere og deres tredjelandsfamiliemedlemmer ved at foretage en streng håndhævelse af EU-reglerne, herunder af forbuddet mod forskelsbehandling, ved at fremme brug af bedste praksis og øget kendskab til EU-reglerne blandt dem, der anvender dem, og ved at forbedre formidlingen af oplysninger til unionsborgerne om deres rettigheder med hensyn til fri bevægelighed (foranstaltning 15 i rapporten om unionsborgerskab 2010). Endvidere behandlede Europa-Kommissionen i rapporten om unionsborgerskab 2013 med titlen »Unionsborgere: jeres rettigheder, jeres fremtid« spørgsmålet om nødvendigheden af at fjerne administrative hindringer og forenkle procedurer for unionsborgere, der bor, arbejder og rejser i andre medlemsstater.
(8)
Kommissionen bekendtgjorde i sin meddelelse af 18. april 2012 med titlen »Et opsving med høj beskæftigelse« (beskæftigelsespakken) sin hensigt om at fremlægge et lovgivningsforslag til støtte for mobile arbejdstagere (information og rådgivning) i udøvelsen af rettigheder i henhold til TEUF og forordning (EU) nr. 492/2011 og tilskyndede medlemsstaterne til at øge bevidstheden om og adgangen til rettigheder i medfør af EU-lovgivningen om forbud mod forskelsbehandling, ligestilling mellem mænd og kvinder og arbejdstagernes frie bevægelighed og åbne og fremme adgangen for unionsborgerne til stillinger i den offentlige sektor i overensstemmelse med EU-retten, som den er fortolket af Domstolen. I den forbindelse har Domstolen konsekvent gjort det klart, at begrænsningen i adgangen til visse stillinger i den offentlige sektor til en medlemsstats egne statsborgere skal fortolkes restriktivt, og at den kun vedrører stillinger, der indebærer en direkte eller indirekte deltagelse i udøvelsen af offentlig myndighed og i de funktioner, som skal sikre statens eller andre offentlige myndigheders almene interesser.
(9)
Relevant og effektiv anvendelse og håndhævelse af artikel 45 i TEUF og forordning (EU) nr. 492/2011 samt kendskab til rettigheder er nøgleelementer i beskyttelsen af EU-arbejdstagernes og deres familiemedlemmers rettigheder og sikringen af ligebehandling, hvorimod mangelfuld håndhævelse heraf underminerer effektiviteten af EU-bestemmelserne på dette område og bringer EU-arbejdstagernes og deres familiemedlemmers rettigheder og beskyttelse i fare.
(10)
En mere effektiv og ensartet anvendelse af rettigheder i henhold til EU-bestemmelserne om arbejdskraftens frie bevægelighed er også nødvendig for et velfungerende indre marked.
(11)
Anvendelsen af og kontrollen med EU-bestemmelserne om arbejdskraftens frie bevægelighed bør forbedres for at sikre, at EU-arbejdstagerne og deres familiemedlemmer samt arbejdsgiverne, de offentlige myndigheder og andre berørte personer er bedre orienteret om rettigheder og pligter i forbindelse med fri bevægelighed for at støtte og beskytte EU-arbejdstagerne og deres familiemedlemmer i udøvelsen af disse rettigheder og for at bekæmpe omgåelse af disse bestemmelser fra de offentlige myndigheders og de offentlige eller private arbejdsgiveres side. I den forbindelse kan medlemsstaterne også tage hensyn til virkningerne af øget mobilitet, såsom »hjerneflugt« eller »ungdomsflugt«.
(12)
For at sikre korrekt anvendelse og for at kontrollere overholdelsen af de materielle EU-bestemmelser om arbejdskraftens frie bevægelighed bør medlemsstaterne træffe passende foranstaltninger til at beskytte de EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som udøver deres ret til fri bevægelighed, mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet og enhver uberettiget begrænsning i eller hindring for udøvelsen af denne ret.
(13)
Der bør i det øjemed fastsættes særlige regler med henblik på en effektiv håndhævelse, og for at fremme en bedre og mere ensartet anvendelse af de materielle bestemmelser om arbejdskraftens frie bevægelighed i henhold til artikel 45 i traktaten (TEUF) og forordning (EU) nr. 492/2011. Håndhævelsen af denne grundlæggende frihedsrettighed bør tage hensyn til princippet om ligebehandling af mænd og kvinder og forbuddet mod forskelsbehandling uanset grund af EU-arbejdstagerne og deres familiemedlemmer, jf. artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (»chartret«).
(14)
I den forbindelse bør EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som har været udsat for forskelsbehandling på grundlag af nationalitet eller for uberettigede begrænsninger i eller hindringer for udøvelsen af deres ret til fri bevægelighed, være garanteret reel og effektiv retsbeskyttelse. Hvis medlemsstaterne har administrative procedurer som retsmiddel, bør de sikre, at alle administrative afgørelser kan prøves ved en domstol, jf. artikel 47 i chartret. Under hensyntagen til retten til effektiv retsbeskyttelse bør EU-arbejdstagere være beskyttet mod ufordelagtig behandling eller ufordelagtige følger som resultat af en klage eller en retsforfølgning med det formål at håndhæve de rettigheder, der er beskyttet i henhold til dette direktiv.
(15)
For at sikre et mere effektivt beskyttelsesniveau bør også foreninger og juridiske personer, herunder arbejdsmarkedets parter, have beføjelse til, som nærmere fastsat af medlemsstaterne, enten på vegne af eller til støtte for ethvert formodet offer med vedkommendes godkendelse at indtræde som part i en sag. Dette bør ikke berøre nationale procesregler vedrørende repræsentation og forsvar i retten og arbejdsmarkedsparternes, arbejdstagernes og arbejdsgivernes repræsentanters øvrige kompetencer og kollektive rettigheder f.eks. i forbindelse med håndhævelse af eventuelle kollektive overenskomster, herunder sager på vegne af en kollektiv interesse, i henhold til national ret eller praksis. Med henblik på at sikre effektiv retsbeskyttelse og uden at tilsidesætte eksisterende mekanismer for kollektivt forsvar, som arbejdsmarkedets parter råder over, og national ret eller praksis opfordres medlemsstaterne til at undersøge gennemførelsen af fælles principper for kollektive retsmidler til opnåelse af pålæg, forbud eller erstatning.
(16)
I overensstemmelse med Domstolens retspraksis bør de nationale regler om fristerne for håndhævelse af rettigheder i henhold til dette direktiv fastsættes på en sådan måde, at de ikke kan anses for at kunne gøre det umuligt eller urimeligt vanskeligt at udøve disse rettigheder i praksis.
(17)
Beskyttelsen mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet vil i sig selv blive styrket ved, at der findes effektive organer med relevant ekspertise i hver enkelt medlemsstat med kompetence til at fremme ligebehandling, til at analysere de problemer, som EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer står overfor, til at undersøge mulige løsninger og til at yde dem specifik bistand. De pågældende organer bør bl.a. kunne yde EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer uafhængig juridisk og/eller anden bistand såsom juridisk rådgivning om anvendelsen på dem af de relevante EU-regler og nationale regler om arbejdstagernes frie bevægelighed, oplysninger om klageprocedurerne og hjælp til at beskytte arbejdstagere og deres familiemedlemmers rettigheder. Den kan også omfatte bistand i retssager.
(18)
Det bør være op til hver enkelt medlemsstat at beslutte, om de opgaver, der skal udføres i henhold til dette direktiv, pålægges de ovennævnte organer eller om disse opgaver pålægges eksisterende organer på nationalt plan, der har samme formål, som f.eks. fremme af fri bevægelighed for personer, gennemførelse af princippet om ligebehandling eller beskyttelse af individuelle rettigheder. Hvis en medlemsstat beslutter at udvide mandatet for et eksisterende organ, bør den sikre, at der tildeles tilstrækkelige ressourcer til det eksisterende organ med henblik på en effektiv og tilfredsstillende udførelse af dets nuværende og supplerende opgaver. Såfremt opgaverne tildeles mere end et organ, bør medlemsstaterne sikre, at disse er tilstrækkeligt samordnet.
(19)
Medlemsstaterne bør sikre, at et eller flere af disse organer fungerer som et kontaktpunkt, og at de samarbejder og formidler oplysninger, såsom kontaktoplysninger på alle organerne, retsmidler og kontaktoplysninger på foreninger, organisationer eller andre juridiske enheder, der formidler information og leverer tjenesteydelser til EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer, med lignende kontaktpunkter i andre medlemsstater. Listen over kontaktpunkter bør offentliggøres.
(20)
Medlemsstaterne bør fremme samarbejde mellem de organer, der er udpeget af dem i henhold til dette direktiv, og eksisterende oplysnings- og bistandstjenester, der ydes af arbejdsmarkedets parter, foreninger, organisationer eller andre juridiske enheder, såsom organisationer med ansvar for koordinationsaftaler i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 (5) og, hvor det er relevant, arbejdstilsynene.
(21)
Medlemsstaterne bør fremme synergier med eksisterende oplysnings- og støtteredskaber på EU-plan, og i det øjemed sikre, at eksisterende eller nyoprettede organer arbejder tæt sammen med de eksisterende oplysnings- og bistandstjenester, såsom Dit Europa, Solvit, Enterprise Europe Network, kvikskranker og Eures, herunder eventuelt Eures' grænseoverskridende partnerskaber.
(22)
Medlemsstaterne bør fremme dialogen med arbejdsmarkedets parter og med relevante ikkestatslige organisationer med henblik på at håndtere og bekæmpe uberettigede begrænsninger i og hindringer for retten til fri bevægelighed eller forskellige former for forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
(23)
Medlemsstaterne bør fastsætte, hvordan unionsborgere, såsom arbejdstagere, studerende og nyuddannede samt arbejdsgivere, arbejdsmarkedets parter og andre berørte parter kan få adgang til let tilgængelige, relevante oplysninger om bestemmelserne i dette direktiv og i forordning (EU) nr. 492/2011, herunder oplysninger om de organer, der er udpeget i henhold til direktivet, og klageadgang og retsbeskyttelse. Medlemsstaterne bør træffe foranstaltninger, der sikrer, at disse oplysninger er tilgængelige på mere end et officielt EU-sprog, idet der tages hensyn til arbejdsmarkedets behov. Dette bør ikke berøre medlemsstaternes lovgivning om brugen af sprog. Disse oplysninger kan formidles via individuel rådgivning og bør også være let tilgængelige gennem Dit Europa og Eures.
(24)
For at lette håndhævelsen af rettigheder i henhold til EU-retten bør Rådets direktiv 91/533/EØF (6) gennemføres og overvåges ensartet.
(25)
Dette direktiv fastsætter mindstekrav og giver derved medlemsstaterne mulighed for at indføre eller opretholde gunstigere bestemmelser. Medlemsstaterne har desuden mulighed for at udvide den kompetence, der er tillagt de organisationer, der skal varetage opgaver vedrørende beskyttelse af EU-arbejdstagere mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, til også at omfatte retten til ligebehandling uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet for alle unionsborgere, der udøver deres ret til fri bevægelighed, og deres familiemedlemmer, som fastlagt i artikel 21 i TEUF og direktiv 2004/38/EF. Gennemførelsen af dette direktiv bør ikke tjene som begrundelse for en forringelse af de eksisterende vilkår på dette felt i de enkelte medlemsstater.
(26)
En effektiv gennemførelse af dette direktiv indebærer, at medlemsstaterne, når de vedtager de nødvendige foranstaltninger for at opfylde deres forpligtelser i henhold til dette direktiv, bør henvise til dette direktiv eller give en sådan henvisning ved den officielle offentliggørelse af gennemførelsesforanstaltninger.
(27)
I henhold til medlemsstaternes og Kommissionens fælles politiske erklæring af 28. september 2011 om forklarende dokumenter har medlemsstaterne forpligtet sig til, i tilfælde hvor det er berettiget, at lade meddelelsen af gennemførelsesforanstaltninger ledsage af et eller flere dokumenter, der forklarer forholdet mellem et direktivs bestanddele og de tilsvarende dele i de nationale gennemførelsesinstrumenter. I forbindelse med dette direktiv finder lovgiver, at fremsendelse af sådanne dokumenter er berettiget.
(28)
Når der er gået et passende tidsrum efter dette direktivs gennemførelse, bør Kommissionen udarbejde en rapport om gennemførelsen af direktivet, bl.a. med en evaluering af, om det er nødvendigt at fremsætte forslag med henblik på at sikre en bedre håndhævelse af EU-lovgivningen om fri bevægelighed. I denne rapport bør Kommissionen overveje de vanskeligheder, som nyuddannede, når de søger beskæftigelse i hele Unionen, og EU-arbejdstageres ægtefæller, der er tredjelandsstatsborgere, kan støde på.
(29)
I dette direktiv overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, der anerkendes i chartret, navnlig retten til erhvervsfrihed og retten til at arbejde, retten til ikkeforskelsbehandling, særlig på grundlag af nationalitet, retten til kollektive forhandlinger og kollektive skridt, retten til retfærdige og rimelige arbejdsforhold, retten til fri bevægelighed og opholdsretten og retten til adgang til effektive retsmidler og retten til en retfærdig rettergang. Det skal gennemføres i overensstemmelse med disse rettigheder og principper.
(30)
Dette direktiv respekterer medlemsstaternes forskellige arbejdsmarkedsmodeller, herunder arbejdsmarkedsmodeller reguleret af kollektive overenskomster.
(31)
Målet for dette direktiv, nemlig at etablere en overordnet fælles ramme af passende bestemmelser, foranstaltninger og mekanismer, som er nødvendige for en bedre og mere ensartet anvendelse og håndhævelse i praksis af rettighederne i forbindelse med arbejdskraftens frie bevægelighed, der følger af TEUF og forordning (EU) nr. 492/2011, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne, men kan på grund af foranstaltningens omfang og virkninger bedre nås på EU-plan; Unionen kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går dette direktiv ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dette mål -
VEDTAGET DETTE DIREKTIV:
Artikel 1
Genstand
I dette direktiv fastsættes bestemmelser, der fremmer en mere ensartet anvendelse og håndhævelse i praksis af de rettigheder, der følger af artikel 45 i TEUF og af artikel 1-10 i forordning (EU) nr. 492/2011. Dette direktiv finder anvendelse på unionsborgere, som udøver de pågældende rettigheder, og på deres familiemedlemmer (»EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer«).
Artikel 2
Anvendelsesområde
1. Dette direktiv finder anvendelse på følgende forhold, der er omhandlet i artikel 1-10 i forordning (EU) nr. 492/2011, vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed:
a)
adgang til beskæftigelse
b)
beskæftigelses- og arbejdsvilkår, navnlig for så vidt angår aflønning, afskedigelse, sundhed og sikkerhed på arbejdsstedet og, såfremt EU-arbejdstagere bliver arbejdsløse, genoptagelse af beskæftigelse i faget eller genansættelse
c)
adgang til sociale og skattemæssige fordele
d)
medlemskab af fagforening og valgbarhed til organer, der repræsenterer arbejdstagerne
e)
adgang til uddannelse
f)
adgang til bolig
g)
adgang til uddannelse, lærepladser og erhvervsuddannelse for EU-arbejdstageres børn
h)
bistand ydet af arbejdsformidlingskontorerne.
2. Dette direktivs anvendelsesområde er identisk med anvendelsesområdet for forordning (EU) nr. 492/2011.
Artikel 3
Beskyttelse af rettigheder
1. Medlemsstaterne sikrer, at alle EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som mener, at de har været udsat for eller er udsat for uberettigede begrænsninger i og hindringer for deres ret til fri bevægelighed, eller som føler sig krænket ved en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling for dem, også efter at det forhold, under hvilket begrænsningen og hindringen eller forskelsbehandlingen angiveligt har fundet sted, er ophørt, efter en eventuel klage til andre kompetente myndigheder, herunder, i tilfælde hvor de finder det hensigtsmæssigt, forligsprocedurer, har adgang til retslige procedurer til håndhævelse af forpligtelser i henhold til artikel 45 i TEUF og artikel 1-10 i forordning (EU) nr. 492/2011.
2. Medlemsstaterne sikrer, at foreninger, organisationer, herunder arbejdsmarkedets parter, og andre juridiske personer, som i overensstemmelse med kriterierne i deres nationale ret, praksis eller kollektive overenskomster har en legitim interesse i at sikre, at bestemmelserne i dette direktiv overholdes, enten på vegne af eller til støtte for EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer, med disses godkendelse, kan indlede enhver form for retslig og/eller administrativ procedure med henblik på håndhævelse af de rettigheder, der er omhandlet i artikel 1.
3. Stk. 2 berører ikke arbejdsmarkedsparternes, arbejdstagernes og arbejdsgivernes repræsentanters eventuelle andre kompetencer og kollektive rettigheder, herunder adgangen til at indlede sager på vegne af en kollektiv interesse, i henhold til national ret eller praksis.
4. Stk. 2 berører ikke nationale procedureregler vedrørende repræsentation og forsvar ved retssager.
5. Stk. 1 og 2 i denne artikel berører ikke nationale regler om tidsfrister for håndhævelse af de rettigheder, der er nævnt i artikel 1. Disse nationale frister må dog ikke gøre det praktisk taget umuligt eller urimeligt vanskeligt at udøve de pågældende rettigheder.
6. Medlemsstaterne indfører i deres retsorden de nødvendige foranstaltninger til at beskytte EU-arbejdstagere mod ufordelagtig behandling eller ufordelagtige følger som reaktion på en klage eller retsforfølgning med det formål at sikre overholdelse af de rettigheder, der er omhandlet i artikel 1.
Artikel 4
Organer til støtte for ligebehandling og til støtte for EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer
1. Hver medlemsstat udpeger en eller flere strukturer eller organer (»organer«) til fremme, analyse og overvågning af samt støtte for ligebehandling af EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet eller uberettigede begrænsninger i eller hindringer for deres ret til fri bevægelighed, og træffer de nødvendige foranstaltninger til, at organerne kan fungere hensigtsmæssigt. Disse organer kan indgå som en del af eksisterende organer på nationalt plan, der har lignende formål.
2. Medlemsstaterne sikrer, at disse organer bl.a. har kompetence til:
a)
at yde eller sikre uafhængig juridisk og/eller anden bistand til EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer, uden at det berører deres rettigheder, og uden at det berører foreningers, organisationers og andre juridiske personer som omhandlet i artikel 3's rettigheder.
b)
at fungere som et kontaktpunkt over for tilsvarende kontaktpunkter i andre medlemsstater med henblik på at samarbejde og udveksle relevante oplysninger
c)
at foretage eller bestille uafhængige undersøgelser og analyser af uberettigede begrænsninger i og hindringer for retten til fri bevægelighed eller forskelsbehandling på grundlag af nationalitet for EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer
d)
at sikre offentliggørelsen af uvildige rapporter og fremsætte henstillinger om ethvert spørgsmål vedrørende sådanne begrænsninger og hindringer eller forskelsbehandling
e)
at offentliggøre relevante oplysninger om den nationale anvendelse af EU-bestemmelserne om fri bevægelighed for arbejdstagere.
I forbindelse med første afsnit, litra a), hvis organer yder bistand i forbindelse med retsforfølgning, skal en sådan bistand i overensstemmelse med national ret eller praksis være vederlagsfri for personer, der ikke har tilstrækkelige midler.
3. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen navnene og kontaktoplysningerne på kontaktpunkterne og alle ajourførte oplysninger eller ændringer dertil. Kommissionen fører en liste over kontaktpunkterne og stiller den til rådighed for medlemsstaterne.
4. Medlemsstaterne sikrer, at eksisterende eller nyoprettede organer har kendskab til og er i stand til at gøre brug af og samarbejde med de eksisterende oplysnings- og bistandstjenester på EU-plan, såsom Dit Europa, Solvit, Eures, Enterprise Europe Network og kvikskranker.
5. Såfremt de i stk. 2 omhandlede opgaver tildeles mere end et organ, sikrer medlemsstaterne, at disse opgaver er tilstrækkeligt samordnet.
Artikel 5
Dialog
Medlemsstaterne fremmer en dialog med arbejdsmarkedets parter og med relevante ikkestatslige organisationer, som i overensstemmelse med national ret eller praksis har en legitim interesse i at bidrage til bekæmpelsen af uberettigede begrænsninger i og hindringer for retten til fri bevægelighed og forskelsbehandling på grundlag af nationalitet for EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer med henblik på at fremme princippet om ligebehandling.
Artikel 6
Adgang til og formidling af oplysninger
1. Medlemsstaterne sikrer, at de bestemmelser, der vedtages i medfør af dette direktiv og i medfør af artikel 1-10 i forordning (EU) nr. 492/2011, på hele deres område bringes til de berørte personers, og navnlig EU-arbejdstageres og EU-arbejdsgiveres, kendskab ved hjælp af alle egnede midler.
2. Medlemsstaterne formidler på mere end et officielt sprog for Unionens institutioner klare, vederlagsfrie, let tilgængelige, fuldstændige og ajourførte oplysninger om rettigheder i henhold til EU-retten vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed. Disse oplysninger bør også være let tilgængelige gennem Dit Europa og Eures.
Artikel 7
Mindstekrav
1. Medlemsstaterne kan indføre eller opretholde bestemmelser, som er gunstigere for beskyttelsen af princippet om ligebehandling end bestemmelserne i dette direktiv.
2. Medlemsstaterne kan bestemme, at den kompetence, der er tillagt de organer, der er omhandlet i artikel 4 i dette direktiv, til fremme, analyse og overvågning af samt støtte for ligebehandling af alle EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, også omfatter retten til ligebehandling uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet for alle unionsborgere, der udøver deres ret til fri bevægelighed, og deres familiemedlemmer, i overensstemmelse med artikel 21 i TEUF og direktiv 2004/38/EF.
3. Gennemførelsen af dette direktiv er under ingen omstændigheder en tilstrækkelig grund til at berettige en nedsættelse af niveauet for beskyttelsen af EU-arbejdstagere og deres familiemedlemmer på de områder, der er dækket af direktivet, uden at dette dog indskrænker medlemsstaternes ret til under hensyn til en udvikling i situationen at indføre love og administrative bestemmelser, som er forskellige fra dem, der gælder den 20. maj 2014, forudsat at dette direktiv overholdes.
Artikel 8
Gennemførelse
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 21. maj 2016. De tilsender straks Kommissionen disse love og bestemmelser.
Lovene og bestemmelserne skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale bestemmelser, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 9
Rapport
Senest den 21. november 2018 aflægger Kommissionen rapport til Europa-Parlamentet, Rådet og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg om gennemførelsen af dette direktiv, med henblik på, hvis det er relevant, at foreslå de fornødne ændringer.
Artikel 10
Ikrafttræden
Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 11
Adressater
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.
Udfærdiget i Strasbourg, den 16. april 2014.
SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2014/54/EU
ze dne 16. dubna 2014
o opatřeních usnadňujících výkon práv udělených pracovníkům v souvislosti s jejich volným pohybem
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 46 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
po konzultaci s Výborem regionů,
v souladu s řádným legislativním postupem (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Volný pohyb pracovníků je základní svobodou občanů Unie a jedním z pilířů vnitřního trhu Unie zakotveným v článku 45 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“). Jeho provádění je dále rozvinuto právem Unie, jehož cílem je zaručit plný výkon práv udělených občanům Unie a jejich rodinným příslušníkům. „Rodinnými příslušníky“ by se měly rozumět osoby ve smyslu čl. 2 bodu 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES (3), který se vztahuje i na rodinné příslušníky příhraničních pracovníků.
(2)
Volný pohyb pracovníků je také klíčovým prvkem rozvoje skutečného trhu práce Unie, jelikož pracovníkům umožňuje odcházet do oblastí s nedostatkem pracovních sil nebo s větším počtem pracovních příležitostí, pomáhá více lidem nalézt pracovní místa, která lépe odpovídají jejich dovednostem, a odstraňuje nedostatky na trhu práce.
(3)
Volný pohyb pracovníků dává všem občanům Unie, bez ohledu na jejich bydliště, právo svobodně odejít do jiného členského státu, aby v něm pracovali nebo pobývali za účelem práce. Tím, že jim zajišťuje v rámci vnitrostátního práva, zvyklostí a kolektivních smluv rovné zacházení ve srovnání se státními příslušníky tohoto jiného členského státu, je chrání před diskriminací na základě státní příslušnosti, pokud jde o přístup k zaměstnání, podmínky zaměstnání a pracovní podmínky, zejména pokud jde o odměňování, skončení pracovního poměru a daňové a sociální výhody. Těchto práv by měli bez diskriminace požívat všichni občané Unie, kteří vykonávají své právo na volný pohyb, včetně stálých, sezónních a příhraničních pracovníků. Volný pohyb pracovníků je třeba odlišovat od volného pohybu služeb, který zahrnuje právo podniků poskytovat služby v jiném členském státě a za tímto účelem dočasně vysílat vlastní pracovníky do jiného členského státu, aby v něm vykonávali práci nezbytnou k poskytování služeb v tomto členském státě.
(4)
Článek 45 Smlouvy o fungování EU uděluje pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům vykonávajícím své právo na volný pohyb významná práva, jež jsou podrobněji upravena v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 492/2011 (4).
(5)
Účinné využívání volného pohybu pracovníků však stále představuje závažný problém a řada pracovníků Unie si často není svých práv na volný pohyb vědoma. Pracovníci Unie se mohou, mimo jiné z důvodu svého potenciálně zranitelnějšího postavení, při svém odchodu do jiného členského státu stále setkat s neodůvodněným omezováním nebo překážkami výkonu svého práva na volný pohyb, jako například neuznávání kvalifikací, diskriminace na základě státní příslušnosti a vykořisťování. Mezi právními předpisy a jejich uplatňováním v praxi tedy existuje nesoulad, který je třeba řešit.
(6)
V červenci roku 2010 Komise ve svém sdělení nazvaném „Potvrzení volného pohybu pracovníků: práva a hlavní vývojové změny“ uvedla, že zejména s ohledem na nové formy mobility bude hledat způsoby řešení nových potřeb a výzev, jimž čelí pracovníci Unie a jejich rodinní příslušníci. Uvedla rovněž, že v souvislosti s novou strategií vnitřního trhu zváží, jak podpořit a posílit mechanismy účinného uplatňování zásady rovného zacházení pro pracovníky Unie a jejich rodinné příslušníky vykonávající své právo na volný pohyb. Komise také souhrnně informovala o vývoji právních předpisů a judikatury, zejména pokud jde o osobní působnost práva Unie v oblasti volného pohybu pracovníků a podstatu práv, jichž požívají pracovníci Unie a jejich rodinní příslušníci.
(7)
Ve zprávě o občanství EU za rok 2010 nazvané „Odstranit překážky pro výkon práv občanů EU“ ze dne 27. října 2010 určila Komise rozdílné a nesprávné uplatňování práva Unie v oblasti práva na volný pohyb jako jednu z hlavních překážek, s níž se občané Unie setkávají, chtějí-li účinně vykonávat svá práva podle práva Unie. Komise proto oznámila, že má v úmyslu přijmout opatření, která „zjednoduší volný pohyb občanů EU a jejich rodinných příslušníků ze třetích zemí; za tímto účelem bude přísně dbát na dodržování právních předpisů EU včetně předpisů o zákazu diskriminace, bude propagovat správné postupy, zasadí se za lepší obeznámenost s předpisy EU v praxi a bude intenzivněji informovat občany EU o jejich právu na volný pohyb“ (opatření č. 15 zprávy o občanství EU za rok 2010). Ve zprávě o občanství EU pro rok 2013 nazvané „Občané EU: vaše práva, vaše budoucnost“ Komise navíc poukázala na potřebu odstranit administrativní překážky a zjednodušit postupy pro občany Unie, kteří žijí, pracují a cestují v jiných členských státech.
(8)
Ve sdělení Komise s názvem „Na cestě k hospodářské obnově vedoucí k intenzivnímu růstu pracovních míst“ ze dne 18. dubna 2012 (balíček týkající se zaměstnanosti) Komise oznámila úmysl předložit legislativní návrh na podporu mobilních pracovníků (informace a poradenství) při výkonu práv vyplývajících ze Smlouvy o fungování EU a nařízení (EU) č. 492/2011 a vyzvala členské státy, aby zvyšovaly povědomí občanů o právech vyplývajících z práva Unie v oblasti boje proti diskriminaci, rovnosti pohlaví a volného pohybu pracovníků, aby zlepšily přístup k těmto právům a aby otevřely a usnadnily přístup občanů EU k místům ve veřejné správě v souladu s právem Unie, jak je vykládá Soudní dvůr Evropské unie. V této souvislosti Soudní dvůr opakovaně shledal, že vyhrazení přístupu k určitým místům ve veřejné správě členského státu pro vlastní státní příslušníky je třeba vykládat restriktivně a že se týká pouze míst, která zahrnují přímou nebo nepřímou účast na výkonu veřejné moci a funkcí určených k ochraně obecných zájmů státu nebo jiných orgánů veřejné moci.
(9)
Náležité a účinné uplatňování a prosazování článku 45 Smlouvy o fungování EU a nařízení (EU) č. 492/2011, jakož i povědomí o právech jsou klíčovými prvky při ochraně práv pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků a při rovném zacházení s nimi, zatímco nedostatečné prosazování oslabuje účinnost pravidel Unie, která se na tuto oblast vztahují, a ohrožuje práva a ochranu pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků.
(10)
Účinnější a jednotnější uplatňování práv vyplývajících z pravidel Unie pro volný pohyb pracovníků je rovněž nezbytné pro řádné fungování vnitřního trhu.
(11)
Uplatňování a monitorování pravidel Unie pro volný pohyb pracovníků by se mělo zlepšit s cílem zajistit lepší informovanost pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků, jakož i zaměstnavatelů, orgánů veřejné moci a dalších dotčených osob o právech a povinnostech souvisejících s volným pohybem, pomáhat pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům a chránit je při výkonu těchto práv a potírat obcházení uvedených pravidel orgány veřejné moci a veřejnými nebo soukromými zaměstnavateli. Členské státy mohou v této souvislosti rovněž vzít v úvahu účinky větší mobility, jako je „odliv mozků“ nebo „odliv mladých lidí“.
(12)
S cílem zajistit správné uplatňování zásadních pravidel Unie týkajících se volného pohybu pracovníků a monitorovat jejich dodržování by členské státy měly přijmout vhodná opatření, která pracovníky Unie a jejich rodinné příslušníky vykonávající své právo na volný pohyb ochrání jak před diskriminací na základě státní příslušnosti, tak před veškerými neodůvodněnými omezeními nebo překážkami bránícími výkonu dotyčného práva.
(13)
Za tímto účelem je vhodné stanovit konkrétní pravidla pro účinné prosazování a usnadnit lepší a jednotnější uplatňování zásadních pravidel upravujících volný pohyb pracovníků podle článku 45 Smlouvy o fungování EU a nařízení (EU) č. 492/2011. Při prosazování této základní svobody by se měla zohledňovat zásada rovnosti žen a mužů a zákaz diskriminace pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků z jakéhokoli důvodu uvedeného v článku 21 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
(14)
V této souvislosti by pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům, kteří byli vystaveni diskriminaci na základě státní příslušnosti nebo byli při výkonu svého práva na volný pohyb vystaveni neodůvodněnému omezování nebo překážkám, měla být zajištěna skutečná a účinná soudní ochrana. Pokud členské státy stanoví jako prostředek právní nápravy správní řízení, měly by zajistit, aby veškerá správní rozhodnutí mohla být napadena u soudu ve smyslu článku 47 Listiny. S ohledem na právo na účinnou právní ochranu by pracovníci Unie měli být chráněni před jakýmkoli nepříznivým zacházením nebo důsledky plynoucími ze stížnosti nebo žaloby, jejímž cílem je prosazení práv chráněných podle této směrnice.
(15)
S cílem zajistit účinnější úrovně ochrany je třeba sdružení a právnické osoby, včetně sociálních partnerů, rovněž zmocnit k tomu, aby se způsobem stanoveným členským státem zapojili do řízení se souhlasem údajné oběti buď jejím jménem, nebo na její podporu. Tím by neměly být dotčeny vnitrostátní procesní předpisy týkající se zastupování a obhajoby před soudy ani jiné pravomoci a kolektivní práva sociálních partnerů a zástupců zaměstnanců a zaměstnavatelů, jako jsou práva související s prosazováním případných kolektivních smluv, včetně jednání v kolektivním zájmu, v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi. S cílem zajistit účinnou právní ochranu, a aniž jsou dotčeny stávající mechanismy kolektivní obrany, které mají sociální partneři k dispozici, a vnitrostátní právo a zvyklosti, se členské státy vyzývají, aby posoudily zavedení společných zásad mechanismů kolektivní právní ochrany týkajících se zdržení se určitého jednání a náhrady škody.
(16)
V souladu s judikaturou Soudního dvora by vnitrostátní pravidla týkající se lhůt pro prosazování práv podle této směrnice měla být stanovena tak, aby nemohla být považována za schopná výkon těchto práv v podstatě znemožnit nebo nadměrně ztížit.
(17)
Ochrana před diskriminací na základě státní příslušnosti by byla sama o sobě posílena, kdyby v každém členském státě existovaly výkonné subjekty s náležitými odbornými znalostmi a s pravomocí podporovat rovné zacházení, analyzovat problémy pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků, zkoumat možná řešení a poskytovat jim konkrétní pomoc. Pravomoc těchto subjektů by měla mimo jiné zahrnovat poskytování pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům nezávislé právní či jiné pomoci, jako je poskytování právního poradenství o tom, jak se na ně uplatňují příslušná pravidla Unie a členských států týkající se volného pohybu pracovníků, poskytování informací o postupech pro podávání stížností a poskytování pomoci při ochraně práv pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků. Může rovněž zahrnovat pomoc v soudním řízení.
(18)
Mělo by být na každém členském státě, aby rozhodnul, zda svěřit úkoly, které mají podle této směrnice vykonávat, výše uvedeným subjektům, nebo zda svěřit tyto úkoly stávajícím subjektům s obdobnými cíli na vnitrostátní úrovni, jako je podpora volného pohybu osob, provádění zásady rovného zacházení nebo ochrana práv jednotlivce. Pokud se členský stát rozhodne rozšířit mandát stávajícího subjektu, měl by zajistit, že tomuto subjektu budou k účinnému a náležitému plnění jeho stávajících a dodatečných úkolů přiděleny dostatečné zdroje. Pokud jsou úkoly rozděleny mezi více subjektů, měly by členské státy zajistit jejich náležitou koordinaci.
(19)
Členské státy by měly zajistit, aby jeden nebo více z těchto subjektů působily jako kontaktní místo a aby spolupracovaly a sdílely informace, jako jsou kontaktní údaje všech subjektů, prostředky nápravy a kontaktní údaje sdružení, organizací nebo dalších právnických osob, které poskytují informace a služby pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům, s odpovídajícími kontaktními místy v jiných členských státech. Seznam kontaktních míst by měl být zpřístupněn veřejnosti.
(20)
Členské státy by měly podporovat spolupráci mezi subjekty jimi určenými podle této směrnice a stávajícími informačními a asistenčními službami poskytovanými sociálními partnery, sdruženími, organizacemi nebo dalšími příslušnými právnickými osobami, jako jsou organizace odpovědné za koordinační postupy podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 (5), a případně pracovní inspektoráty.
(21)
Členské státy by měly zajistit podporu synergií se stávajícími informačními a podpůrnými nástroji na úrovni Unie a za tímto účelem zajistit, aby stávající či nově vytvořené subjekty úzce spolupracovaly se stávajícími informačními a asistenčními službami, jako jsou Vaše Evropa, SOLVIT, Enterprise Europe Network, jednotná kontaktní místa a EURES, včetně případných přeshraničních partnerství EURES.
(22)
Členské státy by měly podporovat dialog se sociálními partnery a s příslušnými nevládními organizacemi s cílem řešit a potírat neodůvodněná omezení a překážky v souvislosti s právem na volný pohyb nebo různé formy diskriminace na základě státní příslušnosti.
(23)
Členské státy by měly stanovit způsob, jakým občané Unie, jako jsou pracovníci, studenti a čerství absolventi, jakož i zaměstnavatelé, sociální partneři a další zúčastněné strany, mohou získat snadno dostupné a relevantní informace o ustanoveních této směrnice a nařízení (EU) č. 492/2011, včetně informací o subjektech určených podle této směrnice a o dostupných prostředcích nápravy a ochrany. Členské státy by měly přijmout opatření za účelem zpřístupnění těchto informací ve více než jednom úředním jazyce Unie, s ohledem na poptávku na trhu práce. Tím by neměly být dotčeny právní předpisy členských států o používání jazyků. Tyto informace by mohly být poskytovány formou individuálního poradenství a měly by být snadno dostupné i prostřednictvím internetových stránek Vaše Evropa a EURES.
(24)
S cílem usnadnit prosazování práv udělených podle práva Unie je důležité důsledně provádět a monitorovat směrnici Rady 91/533/EHS (6).
(25)
Tato směrnice stanoví minimální požadavky, a dává tak členským státům možnost přijmout nebo zachovat příznivější ustanovení. Členské státy mají kromě toho možnost rozšířit pravomoci organizací, jimž byly svěřeny úkoly související s ochranou pracovníků Unie před diskriminací na základě státní příslušnosti tak, aby v nich bylo zahrnuto i právo na rovné zacházení bez diskriminace na základě státní příslušnosti pro všechny občany Unie a jejich rodinné příslušníky vykonávající své právo na volný pohyb, jak je zakotvuje článek 21 Smlouvy o fungování EU a směrnice 2004/38/ES. Provádění této směrnice by nemělo sloužit k ospravedlnění jakéhokoli zhoršení situace, která již v jednotlivých členských státech existuje.
(26)
Skutečné provádění této směrnice znamená, že členské státy by při přijímání příslušných opatření za účelem splnění povinností podle této směrnice měly uvést odkaz na tuto směrnici, nebo takový odkaz učinit při úředním vyhlášení těchto prováděcích opatření.
(27)
Členské státy se v souladu se společným politickým prohlášením členských států a Komise o informativních dokumentech ze dne 28. září 2011 zavázaly, že v odůvodněných případech doplní oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu o jeden či více dokumentů s informacemi o vztahu mezi jednotlivými složkami směrnice a příslušnými částmi vnitrostátních nástrojů je provádějícími. V případě této směrnice považuje normotvůrce předložení uvedených dokumentů za odůvodněné.
(28)
Po uplynutí přiměřené doby pro provádění této směrnice by Komise měla vypracovat zprávu o jejím provádění, v níž zejména vyhodnotí, zda je třeba předložit určité návrhy s cílem zaručit lepší prosazování práva Unie v oblasti volného pohybu. Komise by se v této zprávě měla zabývat potížemi, s nimiž se mohou setkat mladí absolventi hledající zaměstnání v Unii a manželé či manželky pracovníků Unie, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí.
(29)
Tato směrnice dodržuje základní práva a ctí zásady uznávané v Listině, zejména právo svobodné volby povolání a právo pracovat, zákaz diskriminace, především na základě státní příslušnosti, právo na kolektivní vyjednávání a akce, slušné a spravedlivé pracovní podmínky, právo na volný pohyb a pobyt a právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces. Musí být prováděna v souladu s těmito právy a zásadami.
(30)
Tato směrnice respektuje rozdílné modely trhů práce jednotlivých členských států, včetně modelů trhu práce regulovaných kolektivními smlouvami.
(31)
Jelikož cíle této směrnice, totiž stanovit společný obecný rámec příslušných ustanovení, opatření a mechanismů nezbytných pro lepší a jednotnější uplatňování a praktické prosazování práv týkajících se volného pohybu pracovníků udělených Smlouvou o fungování EU a nařízením (EU) č. 492/2011, nemůže být uspokojivě dosaženo členskými státy, ale spíše jich, z důvodu rozsahu a účinků, může být lépe dosaženo na úrovni Unie, smí Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle,
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Předmět
Tato směrnice obsahuje ustanovení, která usnadňují jednotné uplatňování a praktické prosazování práv stanovených článkem 45 Smlouvy o fungování EU a články 1 až 10 nařízení (EU) č. 492/2011. Tato směrnice se vztahuje na občany Unie vykonávající tato práva a jejich rodinné příslušníky (dále jen „pracovníci Unie a jejich rodinní příslušníci“).
Článek 2
Oblast působnosti
1. Tato směrnice se vztahuje na následující otázky uvedené v článcích 1 až 10 nařízení (EU) č. 492/2011 a týkající se volného pohybu pracovníků:
a)
přístup k zaměstnání;
b)
podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky, zejména v oblasti odměňování, skončení pracovního poměru, bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, a pokud se pracovníci Unie stanou nezaměstnanými, profesního znovuzačlenění nebo opětného zaměstnání;
c)
přístup k sociálním a daňovým výhodám;
d)
členství v odborech a způsobilost být zvolen do orgánů zastupujících pracovníky;
e)
přístup k odborné přípravě;
f)
přístup k bydlení;
g)
přístup dětí pracovníků Unie k obecnému, učňovskému a odbornému vzdělávání;
h)
pomoc poskytovaná úřady práce.
2. Oblast působnosti této směrnice se shoduje s oblastí působnosti nařízení (EU) č. 492/2011.
Článek 3
Ochrana práv
1. Členské státy zajistí, aby po případném odvolání k jiným příslušným orgánům, včetně, považují-li to za vhodné, po využití dohodovacích řízení, bylo všem pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům, kteří se domnívají, že se setkali nebo setkávají s neodůvodněnými omezeními a překážkami v souvislosti se svým právem na volný pohyb nebože byli poškozeni nebo jsou poškozováni v důsledku neuplatnění zásady rovného zacházení na svůj případ, k dispozici soudní řízení za účelem prosazování práv vyplývajících z článku 45 Smlouvy o fungování EU a článků 1 až 10 nařízení (EU) č. 492/2011 i poté, co vztah, v němž se údajně setkali s omezením a překážkou či diskriminací, již skončil.
2. Členské státy zajistí, aby se sdružení, organizace, včetně sociálních partnerů, nebo jiné právnické osoby, které mají v souladu s kritérii stanovenými ve vnitrostátním právu nebo se zvyklostmi či kolektivními smlouvami oprávněný zájem na tom, aby tato směrnice byla dodržována, směly se souhlasem pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků buď jejich jménem, nebo na jejich podporu účastnit jakéhokoli soudního nebo správního řízení stanoveného za účelem prosazování práv uvedených v článku 1.
3. Odstavec 2 se použije, aniž jsou dotčeny další případné pravomoci a kolektivní práva sociálních partnerů a zástupců zaměstnanců a zaměstnavatelů, včetně práva jednat v kolektivním zájmu, podle vnitrostátního práva či zvyklostí.
4. Odstavec 2 se použije, aniž jsou dotčeny vnitrostátní procesní předpisy týkající se zastupování a obhajoby v soudním řízení.
5. Odstavce 1 a 2 tohoto článku se použijí, aniž jsou dotčeny vnitrostátní předpisy stanovující lhůty k prosazování práv uvedených v článku 1. Tyto vnitrostátní lhůty však nesmějí výkon těchto práv v podstatě znemožnit nebo nadměrně ztížit.
6. Členské státy zavedou do svých vnitrostátních právních řádů nezbytná opatření pro ochranu pracovníků Unie před jakýmkoli nepříznivým zacházením nebo důsledky plynoucími ze stížnosti nebo žaloby, jejímž cílem je prosazení práv uvedených v článku 1.
Článek 4
Subjekty na podporu rovného zacházení a podporu pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků
1. Každý členský stát určí jednu nebo více struktur nebo subjektů (dále jen „subjekty“) na propagaci, analýzu, monitorování a podporu rovného zacházení s pracovníky Unie a jejich rodinnými příslušníky bez diskriminace na základě státní příslušnosti nebo neodůvodněných omezení a překážek v souvislosti s jejich právem na volný pohyb a přijmou nezbytná opatření pro řádné fungování těchto subjektů. Tyto subjekty mohou být součástí stávajících vnitrostátních subjektů, které mají obdobné cíle.
2. Členské státy zajistí, aby pravomoci těchto subjektů zahrnovaly:
a)
poskytování nebo zajišťování poskytnutí nezávislé právní či jiné pomoci pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům, aniž jsou dotčena jejich práva a práva sdružení, organizací a jiných právnických osob uvedených v článku 3;
b)
fungování jako kontaktní místo ve styku s obdobnými kontaktními místy v jiných členských státech za účelem spolupráce a sdílení relevantních informací;
c)
provádění nebo zadávání nezávislých průzkumů a analýz týkajících se neodůvodněných omezení a překážek v souvislosti s právem na volný pohyb nebo diskriminace pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků na základě státní příslušnosti;
d)
zajišťování zveřejňování nezávislých zpráv a předkládání doporučení k veškerým otázkám souvisejícím s těmito omezeními a překážkami či diskriminací;
e)
zveřejňování relevantních informací o uplatňování pravidel Unie pro volný pohyb pracovníků na vnitrostátní úrovni.
Ve vztahu k prvnímu pododstavci písm. a), pokud subjekty poskytují pomoc v soudním řízení v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi, musí být tato pomoc bezplatná pro osoby, které nemají dostatečné finanční prostředky.
3. Členské státy sdělí Komisi názvy a kontaktní údaje kontaktních míst, jakož i veškeré jejich aktualizace či změny. Komise vede seznam kontaktních míst a zpřístupní jej členským státům.
4. Členské státy zajistí, aby stávající nebo nově vytvořené subjekty byly obeznámeny se stávajícími informačními a asistenčními službami na úrovni Unie, jako je Vaše Evropa, SOLVIT, EURES, Enterprise Europe Network a jednotná kontaktní místa, a aby byly schopny jich využívat a spolupracovat s nimi.
5. Pokud jsou úkoly uvedené v odstavci 2 rozděleny mezi více subjektů, zajistí členské státy náležitou koordinaci těchto úkolů.
Článek 5
Dialog
Členské státy podporují dialog se sociálními partnery a s příslušnými nevládními organizacemi, jež mají v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi oprávněný zájem přispívat za účelem podpory zásady rovného zacházení k boji proti neodůvodněným omezením a překážkám v souvislosti s právem na volný pohyb a k boji proti diskriminaci pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků na základě státní příslušnosti.
Článek 6
Přístup k informacím a šíření informací
1. Členské státy zajistí, aby s předpisy přijatými na základě této směrnice a podle článků 1 až 10 nařízení (EU) č. 492/2011 byly všemi vhodnými prostředky a na celém území seznámeny dotčené osoby, zejména pracovníci a zaměstnavatelé v Unii.
2. Členské státy poskytují o právech přiznaných právem Unie v oblasti volného pohybu pracovníků jasné, bezplatné, snadno dostupné, komplexní a aktuální informace ve více než jednom úředním jazyce Unie. Tyto informace by měly být snadno dostupné i prostřednictvím internetových stránek Vaše Evropa a EURES.
Článek 7
Minimální požadavky
1. Členské státy mohou zavést nebo zachovat předpisy, které jsou z hlediska ochrany zásady rovného zacházení příznivější než ustanovení této směrnice.
2. Členské státy mohou stanovit, že pravomoci subjektů uvedených v článku 4 této směrnice v oblasti propagace, analýzy, monitorování a podpory rovného zacházení s pracovníky Unie a jejich rodinnými příslušníky bez diskriminace na základě státní příslušnosti se rovněž vztahují na právo na rovné zacházení bez diskriminace na základě státní příslušnosti všech občanů Unie vykonávajících své právo na volný pohyb a jejich rodinných příslušníků v souladu s článkem 21 Smlouvy o fungování EU a se směrnicí 2004/38/ES.
3. Provádění této směrnice není za žádných okolností dostatečným důvodem pro snížení úrovně ochrany pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků v oblastech, na které se tato směrnice vztahuje, aniž je tím dotčeno právo členských států reagovat na změny situace přijetím právních a správních předpisů lišících se od těch, které jsou platné ke dni 20. května 2014, za předpokladu, že je dodržována.
Článek 8
Provedení
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 21. května 2016. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 9
Zpráva
Do 21. listopadu 2018 předloží Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu o provádění této směrnice s cílem navrhnout případné potřebné změny.
Článek 10
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 11
Určení
Tato směrnice je určena členským státům.
Ve Štrasburku dne 16. dubna 2014.