EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV 2014/66/EU
af 15. maj 2014
om indrejse- og opholdsbetingelser for virksomhedsinternt udstationerede tredjelandsstatsborgere
EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 79, stk. 2, litra a) og b),
under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen,
efter fremsendelse af udkastet til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,
under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (1),
under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget (2),
efter den almindelige lovgivningsprocedure (3), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)
Med henblik på gradvis at indføre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed skal der ifølge traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) træffes foranstaltninger på indvandringsområdet, som er retfærdige over for tredjelandsstatsborgere.
(2)
I TEUF fastsættes det, at Unionen skal udforme en fælles indvandringspolitik med henblik på at sikre en effektiv styring af migrationsstrømme i alle faser og en retfærdig behandling af tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt i medlemsstaterne. Med henblik herpå skal Europa-Parlamentet og Rådet vedtage foranstaltninger vedrørende betingelserne for indrejse og ophold samt standarder for medlemsstaternes udstedelse af langtidsvisa og opholdstilladelser og vedrørende definitionen af rettighederne for tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt i en medlemsstat, herunder betingelserne for fri bevægelighed og ophold i de øvrige medlemsstater.
(3)
I Kommissionens meddelelse af 3. marts 2010 med titlen »Europa 2020: En strategi for intelligent, bæredygtig og inklusiv vækst« fastsættes målet om, at Unionen skal være en økonomi baseret på viden og innovation, hvor de administrative byrder på virksomhederne mindskes, og det sikres, at udbuddet af arbejdskraft matches bedre med efterspørgslen efter arbejdskraft. Foranstaltninger med henblik på at gøre det lettere for ledere, specialister og ansatte trainees, der er tredjelandsstatsborgere, at indrejse i Unionen i forbindelse med virksomhedsintern udstationering skal ses i dette bredere perspektiv.
(4)
I Stockholmprogrammet, som Det Europæiske Råd vedtog den 11. december 2009, erkendes det, at indvandring af arbejdskraft kan bidrage til øget konkurrenceevne og økonomisk dynamik, og at fleksible migrationspolitikker i en situation med store demografiske forandringer, der i fremtiden vil stille Unionen over for en stigende efterspørgsel efter arbejdskraft, vil yde et vigtigt bidrag til Unionens økonomiske udvikling og resultater på længere sigt. Stockholmprogrammet opfordrer således Kommissionen og Rådet til at fortsætte gennemførelsen af politikplanen for lovlig migration i Kommissionens meddelelse af 21. december 2005.
(5)
Som følge af globaliseringen af erhvervslivet, den øgede handel og væksten i og spredningen af multinationale koncerner er antallet af midlertidige kortvarige virksomhedsinterne udstationeringer af ledere, specialister og ansatte trainees til og fra multinationale selskabers afdelinger og datterselskaber i de senere år vokset.
(6)
Sådanne virksomhedsinterne udstationeringer af vigtige medarbejdere tilfører værtsvirksomhederne nye kvalifikationer og ny viden samt innovation og øgede økonomiske muligheder for værtsenhederne, hvorved den videnbaserede økonomi i Unionen fremmes, og der skabes investeringsstrømme på tværs af Unionen. Virksomhedsinterne udstationeringer fra virksomheder i tredjelande skaber også mulighed for at lette virksomhedsinterne udstationeringer fra virksomheder i Unionen til virksomheder i tredjelande og for at sætte Unionen i en stærkere position i forhold til dets internationale partnere. Når det gøres lettere at foretage virksomhedsinterne udstationeringer, får multinationale koncerner mulighed for at udnytte deres menneskelige ressourcer optimalt.
(7)
Det regelsæt, der fastsættes i dette direktiv, kan også være til gavn for migranternes hjemlande, da den midlertidige migration under veletablerede regler kan medføre overførsel af kvalifikationer, viden, teknologi og knowhow.
(8)
Dette direktiv bør ikke berøre princippet om fortrinsret for EU-borgere hvad angår adgangen til medlemsstaternes arbejdsmarked som udtrykt i de relevante bestemmelser i de relevante tiltrædelsesakter.
(9)
Dette direktiv bør ikke berøre medlemsstaternes ret til at udstede andre tilladelser end tilladelser til virksomhedsinternt udstationerede med henblik på enhver form for beskæftigelse, hvis en tredjelandsstatsborger ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
(10)
Dette direktiv bør fastsætte en gennemsigtig og forenklet procedure for virksomhedsinternt udstationeredes indrejse, der er baseret på fælles definitioner og harmoniserede kriterier.
(11)
Medlemsstaterne bør sikre, at der foretages passende kontrol og effektive inspektioner for at sikre en korrekt gennemførelse af dette direktiv. Det faktum, at der er udstedt en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, bør under den virksomhedsinterne udstationering ikke berøre eller forhindre medlemsstaterne i at anvende deres arbejdsretlige bestemmelser, som i overensstemmelse med EU-retten har til formål at kontrollere overholdelsen af arbejdsvilkårene som fastlagt i artikel 18, stk. 1.
(12)
En medlemsstats mulighed for på grundlag af national lovgivning at pålægge en virksomhedsinternt udstationerets arbejdsgiver, der er etableret i et tredjeland, sanktioner bør forblive uændret.
(13)
I dette direktiv bør virksomhedsinternt udstationerede omfatte ledere, specialister og ansatte trainees. Definitionen heraf bør bygge på Unionens særlige forpligtelser i medfør af den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS) og bilaterale handelsaftaler. Eftersom forpligtelserne inden for rammerne af GATS ikke omfatter betingelserne for indrejse, ophold og arbejde, bør dette direktiv supplere og lette opfyldelsen af disse forpligtelser. Anvendelsesområdet for de virksomhedsinterne udstationeringer, som direktivet dækker, bør imidlertid være bredere end, hvad der fremgår af handelsforpligtelserne, da udstationeringerne ikke nødvendigvis finder sted i tjenesteydelsessektoren, og de udstationerede kan stamme fra et tredjeland, der ikke er part i en handelsaftale.
(14)
Til vurdering af virksomhedsinternt udstationeredes kvalifikationer bør medlemsstaterne i relevant omfang gøre brug af den europæiske referenceramme for kvalifikationer (EQF) for livslang læring med henblik på en sammenlignelig og gennemsigtig vurdering af kvalifikationer. EQF's nationale koordinationspunkter vil kunne give oplysninger og vejledning om, hvordan de nationale kvalifikationsniveauer er forbundet med EQF.
(15)
Virksomhedsinternt udstationerede bør desuden som minimum nyde godt af de samme arbejds- og ansættelsesvilkår som udstationerede arbejdstagere, hvis arbejdsgiver er etableret på Unionens område, jf. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF (4). Medlemsstaterne bør kræve, at virksomhedsinternt udstationerede får samme behandling som statsborgere i tilsvarende stillinger for så vidt angår den løn, der udbetales under hele udstationeringen. Den enkelte medlemsstat bør have ansvaret for at kontrollere den løn, som virksomhedsinternt udstationerede får udbetalt under deres ophold på dens område. Formålet hermed er at beskytte arbejdstagerne og sikre en fair konkurrence mellem virksomheder, der er etableret i en medlemsstat, og virksomheder, der er etableret i et tredjeland, da det sikrer, at sidstnævnte ikke vil kunne drage nytte af lavere arbejdsmæssige standarder og derved få en konkurrencemæssig fordel.
(16)
For at sikre at den virksomhedsinternt udstationeredes kvalifikationer passer til værtsenheden, bør vedkommende have været beskæftiget inden for samme koncern i en sammenhængende periode på mindst tre og højst seks måneder umiddelbart forud for udstationeringen i tilfælde af ledere og specialister og i en sammenhængende periode på mindst tre og højst seks måneder i tilfælde af ansatte trainees.
(17)
Da en virksomhedsintern udstationering udgør en midlertidig migration, bør varigheden af udstationeringen til Unionen inklusive mobilitet mellem medlemsstaterne ikke overstige tre år for ledere og specialister og ét år for ansatte trainees, hvorefter de bør vende tilbage til et tredjeland, medmindre de opnår opholdstilladelse på et andet grundlag i overensstemmelse med EU-ret eller national ret. Udstationeringens maksimale varighed bør omfatte den samlede varighed af flere på hinanden følgende udstedte tilladelser til virksomhedsinternt udstationerede. En efterfølgende udstationering til Unionen vil kunne finde sted efter, at en tredjelandsstatsborger har forladt medlemsstaternes område.
(18)
For at sikre en virksomhedsintern udstationerings midlertidige karakter og forebygge misbrug bør medlemsstaterne kunne kræve, at der går en vis tid mellem udløbet af den periode, som en udstationering højst må vare, og en ny ansøgning vedrørende samme tredjelandsstatsborger i henhold til dette direktiv i den samme medlemsstat.
(19)
Da en virksomhedsintern udstationering udgør en midlertidig udstationering, bør ansøgeren som en del af arbejds- eller ansættelseskontrakten fremlægge dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren efter udstationeringens ophør vil kunne vende tilbage til en enhed, der tilhører samme koncern og er etableret i et tredjeland. Ansøgeren bør desuden fremlægge dokumentation for, at lederen eller specialisten, der udstationeres fra et tredjeland, besidder de erhvervsmæssige kvalifikationer og den relevante erhvervserfaring, der er brug for i den værtsenhed, hvori vedkommende skal udstationeres.
(20)
Tredjelandsstatsborgere, der ansøger om at få indrejse som ansatte trainees, bør fremlægge dokumentation for en universitetsgrad. De bør desuden, hvis det kræves, fremlægge en uddannelsesaftale, herunder en beskrivelse af uddannelsesprogrammet, dets varighed og betingelserne for tilsynet med ansatte trainees, der dokumenterer, at de vil følge egentlige uddannelseskurser og ikke blive anvendt som normale arbejdstagere.
(21)
Medmindre det er i strid med princippet om fortrinsret for EU-borgere som udtrykt i de relevante bestemmelser i de relevante tiltrædelsesakter, bør der ikke gennemføres en arbejdsmarkedstest.
(22)
En medlemsstat bør anerkende erhvervsmæssige kvalifikationer, som en tredjelandsstatsborger har erhvervet i en anden medlemsstat, på samme måde som for unionsborgere, og den bør tage hensyn til kvalifikationer, der er erhvervet i et tredjeland i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF (5). Sådan anerkendelse bør ikke berøre eventuelle restriktioner for så vidt angår adgang til lovregulerede erhverv, som er afledt af forbehold med hensyn til eksisterende tilsagn i forbindelse med lovregulerede erhverv, som Unionen eller Unionen og dens medlemsstater har taget inden for rammerne af en handelsaftale. Dette direktiv bør under alle omstændigheder ikke give mulighed for en gunstigere behandling af virksomhedsinternt udstationerede sammenlignet med unionsborgere eller borgere fra Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde for så vidt angår adgang til lovregulerede erhverv i en medlemsstat.
(23)
Dette direktiv bør ikke påvirke medlemsstaternes ret til at bestemme antallet af indrejsetilladelser i overensstemmelse med artikel 79, stk. 5, i TEUF.
(24)
Med henblik på at bekæmpe eventuelt misbrug af dette direktiv bør medlemsstaterne kunne afslå, inddrage eller undlade at forlænge en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, hvis værtsenheden er oprettet primært for at lette indrejsen for virksomhedsinternt udstationerede og/eller ikke udøver en reel virksomhed.
(25)
Dette direktiv har til formål at lette mobiliteten for virksomhedsinternt udstationerede inden for Unionen (»mobilitet inden for EU«) og mindske den administrative byrde, der er forbundet med arbejdsrelaterede udstationeringer i flere medlemsstater. Med henblik herpå oprettes der ved dette direktiv en særlig ordning for mobilitet inden for EU, hvorved indehaveren af en gyldig tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, der er udstedt af en medlemsstat, har ret til at indrejse, opholde sig og arbejde i en eller flere medlemsstater i overensstemmelse med bestemmelserne om kortvarig og langvarig mobilitet i henhold til dette direktiv. Kortvarig mobilitet bør i dette direktiv omfatte ophold i andre medlemsstater end den, der udstedte tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, i en periode på op til 90 dage pr. medlemsstat. Langvarig mobilitet bør i dette direktiv omfatte ophold i andre medlemsstater end den, der udstedte tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, i mere end 90 dage pr. medlemsstat. For at forhindre omgåelse af sondringen mellem kortvarig og langvarig mobilitet bør en kortvarig mobilitetsperiode i en given medlemsstat begrænses til højst 90 dage inden for en given periode på 180 dage, og det bør ikke være muligt at indgive en underretning om kortvarig mobilitet og en ansøgning om langvarig mobilitet på samme tid. Hvis behovet for langvarig mobilitet opstår, efter at den virksomhedsinternt udstationeredes kortvarige mobilitet er påbegyndt, kan den anden medlemsstat anmode om, at ansøgningen indgives mindst 20 dage inden udløbet af den kortvarige mobilitetsperiode.
(26)
Medens den særlige mobilitetsordning, der er oprettet ved dette direktiv, bør fastsætte selvstændige regler for indrejse og ophold med henblik på arbejde som virksomhedsinternt udstationeret i andre medlemsstater end den, der har udstedt tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, bør alle andre regler vedrørende personers bevægelser på tværs af grænserne som fastlagt i de relevante bestemmelser i Schengenreglerne fortsat finde anvendelse.
(27)
Hvis udstationeringen involverer flere steder i forskellige medlemsstater, bør de relevante oplysninger i givet fald fremsendes til de kompetente myndigheder i andre medlemsstater for at lette kontrollen.
(28)
Hvis virksomhedsinternt udstationerede har udøvet deres ret til mobilitet, bør den anden medlemsstat på bestemte betingelser kunne tage skridt med henblik på, at den virksomhedsinternt udstationeredes aktiviteter, ikke er i strid med de relevante bestemmelser i dette direktiv.
(29)
Medlemsstaterne bør fastsætte effektive, forholdsmæssige og afskrækkende sanktioner, f.eks. økonomiske sanktioner, der skal pålægges, hvis dette direktiv ikke overholdes. Disse foranstaltninger kan bl.a. bestå af sanktioner som fastsat i artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/52/EF (6). Sanktionerne kan pålægges den værtsenhed, der er etableret i den pågældende medlemsstat.
(30)
Indførelsen af én enkelt procedure for at opnå en kombineret opholds- og arbejdstilladelse (»den samlede tilladelse«) bør være med til at forenkle de regler, der på nuværende tidspunkt finder anvendelse i medlemsstaterne.
(31)
Der bør være muligt at indføre en forenklet procedure for enheder eller koncerner, der er blevet godkendt med henblik herpå. Godkendelsen bør regelmæssigt tages op til vurdering.
(32)
Når en medlemsstat har besluttet at lade en tredjelandsstatsborger, som opfylder kriterierne i dette direktiv, indrejse, bør den pågældende modtage en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, som giver den pågældende mulighed for på bestemte betingelser at udføre sine opgaver i forskellige enheder, der tilhører det samme tværnationale selskab, herunder enheder, der er placeret i andre medlemsstater.
(33)
Hvor der kræves et visum og tredjelandsstatsborgeren opfylder kriterierne for at få udstedt en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, bør medlemsstaten lette tredjelandsstatsborgerens adgang til at opnå det nødvendige visum og bør sikre, at de kompetente myndigheder reelt samarbejder med henblik herpå.
(34)
Hvis tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede udstedes af en medlemsstat, der ikke anvender Schengenreglerne i fuld udstrækning, og den virksomhedsinternt udstationerede passerer en ydre grænse som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 562/2006 (7) inden for rammerne af mobilitet inden for EU, bør en medlemsstat have ret til at kræve dokumentation for, at den virksomhedsinternt udstationerede er rejst ind på dens område med henblik på virksomhedsintern udstationering. Endvidere bør medlemsstater, der anvender Schengenreglerne i fuld udstrækning, i tilfælde af passage af en ydre grænse i betydningen i forordning (EF) nr. 562/2006 konsultere Schengeninformationssystemet og nægte indrejse eller modsætte sig mobilitet for så vidt angår personer, om hvilke der i systemet er foretaget en indberetning med henblik på nægtelse af indrejse eller ophold, jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1987/2006 (8).
(35)
Medlemsstaterne bør kunne anføre yderligere oplysninger vedrørende beskæftigelsesaktiviteten under tredjelandsstatsborgerens virksomhedsinterne udstationering i papirformat og/eller lagre disse oplysninger i elektronisk format, jf. artikel 4 i Rådets forordning (EF) 1030/2002 (9) og litra a), punkt 16, i bilaget hertil. Bestemmelsen om disse supplerende oplysninger bør være valgfri for medlemsstaterne og bør ikke udgøre et yderligere krav, der kunne kompromittere den samlede tilladelse og proceduren med én enkelt ansøgning.
(36)
Dette direktiv bør ikke afholde virksomhedsinternt udstationerede fra at udøve specifikke beskæftigelsesaktiviteter på arbejdspladser tilhørende kunder inden for den medlemsstat, hvor værtsenheden er etableret, i overensstemmelse med de bestemmelser vedrørende sådanne aktiviteter, der finder anvendelse i medlemsstaten.
(37)
Dette direktiv påvirker ikke betingelserne for levering af tjenesteydelser inden for rammerne af s artikel 56 TEUF. Dette direktiv berører navnlig ikke de arbejds- og ansættelsesvilkår, der i henhold til direktiv 96/71/EF finder anvendelse på arbejdstagere, der udstationeres på en anden medlemsstats område for at levere en tjenesteydelse dér. Dette direktiv bør ikke gælde tredjelandsstatsborgere udstationeret af virksomheder, som er etableret i en medlemsstat, som led i udveksling af tjenesteydelser, jf. direktiv 96/71/EF. Tredjelandsstatsborgere, der er i besiddelse af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, kan ikke gøre brug af bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF. Dette direktiv bør ikke give virksomheder, der er etableret i et tredjeland, en gunstigere behandling end virksomheder, der er etableret i en medlemsstat, jf. artikel 1, stk. 4, i direktiv 96/71/EF.
(38)
Det er vigtigt, at virksomhedsinternt udstationerede er dækket af en tilstrækkelig social sikring, herunder eventuelt ydelser til deres familiemedlemmer, for at sikre anstændige arbejds- og levevilkår, mens de opholder sig i Unionen. Derfor bør der i national lovgivning sikres ligebehandling hvad angår de dele af den sociale sikring, der er anført i artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 (10). Dette direktiv harmoniserer ikke medlemsstaternes lovgivning om social sikring. Det er begrænset til at anvende princippet om ligebehandling på området social sikring for de personer, der falder ind under dets anvendelsesområde. Retten til ligebehandling på området social sikring finder anvendelse på tredjelandsstatsborgere, der opfylder de objektive og ikkediskriminerende betingelser i lovgivningen i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, med hensyn til tilknytning og ret til sociale sikringsydelser.
I mange medlemsstater er retten til familieydelser betinget af en vis forbindelse til den pågældende medlemsstat, idet ydelserne har til formål at støtte en positiv demografisk udvikling for at sikre den fremtidige arbejdsstyrke i medlemsstaten. Eftersom den virksomhedsinternt udstationerede og de medfølgende familiemedlemmer opholder sig midlertidigt i en medlemsstat, bør dette direktiv ikke berøre denne medlemsstats ret til på visse betingelser at begrænse ligebehandling i forbindelse med familieydelser. Sociale sikringsrettigheder bør ydes uden at foregribe bestemmelser i national ret og/eller bilaterale aftaler om anvendelse af lovgivningen om social sikring i hjemlandet. Bilaterale aftaler eller national ret om virksomhedsinternt udstationeredes ret til sociale sikringsrettigheder, der vedtages efter dette direktivs ikrafttræden, bør dog ikke give mulighed for en behandling, der er mindre gunstig end den behandling, der gives statsborgere i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres. Det kan f.eks. som følge af national ret eller sådanne aftaler være i den virksomhedsinternt udstationeredes interesse fortsat at være omfattet af de sociale sikringsordninger i sit hjemland, hvis en afbrydelse af den pågældendes tilknytning kan skade vedkommendes rettigheder, eller hvis den pågældendes tilknytning kan betyde, at vedkommende skal betale for dobbelt dækning. Medlemsstaterne bør altid bevare muligheden for at stille virksomhedsinternt udstationerede gunstigere for så vidt angår retten til sociale sikringsrettigheder. Intet i dette direktiv bør berøre retten for efterladte, der har rettigheder fra den virksomhedsinternt udstationerede, til at modtage efterladtepension, når de er bosiddende i et tredjeland.
(39)
I tilfælde af mobilitet mellem medlemsstater bør Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1231/2010 (11), finde anvendelse i overensstemmelse hermed. Dette direktiv bør ikke give flere rettigheder end de rettigheder, der allerede eksisterer ifølge gældende EU-ret, hvad angår social sikring for tredjelandsstatsborgere, som har interesser i flere medlemsstater.
(40)
For at gøre det særlige regelsæt, der fastsættes i dette direktiv, mere attraktivt og tillade, at det giver alle de forventede fordele for så vidt angår konkurrenceevnen for virksomheder i Unionen, bør virksomhedsinternt udstationerede tredjelandsstatsborgere være underlagt gunstige betingelser for familiesammenføring i den medlemsstat, der har udstedt tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, og i de medlemsstater, der giver den virksomhedsinternt udstationerede tilladelse til at opholde sig og arbejde på deres område i overensstemmelse med dette direktivs bestemmelser om langvarig mobilitet. Denne ret vil fjerne en vigtig hindring for, at potentielle virksomhedsinternt udstationerede kan acceptere at blive udstationeret. For at bevare familiens enhed bør familiemedlemmer kunne tilslutte sig den virksomhedsinternt udstationerede i en anden medlemsstat, og deres adgang til arbejdsmarkedet bør lettes.
(41)
For at lette en hurtig behandling af ansøgninger bør medlemsstater give forrang til udveksling af oplysninger og fremsendelse af relevante dokumenter elektronisk, medmindre der opstår tekniske vanskeligheder, eller væsentlige interesser gør andet påkrævet.
(42)
Indsamlingen og fremsendelsen af dossierer og oplysninger bør ske i overensstemmelse med de relevante databeskyttelses- og sikkerhedsregler.
(43)
Dette direktiv bør ikke finde anvendelse på tredjelandsstatsborgere, der ansøger om ophold i en medlemsstat som forskere med henblik på at gennemføre et forskningsprojekt, da de er omfattet af Rådets direktiv 2005/71/EF (12).
(44)
Målene for dette direktiv, nemlig en særlig indrejseprocedure og vedtagelsen af indrejse- og opholdsbetingelser med henblik på virksomhedsinterne udstationeringer af tredjelandsstatsborgere, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af foranstaltningens omfang og virkninger bedre nås på EU-plan; Unionen kan derfor vedtage foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går dette direktiv ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
(45)
Dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, som anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der bygger på de rettigheder, som følger af de socialpagter, der er vedtaget af Unionen og Europarådet.
(46)
I overensstemmelse med den fælles politiske erklæring af 28. september 2011 (13) fra medlemsstaterne og Kommissionen om forklarende dokumenter har medlemsstaterne forpligtet sig til i begrundede tilfælde at lade meddelelsen af gennemførelsesforanstaltninger ledsage af et eller flere dokumenter, der forklarer forholdet mellem et direktivs bestanddele og de tilsvarende dele i de nationale gennemførelsesinstrumenter. Med hensyn til dette direktiv finder lovgiveren, at fremsendelsen af sådanne dokumenter er begrundet.
(47)
I medfør af artikel 1 og 2 i protokol nr. 21 om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der er knyttet som bilag TEU og til TEUF, og med forbehold af artikel 4 i samme protokol deltager disse medlemsstater ikke i vedtagelsen af dette direktiv, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Det Forenede Kongerige og Irland.
(48)
I medfør af artikel 1 og 2 i protokol nr. 22 om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til TEU og til TEUF, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af dette direktiv, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark -
VEDTAGET DETTE DIREKTIV:
KAPITEL I
ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 1
Emne
I dette direktiv fastsættes:
a)
betingelserne for tredjelandsstatsborgeres og deres familiemedlemmers indrejse og ophold i over 90 dage på medlemsstaternes område og deres rettigheder i forbindelse med en virksomhedsintern udstationering
b)
betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold og deres rettigheder, jf. litra a), i andre medlemsstater end den medlemsstat, som først udsteder en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede til den pågældende tredjelandsstatsborger på grundlag af dette direktiv.
Artikel 2
Anvendelsesområde
1. Dette direktiv finder anvendelse på tredjelandsstatsborgere, som har ophold uden for medlemsstaternes område på ansøgningstidspunktet, og som ansøger om indrejse eller har fået adgang til indrejse i en medlemsstat i henhold til dette direktiv i forbindelse med en virksomhedsintern udstationering som leder, specialist eller ansat trainee.
2. Dette direktiv finder ikke anvendelse på tredjelandsstatsborgere, som:
a)
ansøger om ophold i en medlemsstat som forskere, som defineret i direktiv 2005/71/EF, for at gennemføre et forskningsprojekt
b)
efter aftale mellem Unionen og dens medlemsstater og disse tredjelande nyder godt af retten til fri bevægelighed på samme måde som unionsborgere eller er beskæftiget af en virksomhed, der er etableret i disse tredjelande
c)
er udstationeret inden for rammerne af direktiv 96/71/EF
d)
udfører aktiviteter som selvstændige erhvervsdrivende
e)
ansættes af arbejdsformidlinger, vikarbureauer eller andre virksomheder, der beskæftiger sig med at stille arbejdskraft til rådighed, for at arbejde under tilsyn og ledelse af en anden virksomhed
f)
er optaget som fuldtidsstuderende, eller som gennemgår et kortvarigt praktikophold under tilsyn som en del af deres studier.
3. Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes ret til at udstede andre opholdstilladelser end den tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, der er omfattet af dette direktiv, med henblik på enhver form for beskæftigelse for tredjelandsstatsborgere, der ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde.
Artikel 3
Definitioner
I dette direktiv forstås ved:
a) »tredjelandsstatsborger«: enhver person, der ikke er unionsborger som omhandlet i artikel 20, stk. 1, TEUF
b) »virksomhedsintern udstationering«: midlertidig udstationering med henblik på beskæftigelse eller uddannelse af en tredjelandsstatsborger, der på tidspunktet for ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede har ophold uden for medlemsstaternes område, fra en virksomhed, der er etableret uden for en medlemsstats område, og som tredjelandsstatsborgeren er bundet til forud for og under udstationeringen via en arbejdsaftale, til en enhed, der tilhører virksomheden eller samme koncern, der er etableret i den pågældende medlemsstat, og, hvis det er relevant, mobilitet mellem værtsenheder, der er etableret i én eller flere andre medlemsstater
c) »virksomhedsinternt udstationeret«: en tredjelandsstatsborger, der har ophold uden for medlemsstaternes område på tidspunktet for ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, og som er omfattet af en virksomhedsintern udstationering
d) »værtsenhed«: den enhed, som den virksomhedsinternt udstationerede udstationeres i, uanset dens retlige form, og som er etableret på en medlemsstats område i overensstemmelse med national lovgivning
e) »leder«: en person, der beklæder en overordnet stilling, som fortrinsvis forestår ledelsen af værtsenheden, og som i generel tilsyns- og rådgivningsmæssig henseende først og fremmest sorterer under virksomhedens bestyrelse eller aktionærer eller tilsvarende; denne funktion omfatter: ledelse af værtsenheden eller en afdeling eller underafdeling af værtsenheden, tilsyn og kontrol med det arbejde, der udføres af andre tilsyns-, fag- eller ledelsesmedarbejdere, bemyndigelse til at anbefale ansættelse, afskedigelse eller andre personalemæssige tiltag
f) »specialist«: en person, som arbejder i koncernen og besidder en specialiseret viden, der er vigtig for værtsenhedens aktivitetsområder eller tekniske eller ledelsesmæssige områder. Ved vurdering af en sådan viden tages der ikke kun hensyn til viden, der er specifik for værtsenheden, men også til om personen har et højt kvalifikationsniveau, herunder tilstrækkelig erhvervserfaring, med berøring til en type arbejde eller aktivitet, der kræver specifik teknisk viden, herunder eventuelt medlemskab af et akkrediteret erhverv
g) »ansat trainee«: en person med en universitetsuddannelse, som udstationeres i en værtsenhed med henblik på karriereudvikling eller for at opnå uddannelse i erhvervsteknikker eller -metoder, og som aflønnes under udstationeringen
h) »familiemedlemmer«: tredjelandsstatsborgere som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2003/86/EF (14)
i) »tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede«: en tilladelse, der er markeret med betegnelsen »ICT«, og som giver indehaveren ret til at opholde sig og arbejde på den første medlemsstats og, hvor dette er relevant, på den andre medlemsstaters område på betingelserne i dette direktiv
j) »tilladelse til langvarig mobilitet«: en tilladelse, der er markeret med betegnelsen »mobile ICT«, og som giver indehaveren af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede ret til at opholde sig og arbejde på den anden medlemsstats område på betingelserne i dette direktiv
k) »én enkelt ansøgningsprocedure«: den procedure, der på grundlag af én enkelt ansøgning om tilladelse til at tage ophold og arbejde på en medlemsstats område, fører til en afgørelse om den pågældende ansøgning
l) »koncern«: to eller flere virksomheder, der i medfør af national lovgivning anses for at være forbundet, idet en virksomhed, direkte eller indirekte, ejer størstedelen af den anden virksomheds tegnede kapital, besidder flertallet af de stemmerettigheder, der er knyttet til de kapitalandele, som virksomheden har udstedt, eller har beføjelse til at udpege mere end halvdelen af medlemmerne af den anden virksomheds administrations-, ledelses- eller tilsynsorganer; eller virksomhederne er underlagt modervirksomhedens fælles ledelse
m) »første medlemsstat«: den medlemsstat, der først udsteder en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede til en tredjelandsstatsborger
n) »anden medlemsstat«: enhver anden medlemsstat end den første, hvor den virksomhedsinternt udstationerede agter at udøve eller udøver retten til mobilitet i henhold til dette direktiv
o) »lovreguleret erhverv«: et lovreguleret erhverv som defineret i artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 2005/36/EF.
Artikel 4
Gunstigere bestemmelser
1. Dette direktiv anvendes med forbehold af gunstigere bestemmelser i:
a)
EU-retten, herunder bilaterale og multilaterale aftaler mellem Unionen og dens medlemsstater på den ene side og et eller flere tredjelande på den anden side
b)
bilaterale eller multilaterale aftaler, der er indgået mellem en eller flere medlemsstater og et eller flere tredjelande.
2. Dette direktiv påvirker ikke medlemsstaternes ret til at vedtage eller bibeholde gunstigere bestemmelser for tredjelandsstatsborgere, på hvem det finder anvendelse, jf. artikel 3, litrah), og artikel 15, 18 og 19.
KAPITEL II
INDREJSEBETINGELSER
Artikel 5
Indrejsekriterier
1. Uanset artikel 11, stk. 1, påhviler det tredjelandsstatsborgere, der ansøger om indrejse på dette direktivs betingelser, eller værtsenheden at:
a)
fremlægge dokumentation for, at værtsenheden og den virksomhed, der er etableret i et tredjeland, tilhører samme virksomhed eller koncern
b)
fremlægge dokumentation for ansættelse i den samme virksomhed eller koncern i en sammenhængende periode på mindst tre og højst tolv måneder umiddelbart før datoen for den virksomhedsinterne udstationering for ledere og specialister og i en sammenhængende periode på mindst tre og højst seks måneder for ansatte trainees
c)
fremlægge en arbejdskontrakt og, om nødvendigt, en ansættelseskontrakt fra arbejdsgiveren, der indeholder følgende:
i)
detaljer om udstationeringens varighed og værtsenhedens eller -enhedernes placering
ii)
dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren tiltræder en stilling som leder, specialist eller ansat trainee i værtsenheden eller -enhederne i den pågældende medlemsstat
iii)
løn samt andre arbejds- og ansættelsesvilkår under den virksomhedsinterne udstationering
iv)
dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren efter den virksomhedsinterne udstationerings ophør vil kunne vende tilbage til en enhed, der tilhører samme virksomhed eller koncern og er etableret i et tredjeland
d)
fremlægge dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren har de erhvervsmæssige kvalifikationer og den erfaring, der er behov for i værtsenheden, hvortil den pågældende skal udstationeres som leder eller specialist, eller for en ansat trainee den krævede universitetsuddannelse
e)
i givet fald fremlægge dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren opfylder betingelserne i national ret i den pågældende medlemsstat for unionsborgere, der udøver det lovregulerede erhverv, som ansøgningen vedrører
f)
fremlægge et gyldigt rejsedokument for tredjelandsstatsborgeren som fastsat i national ret og en ansøgning om visum eller et visum, hvis det er påkrævet. Medlemsstaterne kan kræve, at rejsedokumentets gyldighedsperiode dækker mindst gyldighedsperioden for tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede
g)
fremlægge dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren har eller, hvis det er fastsat i national lovgivning, har ansøgt om en sygeforsikring, der dækker alle de risici, som den pågældende medlemsstats borgere normalt er forsikret mod, i de tidsrum, hvor vedkommende i forbindelse med eller som følge af det arbejde, der udføres i den medlemsstat, ikke er dækket af en sådan forsikring eller omfattet af tilsvarende rettigheder til ydelser, medmindre andet gælder ifølge eksisterende bilaterale aftaler.
2. Medlemsstaterne kan kræve, at ansøgeren fremlægger de dokumenter, der er nævnt i stk. 1, litra a), c), d), e) og g), på et sprog, som er officielt i den pågældende medlemsstat.
3. Medlemsstaterne kan kræve, at ansøgeren senest på tidspunktet for udstedelse af tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede opgiver den pågældende tredjelandsstatsborgers adresse på medlemsstatens område.
4. Medlemsstaterne kræver, at:
a)
alle betingelser i love, administrative bestemmelser og/eller universelt gældende kollektive aftaler, der finder anvendelse på udstationerede arbejdstagere i en lignende situation inden for den relevante erhvervsbranche, er opfyldt under virksomhedsintern udstationering, hvad angår arbejds- og ansættelsesvilkår bortset fra løn.
Hvis der ikke findes en ordning, hvorved kollektive aftaler erklæres alment gældende, kan medlemsstaterne tage udgangspunkt i kollektive aftaler, der generelt finder anvendelse i alle lignende virksomheder i det geografiske område og inden for det pågældende erhverv eller den pågældende branche, og/eller kollektive aftaler, der er blevet indgået af de mest repræsentative arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer på nationalt plan, og som anvendes på hele det nationale område
b)
den løn, som tredjelandsstatsborgeren får under hele den virksomhedsinterne udstationering, ikke er mindre gunstig end den løn, der udbetales til statsborgere i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, i tilsvarende stillinger, i overensstemmelse med gældende lovgivning, kollektive aftaler eller praksis i den medlemsstat, hvor værtsenheden er etableret.
5. På grundlag af den dokumentation, der er fremlagt i medfør af stk. 1, kan medlemsstaterne kræve, at den virksomhedsinternt udstationerede har tilstrækkelige midler under sit ophold til at forsørge sig selv og sine familiemedlemmer uden at behøve at benytte sig af medlemsstaternes sociale bistandsordning.
6. Foruden den i stk. 1 omhandlede dokumentation kan det kræves, at en tredjelandsstatsborger, der ansøger om indrejse som ansat trainee, fremlægger en uddannelsesaftale vedrørende forberedelsen af sin kommende stilling i virksomheden eller koncernen, herunder en beskrivelse af uddannelsesprogrammet, der viser, at formålet med opholdet er at uddanne den ansatte trainee med henblik på karriereudvikling eller for at opnå uddannelse i erhvervsteknikker eller metoder, og viser dets varighed samt betingelserne for, hvordan den ansatte trainee superviseres under gennemførelsen af programmet.
7. Ansøgeren meddeler den berørte medlemsstats kompetente myndigheder alle ændringer under ansøgningsproceduren, der vedrører de i denne artikel fastsatte indrejsekriterier.
8. Tredjelandsstatsborgere, som anses for at udgøre en trussel mod den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed, bevilges ikke indrejse i henhold til dette direktiv.
Artikel 6
Antal indrejsetilladelser
Dette direktiv påvirker ikke en medlemsstats ret til at bestemme antallet af indrejsetilladelser for tredjelandsborgere i overensstemmelse med artikel 79, stk. 5, TEUF. På dette grundlag kan en ansøgning om en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede enten afvises som uantagelig til behandling eller afslås.
Artikel 7
Afslagsgrunde
1. Medlemsstaterne afslår en ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede i hvert af følgende tilfælde:
a)
hvis artikel 5 ikke er opfyldt
b)
hvis de fremlagte dokumenter er erhvervet på uretmæssig vis eller er forfalskede eller ulovligt ændret
c)
hvis værtsenheden er oprettet primært for at lette indrejse for virksomhedsinternt udstationerede
d)
hvis opholdets maksimale varighed, jf. artikel 12, stk. 1, er nået.
2. Medlemsstaterne afslår, hvor det er relevant, en ansøgning, hvis arbejdsgiveren eller værtsenheden er blevet straffet i overensstemmelse med national lovgivning for sort arbejde og/eller ulovlig beskæftigelse.
3. Medlemsstaterne kan afslå en ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede i hvert af følgende tilfælde:
a)
hvis arbejdsgiveren eller værtsenheden ikke har opfyldt sine juridiske forpligtelser vedrørende social sikring, beskatning, arbejdstagerrettigheder eller arbejdsvilkår
b)
hvis arbejdsgiverens eller værtsenhedens virksomhed er ved at blive eller er blevet opløst i henhold til national insolvenslovgivning, eller hvis ingen økonomisk aktivitet finder sted
c)
hvis hensigten med eller virkningen af den virksomhedsinternt udstationeredes midlertidige tilstedeværelse er at gribe ind i eller på anden måde påvirke resultatet af en arbejdskonflikt eller arbejdsmæssig forhandling.
4. Medlemsstaterne kan afslå en ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede af de grunde, der er anført i artikel 12, stk. 2.
5. Inden en medlemsstat træffer afgørelse om at afslå en ansøgning, tager den hensyn til de særlige omstændigheder i det konkrete tilfælde og overholder proportionalitetsprincippet, jf. dog stk. 1.
Artikel 8
Inddragelse af eller afslag på forlængelse af tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede
1. Medlemsstaterne inddrager en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede i hvert af følgende tilfælde:
a)
hvis den er erhvervet på uretmæssig vis eller er forfalsket eller ulovligt ændret
b)
hvis den virksomhedsinternt udstationerede har taget ophold i den pågældende medlemsstat af andre årsager end dem, der gjorde, at vedkommende fik tilladelse til at opholde sig i medlemsstaten
c)
hvis værtsenheden er oprettet primært for at lette indrejsen for virksomhedsinternt udstationerede.
2. Medlemsstaterne inddrager i givet fald en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, hvis arbejdsgiveren eller værtsenheden er blevet straffet i overensstemmelse med national lovgivning for sort arbejde og/eller ulovlig beskæftigelse.
3. Medlemsstaterne giver afslag på forlængelse af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede i hvert af følgende tilfælde:
a)
hvis den er erhvervet på uretmæssig vis eller er forfalsket eller ulovligt ændret
b)
hvis den virksomhedsinternt udstationerede har taget ophold i den pågældende medlemsstat af andre årsager end dem, der gjorde, at vedkommende fik tilladelse til at opholde sig i medlemsstaten
c)
hvis værtsenheden er oprettet primært for at lette indrejsen for virksomhedsinternt udstationerede
d)
hvis opholdets maksimale varighed, jf. artikel 12, stk. 1, er nået.
4. Medlemsstaterne giver, i givet fald, afslag på at forlænge en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, hvis arbejdsgiveren eller værtsenheden er blevet straffet i overensstemmelse med national lovgivning for sort arbejde og/eller ulovlig beskæftigelse.
5. Medlemsstaterne kan inddrage eller afslå at forlænge en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede i følgende tilfælde:
a)
hvis artikel 5, ikke var eller ikke længere er opfyldt
b)
hvis arbejdsgiveren eller værtsenheden ikke har opfyldt sine juridiske forpligtelser vedrørende social sikring, beskatning, arbejdstagerrettigheder eller arbejdsvilkår
c)
hvis arbejdsgiverens eller værtsenhedens virksomhed er ved at blive eller er blevet opløst i henhold til national insolvenslovgivning, eller hvis ingen økonomisk aktivitet finder sted
d)
hvis den virksomhedsinternt udstationerede ikke har overholdt bestemmelserne om mobilitet i artikel 21 og 22.
6. Når der træffes afgørelse om at inddrage eller afslå at forlænge en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, tages der hensyn til de konkrete omstændigheder i sagen og overholdelse af proportionalitetsprincippet, jf. dog stk. 1 og 3.
Artikel 9
Sanktioner
1. Medlemsstaterne kan holde værtsenheden ansvarlig for manglende overholdelse af indrejse-, opholds- og mobilitetsbetingelserne som fastsat i dette direktiv.
2. Den pågældende medlemsstat fastsætter sanktioner, hvor værtsenheden holdes ansvarlig i overensstemmelse med stk. 1. Sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.
3. Medlemsstaterne fastlægger foranstaltninger med henblik på at forebygge eventuelt misbrug og sanktionere overtrædelser af dette direktiv. Foranstaltningerne skal omfatte overvågning, vurdering og, hvis det er relevant, inspektion i overensstemmelse med national lovgivning eller administrativ praksis.
KAPITEL III
PROCEDURE OG TILLADELSE
Artikel 10
Adgang til oplysninger
1. Medlemsstaterne sikrer, at oplysninger om al den dokumentation, der er nødvendig i forbindelse med ansøgningen, og oplysninger om indrejse og ophold, herunder rettigheder, forpligtelser og proceduremæssige garantier for den virksomhedsinternt udstationerede og dennes familiemedlemmer, er lettilgængelige for ansøgerne. Medlemsstaterne sikrer også, at der foreligger lettilgængelige oplysninger om de procedurer, der finder anvendelse på kortvarig mobilitet som omhandlet i artikel 21, stk. 2, og langvarig mobilitet som omhandlet i artikel 22, stk. 1.
2. De pågældende medlemsstater stiller oplysninger til rådighed for værtsenheden om medlemsstaternes ret til at pålægge sanktioner i henhold til artikel 9 og 23.
Artikel 11
Ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede eller om tilladelse til langvarig mobilitet
1. Medlemsstaterne afgør, om det er tredjelandsstatsborgeren eller værtsenheden, der skal indgive en ansøgning. Medlemsstaterne kan også bestemme, at en ansøgning kan indgives af enten den ene eller den anden af disse to.
2. Ansøgningen om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede indgives, når tredjelandsstatsborgeren har ophold uden for den medlemsstats område, hvortil den pågældende ansøger om indrejsetilladelse.
3. Ansøgningen om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede indgives til myndighederne i den medlemsstat, hvor det første ophold finder sted. Hvis det første ophold ikke er det længste, indgives ansøgningen til myndighederne i den medlemsstat, hvor det længste samlede ophold er planlagt til at finde sted under udstationeringen.
4. Medlemsstaterne udpeger de myndigheder, der har kompetence til at modtage ansøgningen og udstede tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede eller tilladelsen til langvarig mobilitet.
5. Ansøgeren har ret til at indgive en ansøgning ved en procedure med én enkelt ansøgning.
6. Der kan stilles forenklede procedurer vedrørende udstedelse af tilladelser for virksomhedsinternt udstationerede og deres familiemedlemmer samt visa til rådighed for enheder eller for virksomheder eller koncerner, som medlemsstaterne har godkendt med henblik herpå i overensstemmelse med deres nationale ret eller administrative praksis.
Godkendelsen tages regelmæssigt op til vurdering.
7. De forenklede procedurer, der er fastsat i stk. 6, omfatter mindst:
a)
fritagelse af ansøgeren for at fremlægge en del af den dokumentation, der er omhandlet i artikel 5 eller artikel 22, stk. 2, litra a)
b)
adgang til en hasteprocedure for indrejsetilladelser, der gør det muligt at udstede tilladelser til virksomhedsinternt udstationerede og tilladelser til langvarig mobilitet inden for en tidsfrist, der er kortere end tidsfristen i artikel 15, stk. 1, eller i artikel 22, stk. 2 og/eller
c)
forenklede og/eller fremskyndede procedurer i forbindelse med udstedelse af de nødvendige visa.
8. Enheder, virksomheder eller koncerner, der er blevet godkendt i henhold til stk. 6, underretter straks og under alle omstændigheder inden for en frist på 30 dage den relevante myndighed om alle ændringer, der har indvirkning på betingelserne for godkendelsen.
9. Medlemsstaterne fastsætter passende sanktioner, herunder inddragelse af godkendelsen, i tilfælde af manglende underretning af den relevante myndighed.
Artikel 12
En virksomhedsintern udstationerings varighed
1. Den maksimale varighed af en virksomhedsintern udstationering er på højst tre år for ledere og specialister og ét år for ansatte trainees, hvorefter de skal forlade medlemsstaternes område, medmindre de får opholdstilladelse på et andet grundlag i overensstemmelse med EU- eller national ret.
2. Medlemsstaterne kan, uden at dette berører deres forpligtelser i henhold til internationale aftaler, kræve, at der går op til seks måneder mellem udløbet af udstationeringens maksimale varighed, jf. stk. 1, og en ny ansøgning vedrørende samme tredjelandsstatsborger i forbindelse med dette direktiv i samme medlemsstat.
Artikel 13
Tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede
1. Virksomhedsinternt udstationerede, der opfylder indrejsekriterierne i artikel 5, og for hvem de kompetente myndigheder har truffet en positiv afgørelse, får udstedt en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede.
2. Tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede er gyldig i mindst ét år eller under varigheden af udstationeringen på den pågældende medlemsstats område, hvis dette tidsrum er kortere, og den kan forlænges i op til højst tre år for ledere og specialister og ét år for ansatte trainees.
3. Tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede udstedes af medlemsstatens kompetente myndigheder ved anvendelse af den ensartede udformning, der er fastsat i forordning (EF) nr. 1030/2002.
4. Under overskriften »tilladelsestype«, jf. litra a), nr. 6.4, i bilaget til forordning (EF) nr. 1030/2002, anfører medlemsstaterne »ICT«.
Medlemsstaterne kan også tilføje en betegnelse på deres officielle sprog.
5. Medlemsstaterne udsteder ingen yderligere tilladelser, navnlig ikke arbejdstilladelser af nogen art.
6. Medlemsstaterne kan anføre yderligere oplysninger vedrørende beskæftigelsesaktiviteten under tredjelandsstatsborgerens virksomhedsinterne udstationering i papirformat og/eller lagre disse data i elektronisk format, jf. artikel 4 i forordning (EF) nr. 1030/2002 og litra a), nr. 16), i bilaget dertil.
7. Den pågældende medlemsstat letter adgangen til at opnå de nødvendige visa for en tredjelandsstatsborger, hvis ansøgning om indrejse er blevet accepteret.
Artikel 14
Ændringer, der påvirker betingelserne for indrejse under udstationeringen
Ansøgeren underretter den pågældende medlemsstats kompetente myndigheder om enhver ændring under udstationeringen, der vedrører de i artikel 5 fastsatte betingelser for indrejse.
Artikel 15
Proceduremæssige garantier
1. Den berørte medlemsstats kompetente myndigheder træffer en afgørelse vedrørende ansøgningen om en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede eller en forlængelse heraf og giver i overensstemmelse med meddelelsesprocedurerne i henhold til national ret ansøgeren skriftlig meddelelse om afgørelsen snarest muligt og senest 90 dage efter datoen for indgivelsen af den fuldstændige ansøgning.
2. Hvis de oplysninger eller den dokumentation, der er vedlagt ansøgningen som bilag, er ufuldstændig(e), meddeler de kompetente myndigheder inden for en rimelig frist ansøgeren, hvilke yderligere oplysninger der kræves, og fastsætter en rimelig frist for indsendelsen af disse. Den i stk. 1 nævnte periode suspenderes, indtil de kompetente myndigheder har modtaget de nødvendige supplerende oplysninger.
3. Grundene til en afgørelse om, at en ansøgning ikke kan antages til behandling, om afslag på en ansøgning eller om afslag på forlængelse af en ansøgning meddeles ansøgeren skriftligt. Grundene til en afgørelse om inddragelse af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede meddeles både den virksomhedsinternt udstationerede og værtsenheden skriftligt.
4. En afgørelse om, at en ansøgning om tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede ikke kan antages til behandling, om afslag på en sådan ansøgning eller om afslag på forlængelse eller inddragelse af en sådan ansøgning skal kunne anfægtes ved retten i den pågældende medlemsstat i overensstemmelse med national lovgivning. I den skriftlige meddelelse angives den domstol eller administrative myndighed, hvortil den pågældende kan indgive klage, og fristen for indgivelse af klagen.
5. I den periode, der er nævnt i artikel 12, stk. 1, kan en ansøger indgive en ansøgning om forlængelse inden udløbet af tilladelsen til den virksomhedsinternt udstationerede. Medlemsstaterne kan fastsætte en maksimal frist på 90 dage før tilladelsens udløb til indgivelse af en ansøgning om forlængelse.
6. Hvis gyldigheden af tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede udløber under forlængelsesproceduren, giver medlemsstaterne den virksomhedsinternt udstationerede lov til at blive på deres område, indtil de kompetente myndigheder har truffet afgørelse om ansøgningen. I sådanne tilfælde kan de, hvis det er påkrævet ifølge national lovgivning, udstede midlertidige nationale opholdstilladelser eller tilsvarende tilladelser.
Artikel 16
Gebyrer
Medlemsstaterne kan opkræve betaling af gebyrer for behandling af ansøgninger i overensstemmelse med dette direktiv. Sådanne gebyrers størrelse må ikke være uforholdsmæssig eller urimelig.
KAPITEL IV
RETTIGHEDER
Artikel 17
Rettigheder på grundlag af tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede
I gyldighedsperioden for tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede har indehaveren i den første medlemsstat mindst følgende rettigheder:
a)
ret til at indrejse og opholde sig på den første medlemsstats område
b)
fri adgang til hele den første medlemsstats område i overensstemmelse med national ret
c)
ret til at udøve den konkrete beskæftigelsesaktivitet, der er tilladt i henhold til tilladelsen i overensstemmelse med national ret i enhver værtsenhed, der tilhører en virksomhed eller koncern i den første medlemsstat.
Rettighederne omhandlet i denne artikels stk. 1, litra a)-c), haves også i den anden medlemsstat i overensstemmelse med artikel 20.
Artikel 18
Retten til ligebehandling
1. Uanset hvilken lov der finder anvendelse på ansættelsesforholdet, og uden at dette berører artikel 5, stk. 4, litra b), har virksomhedsinternt udstationerede i henhold til dette direktiv mindst samme rettigheder som personer, der er omfattet af direktiv 96/71/EF med hensyn til de arbejds- og ansættelsesvilkår, der finder anvendelse på udstationerede arbejdstagere i en lignende situation i henhold til artikel 3 i direktiv 96/71/EF i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres.
2. Virksomhedsinternt udstationerede har ret til samme behandling som statsborgerne i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, for så vidt angår:
a)
foreningsfrihed og frihed til medlemskab af en arbejdstager- eller arbejdsgiverorganisation eller enhver organisation, hvis medlemmer har et bestemt virke, herunder rettigheder og fordele som følge af et sådant medlemskab, uden at de nationale bestemmelser om offentlig orden og sikkerhed derved tilsidesættes
b)
anerkendelse af eksamensbeviser og andre faglige kvalifikationsbeviser i overensstemmelse med de relevante nationale procedurer
c)
bestemmelser i national ret vedrørende de grene af de sociale sikringsordninger defineret i artikel 3 i forordning (EF) nr. 883/2004, medmindre oprindelseslandets ret finder anvendelse i henhold til gældende bilaterale aftaler eller den nationale ret i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, der sikrer, at den virksomhedsinternt udstationerede er omfattet af lovgivningen vedrørende social sikring i et af disse lande. I tilfælde af mobilitet inden for EU mellem medlemsstater, og medmindre andet gælder i henhold til bilaterale aftaler, der sikrer, at den virksomhedsinternt udstationerede er omfattet af national ret i hjemlandet, finder Rådets og Europa-Parlamentets forordning (EU) nr. 1231/2010 tilsvarende anvendelse
d)
medmindre andet gælder i henhold til forordning (EU) nr. 1231/2010 og bilaterale aftaler, udbetaling af ydelser ved alderdom, invaliditet og dødsfald, lovbestemt alderspension på grundlag af den virksomhedsinternt udstationeredes tidligere beskæftigelse og erhvervet af den virksomhedsinternt udstationerede, som flytter til et tredjeland, eller efterladte efter sådanne virksomhedsinternt udstationerede, der er bosiddende i et tredjeland og afleder rettigheder fra den virksomhedsinternt udstationerede i overensstemmelse med den i artikel 3 i forordning (EF) nr. 883/2004 fastsatte lovgivning på samme vilkår og efter samme satser som statsborgere i de pågældende medlemsstater, når de flytter til et tredjeland
e)
adgang til varer og tjenester samt forsyning med varer og tjenester, der stilles til rådighed for offentligheden, undtagen procedurer for adgang til bolig som fastsat i national lovgivning, med forbehold af aftalefriheden i henhold til EU-lovgivning og national lovgivning, og tjenester, der ydes af offentlige arbejdsformidlinger.
Bilaterale aftaler eller national ret i henhold til dette stykke betragtes som internationale aftaler eller medlemsstatsbestemmelser i overensstemmelse med artikel 4.
3. Med forbehold af forordning (EU) nr. 1231/2010 kan medlemsstaterne beslutte, at stk. 2, litra c), vedrørende familieydelser ikke finder anvendelse på virksomhedsinternt udstationerede, der har fået lov at opholde sig og arbejde på en medlemsstats område i en periode på højst ni måneder.
4. Denne artikel finder anvendelse med forbehold af medlemsstaternes ret til at inddrage eller afslå at forlænge tilladelsen, jf. artikel 8.
Artikel 19
Familiemedlemmer
1. Direktiv 2003/86/EF finder anvendelse i den første og i den anden medlemsstat, der giver den virksomhedsinternt udstationerede tilladelse til at opholde sig og arbejde på deres område i overensstemmelse med nærværende direktivs artikel 22, med de undtagelser, der er fastsat i denne artikel.
2. Uanset artikel 3, stk. 1, og artikel 8 i direktiv 2003/86/EF afhænger familiesammenføringen i medlemsstaten ikke af, om indehaveren af den tilladelse, der er udstedt af disse medlemsstater på grundlag af dette direktiv, har rimelig udsigt til at opnå tidsubegrænset opholdsret, og om den pågældende har haft ophold af en mindste varighed.
3. Uanset artikel 4, stk. 1, tredje afsnit, og artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/86/EF kan medlemsstaterne kun anvende de heri omhandlede integrationsforanstaltninger, efter at de pågældende har opnået familiesammenføring.
4. Uanset artikel 5, stk. 4, første afsnit, i direktiv 2003/86/EF giver en medlemsstat opholdstilladelse til familiemedlemmer inden 90 dage efter, at den fuldstændige ansøgning herom er indgivet, hvis betingelserne for familiesammenføring er opfyldt. Medlemsstatens kompetente myndighed behandler ansøgningen om opholdstilladelse for den virksomhedsinternt udstationeredes familiemedlemmer på samme tid som ansøgningen om tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede eller tilladelsen til langvarig mobilitet, i tilfælde hvor ansøgningen om opholdstilladelse for den virksomhedsinternt udstationeredes familiemedlemmer indgives samtidig. De proceduremæssige garantier i artikel 15 finder tilsvarende anvendelse.
5. Uanset artikel 13, stk. 2, i direktiv 2003/86/EF udløber gyldighedsperioden af familiemedlemmernes opholdstilladelse i en medlemsstat som hovedregel på udløbsdatoen for tilladelsen til den virksomhedsinternt udstationerede eller tilladelsen til langvarig mobilitet, som denne medlemsstat har udstedt.
6. Uanset artikel 14, stk. 2, i direktiv 2003/86/EF og med forbehold af princippet om præference for EU-borgere hvad angår adgangen til medlemsstaternes arbejdsmarkeder som udtrykt i de relevante bestemmelser i de relevante tiltrædelsesakter har den virksomhedsinternt udstationeredes familiemedlemmer, der har opnået familiesammenføring, ret til adgang til beskæftigelse og selvstændig virksomhed i den medlemsstat, der har udstedt opholdstilladelsen til familiemedlemmer.
KAPITEL V
MOBILITET INDEN FOR EU
Artikel 20
Mobilitet
Tredjelandsstatsborgere, der er indehavere af en gyldig tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, som den første medlemsstat har udstedt, kan på grundlag af denne tilladelse og et gyldigt rejsedokument, i henhold til betingelserne i artikel 21 og 22 og, med forbehold af artikel 23, indrejse, opholde sig og arbejde i en eller flere andre medlemsstater.
Artikel 21
Kortvarig mobilitet
1. Tredjelandsstatsborgere, der er indehavere af en gyldig tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, som den første medlemsstat har udstedt, har ret til at opholde sig i en hvilken som helst anden medlemsstat og til at arbejde i enhver anden enhed, der er etableret i sidstnævnte medlemsstat, og som tilhører samme virksomhed eller koncern, i en periode på op til 90 dage inden for en given periode på 180 dage pr. medlemsstat, med forbehold af betingelserne i denne artikel.
2. Den anden medlemsstat kan kræve, at værtsenheden i den første medlemsstat underretter den første medlemsstat og den anden medlemsstat om, at den virksomhedsinternt udstationerede har til hensigt at arbejde i en enhed, der er etableret i den anden medlemsstat.
I sådanne tilfælde sikrer den anden medlemsstat, at underretningen kan finde sted:
a)
enten på ansøgningstidspunktet i den første medlemsstat, hvis mobiliteten til den anden medlemsstat allerede er planlagt på det tidspunkt, eller
b)
efter at den virksomhedsinternt udstationerede er rejst ind i den første medlemsstat, så snart der opnås kendskab til den planlagte mobilitet til den anden medlemsstat.
3. Den anden medlemsstat kan kræve, at underretningen skal indeholde fremsendelse af følgende dokumenter og oplysninger:
a)
dokumentation for, at værtsenheden i den anden medlemsstat og den virksomhed, der er etableret i et tredjeland, tilhører samme virksomhed eller koncern
b)
en arbejdskontrakt og, om nødvendigt, en ansættelseskontrakt, som blev fremsendt til den første medlemsstat i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, litra c)
c)
i givet fald dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren opfylder betingelserne i national ret i den pågældende medlemsstat for unionsborgere, der udøver det lovregulerede erhverv, som ansøgningen vedrører
d)
et gyldigt rejsedokument, jf. artikel 5, stk. 1, litra f), og
e)
hvis det ikke er angivet i nogen af ovennævnte dokumenter, den planlagte varighed af og de planlagte datoer for mobiliteten.
Den anden medlemsstat kan kræve, at disse dokumenter og oplysninger forelægges på et eller flere af denne medlemsstats officielle sprog.
4. Hvis en underretning har fundet sted i overensstemmelse med stk. 2, litra a), og hvis den anden medlemsstat ikke har gjort indsigelse over for den første medlemsstat i overensstemmelse med stk. 6, kan den virksomhedsinternt udstationeredes mobilitet til den anden medlemsstat finde sted på et hvilket som helst tidspunkt i løbet af gyldighedsperioden for tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede.
5. Hvis underretningen har fundet sted i overensstemmelse med stk. 2, litra b), kan mobiliteten påbegyndes straks efter underretningen af den anden medlemsstat, eller på et hvilket som helst tidspunkt derefter inden for gyldighedsperioden for tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede.
6. På grundlag af underretningen som omhandlet i stk. 2 kan den anden medlemsstat gøre indsigelse mod den virksomhedsinternt udstationeredes mobilitet til dens område inden for 20 dage efter modtagelsen af underretningen, hvis:
a)
betingelserne i artikel 5, stk. 4, litra b), eller artikel 5, stk. 3, litra a), c) eller d), ikke er opfyldt
b)
de fremlagte dokumenter er erhvervet på uretmæssig vis eller er forfalskede eller ulovligt ændret
c)
opholdets maksimale varighed, jf. artikel 12, stk. 1, eller denne artikels stk. 1, er nået.
De kompetente myndigheder i den anden medlemsstat underretter straks de kompetente myndigheder og værtsenheden i den første medlemsstat om deres indsigelse mod mobiliteten.
7. Hvis den anden medlemsstat gør indsigelse mod mobiliteten i overensstemmelse med nærværende artikels stk. 6, og mobiliteten endnu ikke har fundet sted, har den virksomhedsinternt udstationerede ikke ret til at arbejde i den anden medlemsstat som led i den virksomhedsinterne udstationering. Hvis mobiliteten allerede har fundet sted, finder artikel 23, stk. 4 og 5, anvendelse.
8. Hvis den første medlemsstat forlænger tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede inden for den maksimale varighed som omhandlet i artikel 12, stk. 1, giver den forlængede tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede fortsat indehaveren ret til at arbejde i den anden medlemsstat, med forbehold af den maksimale varighed som anført i nærværende artikels stk. 1.
9. Virksomhedsinternt udstationerede, der formodes at udgøre en trussel mod den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed, får ikke tilladelse til indrejse eller ophold på den anden medlemsstats område.
Artikel 22
Langvarig mobilitet
1. I forbindelse med tredjelandsstatsborgere, der er indehavere af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, der er udstedt af den første medlemsstat, og som har til hensigt at opholde sig i en hvilken som helst anden medlemsstat eller arbejde i enhver anden enhed, der er etableret i sidstnævnte medlemsstat, og som tilhører den samme virksomhed eller koncern, i mere end 90 dage pr. medlemsstat, kan den anden medlemsstat beslutte at:
a)
anvende bestemmelserne i artikel 21 og give den virksomhedsinternt udstationerede tilladelse til at opholde sig og arbejde på dens område på grundlag af og i løbet af gyldighedsperioden for den tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, som den første medlemsstat udstedte eller
b)
anvende proceduren i stk. 2-7.
2. Hvis der indgives en ansøgning om langvarig mobilitet:
a)
kan den anden medlemsstat kræve, at ansøgeren fremsender nogle af eller alle følgende dokumenter, såfremt de kræves af den anden medlemsstat i forbindelse med den oprindelige ansøgning:
i)
dokumentation for, at værtsenheden i den anden medlemsstat og den virksomhed, der er etableret i et tredjeland, tilhører samme virksomhed eller koncern
ii)
en arbejdskontrakt og, om nødvendigt, en ansættelseskontrakt, som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra c)
iii)
i givet fald dokumentation for, at tredjelandsstatsborgeren opfylder betingelserne i national ret i den pågældende medlemsstat, for unionsborgere, der udøver det lovregulerede erhverv, som ansøgningen vedrører
iv)
et gyldigt rejsedokument, jf. artikel 5, stk. 1, litra f), og
v)
dokumentation for at have eller, hvis dette er fastsat i national lovgivning, at have ansøgt om en sygeforsikring, jf. artikel 5, stk. 1, litra g).
Den anden medlemsstat kan kræve, at ansøgeren senest på tidspunktet for udstedelse af tilladelsen til langvarig mobilitet, opgiver den pågældende virksomhedsinternt udstationeredes adresse på den anden medlemsstats område.
Den anden medlemsstat kan kræve, at disse dokumenter og oplysninger forelægges på et eller flere af denne medlemsstats officielle sprog
b)
Den anden medlemsstat træffer afgørelse om ansøgningen om langvarig mobilitet og underretter skriftligt ansøgeren så hurtigt som muligt om afgørelsen, men ikke senere end 90 dage efter den dato, hvor ansøgningen og de dokumenter, der kræves i henhold til litra a), er indgivet til den anden medlemsstats kompetente myndigheder
c)
Det kræves ikke, at den virksomhedsinternt udstationerede forlader medlemsstaternes områder for at indgive ansøgningen, eller at denne er indehaver af et visum
d)
Den virksomhedsinternt udstationerede har ret til at arbejde i den anden medlemsstat indtil de kompetente myndigheder har truffet en afgørelse om ansøgningen om langvarig mobilitet, forudsat at
i)
tidsfristen i artikel 21, stk. 1, og gyldighedsperioden for tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, som den første medlemsstat udstedte, ikke er udløbet
ii)
den fuldstændige ansøgning, hvis den anden medlemsstat kræver det, er blevet indgivet til den anden medlemsstat mindst 20 dage, før den virksomhedsinternt udstationeredes langvarige mobilitet begynder.
e)
En ansøgning om langvarig mobilitet kan ikke indgives samtidig med en underretning om kortvarig mobilitet. Hvis behovet for langvarig mobilitet opstår, efter at den virksomhedsinternt udstationeredes kortvarige mobilitet er påbegyndt, kan den anden medlemsstat anmode om, at ansøgningen om langvarig mobilitet indgives mindst 20 dage inden udløbet af den kortvarige mobilitetsperiode.
3. Medlemsstaterne kan afslå på ansøgningen om langvarig mobilitet, hvis
a)
betingelserne i nærværende artikels stk. 2, litra a), eller kriterierne i artikel 5, stk. 4, 5 eller 8, ikke er opfyldt
b)
en af de grunde, der er omfattet af artikel 7, stk. 1, litra b) eller d), artikel 7, stk. 2, 3 eller 4, finder anvendelse eller
c)
tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede udløber under proceduren.
4. Hvis den anden medlemsstat træffer en positiv afgørelsen om ansøgningen om langvarig mobilitet som omhandlet i stk. 2, får den virksomhedsinternt udstationerede udstedt en tilladelse til langvarig mobilitet, der giver den virksomhedsinternt udstationerede lov til at opholde sig og arbejde på dens område. Denne tilladelse udstedes ved anvendelse af den ensartede udformning, der er fastsat i forordning (EU) nr. 1030/2002. Under overskriften »tilladelsestype«, jf. punkt 6.4, litra a), i bilaget til forordning (EF) nr. 1030/2002 anfører medlemsstaterne: »mobile ICT«. Medlemsstaterne kan også tilføje en indikation på deres officielle sprog.
Medlemsstaterne kan anføre yderligere oplysninger vedrørende beskæftigelsesaktiviteten under virksomhedsinternt udstationeredes langvarige mobilitet i papirformat og/eller lagre disse data i elektronisk format, jf. artikel 4 i forordning (EF) 1030/2002 og litra a), punkt 16 i bilaget dertil.
5. Forlængelse af en tilladelse til langvarig mobilitet berører ikke artikel 11, stk. 3.
6. Den anden medlemsstat underretter de kompetente myndigheder i den første medlemsstat, hvis de udsteder en tilladelse til langvarig mobilitet.
7. Hvis en medlemsstat træffer afgørelse om en ansøgning om langvarig mobilitet, finder bestemmelserne i artikel 8, artikel 15, stk. 2-6, og artikel 16 anvendelse.
Artikel 23
Garantier og sanktioner
1. Hvis tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede udstedes af en medlemsstat, hvor Schengenreglerne ikke finder anvendelse i fuld udstrækning, og den virksomhedsinternt udstationerede krydser en ydre grænse, har den anden medlemsstat ret til at kræve dokumentation for, at den virksomhedsinternt udstationerede flytter til den anden medlemsstat med henblik på virksomhedsintern udstationering, i form af:
a)
en kopi af underretningen fra værtsenheden i den første medlemsstat i overensstemmelse med artikel 21, stk. 2 eller
b)
en skrivelse fra værtsenheden i den anden medlemsstat, der som minimum angiver varigheden af mobiliteten inden for EU og beliggenheden af værtsenheden eller værtsenhederne i den anden medlemsstat.
2. Hvis den første medlemsstat inddrager tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede, underretter den straks myndighederne i den anden medlemsstat.
3. Værtsenheden i den anden medlemsstat underretter de kompetente myndigheder i den anden medlemsstat om alle ændringer, der har indvirkning på de betingelser, som tilladelsen til mobiliteten blev givet på grundlag af.
4. Den anden medlemsstat kan kræve, at den virksomhedsinternt udstationerede omgående ophører med al beskæftigelsesaktivitet og forlader dens område, hvis den:
a)
ikke er blevet underrettet i overensstemmelse med artikel 21, stk. 2 og 3, og kræver en sådan underretning
b)
har gjort indsigelse mod mobiliteten i overensstemmelse med artikel 21, stk. 6
c)
har afslået en ansøgning om langvarig mobilitet i overensstemmelse med artikel 22, stk. 3
d)
tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede eller tilladelsen til langvarig mobilitet er anvendt i andet øjemed, end hvad den var udstedt til
e)
har opdaget, at de betingelser, som tilladelsen til mobiliteten blev givet på grundlag af, ikke længere opfyldes.
5. I de i stk. 4 omhandlede tilfælde giver den første medlemsstat på den anden medlemsstats anmodning den virksomhedsinternt udstationerede og i givet fald vedkommendes familiemedlemmer tilladelse til genindrejse straks og uden formaliteter. Dette gælder også, hvis den tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede, som den første medlemsstat har udstedt, er udløbet eller er blevet inddraget i løbet af mobilitetens gyldighedsperiode i den anden medlemsstat.
6. Hvis indehaveren af en tilladelse til virksomhedsinternt udstationerede passerer den ydre grænse i en medlemsstat, hvor Schengenreglerne finder anvendelse i fuld udstrækning, konsulterer medlemsstaten Schengeninformationssystemet. Den pågældende medlemsstat afslår indrejse eller gør indsigelse mod mobilitet for personer, om hvem der er foretaget en indberetning med henblik på nægtelse af indrejse eller ophold i Schengeninformationssystemet.
7. Medlemsstaterne kan pålægge den værtsenhed, der er etableret på deres respektive områder, sanktioner i overensstemmelse med artikel 9, hvis:
a)
værtsenheden ikke har underrettet om den virksomhedsinternt udstationeredes mobilitet i overensstemmelse med artikel 21, stk. 2 og 3
b)
tilladelsen til virksomhedsinternt udstationerede eller tilladelsen til langvarig mobilitet er anvendt i andet øjemed, end det den var udstedt til
c)
ansøgningen om en tilladelse til virksomhedsintern udstationering er blevet indgivet til en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor det længste samlede ophold finder sted
d)
den virksomhedsinternt udstationerede ikke længere opfylder de kriterier og betingelser, på grundlag af hvilke tilladelsen til mobiliteten blev givet, og værtsenheden ikke underretter de kompetente myndigheder i den anden medlemsstat om en sådan ændring
e)
den virksomhedsinternt udstationerede påbegyndte arbejdet i den anden medlemsstat, på trods af at betingelserne for mobilitet ikke var opfyldt, i tilfælde hvor artikel 21, stk. 5, eller artikel 22, stk. 2, litra d), finder anvendelse.
KAPITEL VI
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 24
Statistikker
1. Medlemsstaterne indberetter statistiske data til Kommissionen om antallet af førstegangsudstedte tilladelser til virksomhedsinternt udstationerede og tilladelser til langvarig mobilitet og i givet fald de underretninger, der er modtaget i henhold til artikel 21 stk. 2, samt så vidt muligt om antallet af virksomhedsinternt udstationerede, hvis tilladelse er blevet forlænget, fornyet eller inddraget. Disse statistikker opdeles efter statsborgerskab og efter længden af tilladelsens gyldighedsperiode samt så vidt muligt efter økonomisk sektor samt den udstationeredes stilling.
2. De statistiske oplysninger baseres på referenceperioder på ét kalenderår og indberettes til Kommissionen inden for seks måneder efter udløbet af referenceåret. Det første referenceår er 2017.
3. De statistiske oplysninger indberettes i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 862/2007 (15).
Artikel 25
Rapportering
Kommissionen forelægger hvert tredje år og første gang den 29. november 2019 Europa-Parlamentet og Rådet en rapport om anvendelsen af dette direktiv i medlemsstaterne og foreslår i givet fald nødvendige ændringer. Rapporten skal især fokusere på en vurdering af, om ordningen for mobilitet inden for EU fungerer korrekt, og på eventuel misbrug af ordningen samt dens samspil med Schengenreglerne. Kommissionen vurderer navnlig anvendelsen i praksis af artikel 20, 21, 22, 23 og 26.
Artikel 26
Samarbejde mellem kontaktpunkter
1. Medlemsstaterne udpeger kontaktpunkter, der samarbejder effektivt og er ansvarlige for at modtage og videreformidle de oplysninger, der er nødvendige for at gennemføre artikel 21, 22 og 23. Medlemsstaterne udveksler fortrinsvis oplysninger elektronisk.
2. Hver medlemsstat underretter de andre medlemsstater gennem de nationale kontaktpunkter, jf. stk. 1, om de udpegede myndigheder, jf. artikel 11, stk. 4, og om den procedure, der anvendes på mobilitet som omhandlet i artikel 21 og 22.
Artikel 27
Gennemførelse
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 29. november 2016. De meddeler straks Kommissionen teksten til disse love og bestemmelser.
Disse love og bestemmelser indeholder ved vedtagelsen en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.
2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.
Artikel 28
Ikrafttrædelse
Dette direktiv træder i kraft på dagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Artikel 29
Adressater
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne i overensstemmelse med traktaterne.
Udfærdiget i Bruxelles, den 15. maj 2014.
SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2014/66/EU
ze dne 15. května 2014
o podmínkách vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí na základě převedení v rámci společnosti
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 79 odst. 2 písm. a) a b) této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
s ohledem na stanovisko Výboru regionů (2),
v souladu s řádným legislativním postupem (3),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Za účelem postupného vytváření prostoru svobody, bezpečnosti a práva stanoví Smlouva o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) opatření, která mají být přijata v oblasti přistěhovalectví a která jsou spravedlivá vůči státním příslušníkům třetích zemí.
(2)
Smlouva o fungování EU stanoví, že Unie vyvíjí společnou přistěhovaleckou politiku, jejímž cílem je ve všech etapách zajistit účinné řízení migračních toků a spravedlivé zacházení se státními příslušníky třetích zemí oprávněně pobývajícími v členských státech. Za tímto účelem mají Evropský parlament a Rada přijmout opatření týkající se podmínek vstupu a pobytu a pravidel, podle nichž členské státy udělují dlouhodobá víza a vydávají dlouhodobá povolení k pobytu, jakož i vymezení práv státních příslušníků třetích zemí oprávněně pobývajících v členském státě, včetně podmínek upravujících svobodu pohybovat se a pobývat v jiných členských státech.
(3)
Sdělení Komise ze dne 3. března 2010 nazvané „Evropa 2020: Strategie pro inteligentní a udržitelný růst podporující začlenění“ stanoví cíl Unie stát se ekonomikou založenou na znalostech a inovacích, snižovat administrativní zátěž podniků a lépe spojovat nabídku pracovní síly s poptávkou. Opatření, která usnadní manažerům, specialistům nebo zaměstnaným stážistům z třetích zemí vstup na území Unie při převedení v rámci společnosti, musí být chápána v těchto širších souvislostech.
(4)
Stockholmský program, který byl přijat Evropskou radou dne 11. prosince 2009, uznává, že přistěhovalectví za účelem zaměstnání může přispět ke zvýšené konkurenceschopnosti a ekonomické vitalitě a že v kontextu značných problémů spojených s demografickým vývojem, které bude Unie v budoucnosti řešit, a tedy zvýšené poptávky po pracovní síle budou pružné politiky přistěhovalectví významným příspěvkem k hospodářskému rozvoji a výkonnosti Unie z dlouhodobého hlediska. Stockholmský program proto vyzývá Komisi a Radu, aby pokračovaly v provádění Plánu politiky v oblasti legální migrace stanoveném ve sdělení Komise ze dne 21. prosince 2005.
(5)
V důsledku globalizace podnikání, zvyšujícího se obchodu a růstu a rozšíření nadnárodních skupin v nedávných letech vzrostl pohyb manažerů, specialistů a zaměstnaných stážistů poboček a dceřiných společností nadnárodních společností, kteří se dočasně stěhují pro výkon krátkodobých úkolů do jiných jednotek společnosti.
(6)
Tato převedení klíčových zaměstnanců v rámci společnosti vedou k novým dovednostem a znalostem, inovacím a větším hospodářským příležitostem pro hostitelské subjekty, čímž posilují znalostní ekonomiku v Unii při podpoře investičních toků v rámci Unie. Převedení v rámci společnosti ze třetích zemí mají také potenciál usnadnit převedení v rámci společnosti z Unie do společností v třetích zemích a uvést Unii do silnějšího postavení v jejím vztahu s mezinárodními partnery. Jednodušší převedení v rámci společnosti umožňuje nadnárodním skupinám nejlépe využít jejich lidské zdroje.
(7)
Soubor pravidel vyplývající z této směrnice může být přínosný také pro země původu migrujících, protože tato dočasná migrace může za jasných podmínek, které jsou pro ni stanoveny, podporovat přenos dovedností, znalostí, technologií a know-how.
(8)
Touto směrnicí by neměla být dotčena zásada upřednostňování občanů Unie, pokud jde o přístup na trh práce členských států, jak vyplývá z příslušných ustanovení příslušných aktů o přistoupení.
(9)
Touto směrnicí by nemělo být dotčeno právo členských států vydávat jiná povolení než povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti pro účely zaměstnání, pokud státní příslušník třetí země nespadá do oblasti působnosti této směrnice.
(10)
Tato směrnice by měla zavést transparentní a zjednodušený postup pro přijímání osob převedených v rámci společnosti na základě společných definic a harmonizovaných kritérií.
(11)
Členské státy by měly zajistit, aby v zájmu zajištění řádného prosazování této směrnice byly prováděny odpovídající kontroly a účinné inspekce. Skutečností, že bylo vydáno povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, by nemělo být dotčeno ani znemožněno právo členských států uplatňovat v průběhu převedení v rámci společnosti své pracovněprávní předpisy, jejichž cílem je - v souladu s právem Unie - kontrola dodržování pracovních podmínek, jak je stanoveno v čl. 18 odst. 1.
(12)
Možnost členského státu uložit na základě vnitrostátního práva sankce vůči zaměstnavateli osoby převedené v rámci společnosti usazenému ve třetí zemi by měla zůstat nedotčena.
(13)
Pro účely této směrnice by mezi osoby převáděné v rámci společnosti měli patřit manažeři, specialisté a zaměstnaní stážisté. Jejich definice by měla vycházet ze specifických závazků Unie v rámci Všeobecné dohody o obchodu službami (GATS) a dvoustranných obchodních dohod. Jelikož tyto závazky přijaté v rámci GATS neupravují podmínky vstupu, pobytu a práce, měla by tato směrnice doplňovat a usnadňovat uplatňování těchto závazků. Oblast působnosti převedení v rámci společnosti, na něž se vztahuje tato směrnice, by však měla být ve srovnání s obchodními závazky širší, protože k převedení nemusí nutně docházet v odvětví služeb a může mít původ ve třetí zemi, která není smluvní stranou obchodní dohody.
(14)
Při posuzování kvalifikace osob převedených v rámci společnosti by členské státy měly přiměřeně využívat evropského rámce kvalifikací pro celoživotní učení, aby byly kvalifikace posuzovány srovnatelným a transparentním způsobem. Vnitrostátní koordinační body pro evropský rámec kvalifikací mohou poskytovat informace a pokyny ohledně vztahu mezi vnitrostátními systémy kvalifikací a tímto rámcem.
(15)
Osobám převedeným v rámci společnosti by měly být poskytnuty přinejmenším stejné podmínky zaměstnání jako vyslaným pracovníkům, jejichž zaměstnavatel je usazen na území Unie, jak vyplývá ze směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES (4). Členské státy by měly požadovat, aby s osobami převedenými v rámci společnosti bylo zacházeno stejně jako s jejich vlastními státními příslušníky na srovnatelných pozicích, pokud jde o odměnu, která jim bude v průběhu celého převedení přiznána. Každý členský stát by měl být zodpovědný za kontrolu odměn přiznávaných osobám převedeným v rámci společnosti po dobu jejich pobytu na jeho území. Tento požadavek je určen k ochraně pracovníků a zaručuje spravedlivou soutěž mezi podniky usazenými v členském státě a podniky usazenými ve třetí zemi, protože předchází tomu, aby podnik usazený ve třetí zemi těžil z méně přísných pracovněprávních norem, a získával tak konkurenční výhodu.
(16)
Aby bylo zajištěno, že dovednosti osoby převedené v rámci společnosti jsou specifické pro hostitelský subjekt, měla by být převedená osoba zaměstnána v rámci stejné skupiny podniků bez přerušení po dobu nejméně tří až dvanácti měsíců před převedením v případě manažerů a specialistů a po dobu nejméně tří až šesti měsíců před převedením v případě zaměstnaných stážistů.
(17)
Jelikož převedení v rámci společnosti představuje dočasnou migraci, neměla by maximální doba jednoho převedení do Unie včetně mobility mezi členskými státy překročit tři roky pro manažery a specialisty a jeden rok pro zaměstnané stážisty, po jejímž uplynutí by měli odejít to třetí země, pokud nezískají povolení k pobytu z jiného důvodu v souladu s právními předpisy Unie či vnitrostátními právními předpisy. Maximální doba převedení by měla zahrnovat souhrn dob, na něž byla postupně vydávána povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti. K následnému převedení do Unie by mohlo dojít poté, co státní příslušník třetí země opustí území členských států.
(18)
Za účelem zajištění dočasné povahy převedení v rámci společnosti a prevence zneužívání by měly být členské státy schopny požadovat, aby v rámci téhož členského státu mezi skončením maximální doby jednoho převedení a další žádosti týkající se stejného státního příslušníka třetí země pro účely této směrnice uplynula určitá doba.
(19)
Vzhledem k tomu, že převedení v rámci společnosti představují dočasné vyslání, měl by žadatel v rámci pracovní smlouvy nebo dopisu o zařazení doložit, že státní příslušník třetí země bude moci být po skončení práce převeden zpět do subjektu patřícího stejné skupině a usazeného ve třetí zemi. Žadatel by měl rovněž doložit, že státní příslušník třetí země na pozici manažera nebo specialisty má profesní kvalifikaci a odpovídající profesní zkušenosti, které jsou zapotřebí v hostitelském subjektu, kam má být převeden.
(20)
Státní příslušníci třetích zemí, kteří žádají o přijetí jako zaměstnaní stážisté, by měli předložit doklady o vysokoškolském vzdělání. Měli by navíc, je-li to požadováno, předložit dohodu o odborné přípravě, včetně popisu programu odborné přípravy, jeho trvání a podmínek pro výkon dohledu nad zaměstnanými stážisty, z níž vyplývá, že se jim dostane skutečné odborné přípravy a že nebudou využiti jako běžní pracovníci.
(21)
Pokud to není v rozporu se zásadou upřednostňování občanů Unie, jak vyplývá z příslušných ustanovení příslušných aktů o přistoupení, nevyžaduje se test trhu práce.
(22)
Členský stát by měl uznat odbornou kvalifikaci státního příslušníka třetí země získanou v jiném členském státě stejným způsobem jako u občanů Unie a měl by zohlednit kvalifikaci získanou ve třetí zemi v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES (5). Tímto uznáním by neměla být dotčena případná omezení přístupu k regulovaným povoláním vyplývající z výhrad k existujícím závazkům ohledně regulovaných povolání, jež Unie nebo Unie a její členské státy přijaly v rámci obchodních dohod. V každém případě by touto směrnicí osobám převedeným v rámci společnosti nemělo být přiznáno příznivější zacházení než státním příslušníkům Unie nebo Evropského hospodářského prostoru, pokud jde o přístup k regulovaným povoláním ve členském státě.
(23)
Touto směrnicí by nemělo být dotčeno právo členských států určit objem vstupů v souladu s čl. 79 odst. 5 Smlouvy o fungování EU.
(24)
V zájmu boje proti případnému zneužívání této směrnice by členské státy měly mít možnost zamítnout, odejmout nebo neprodloužit platnost povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, pokud hlavním účelem zřízení hostitelského subjektu bylo usnadnění vstupu osob převedených v rámci společnosti nebo tento subjekt nevykonává skutečnou činnost.
(25)
Cílem této směrnice je usnadnění mobility osob převedených v rámci společnosti uvnitř Unie (dále jen „mobilita uvnitř EU“) a omezení administrativní zátěže spojené s pracovním zařazováním v některých členských státech. Za tímto účelem tato směrnice stanoví zvláštní režim mobility uvnitř EU, v němž je držitel platného povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vydaného členským státem oprávněn vstupovat, pobývat a pracovat na území jednoho či více členských států v souladu s ustanoveními této směrnice upravujícími krátkodobou a dlouhodobou mobilitu. Krátkodobá mobilita by pro účely této směrnice měla zahrnovat pobyty v jiných členských státech než tom, který vydal povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, v délce nepřesahující 90 dnů na členský stát. Dlouhodobá mobilita by pro účely této směrnice měla zahrnovat pobyty v jiných členských státech než tom, který vydal povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, v délce přesahující 90 dnů na členský stát. Aby se předešlo obcházení rozlišení mezi krátkodobou a dlouhodobou mobilitou, měla by být krátkodobá mobilita ve vztahu k danému členskému státu omezena na nejvýše 90 dnů za každé období 180 dnů a nemělo by být možné předložit zároveň oznámení o krátkodobé mobilitě a žádost o dlouhodobou mobilitu. Pokud potřeba dlouhodobé mobility vyvstala po zahájení krátkodobé mobility osoby převedené v rámci společnosti, může druhý členský stát požádat, aby byla žádost předložena nejpozději 20 dnů před skončením doby trvání krátkodobé mobility.
(26)
Ačkoli by měl zvláštní režim mobility zavedený touto směrnicí stanovit autonomní pravidla pro vstup a pobyt za účelem práce osoby převedené v rámci společnosti v jiných členských státech, než je stát, který vydal povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, nadále se uplatňují všechna ostatní pravidla pro pohyb osob přes hranice stanovená v příslušných ustanoveních schengenského acquis.
(27)
Pokud převedení zahrnuje několik míst v různých členských státech, měly by být příslušným orgánům druhých členských států pro usnadnění kontrol případně poskytnuty příslušné informace.
(28)
Uplatnila-li osoba převedená v rámci společnosti právo na mobilitu, měl by mít druhý členský stát za určitých podmínek právo učinit opatření, aby činnosti osob převedených v rámci společnosti nebyly v rozporu s příslušnými ustanoveními této směrnice.
(29)
Členské státy by měly stanovit účinné, přiměřené a odrazující sankce, jako například finanční sankce, které budou uloženy v případě porušení této směrnice. Tyto sankce by mohly mimo jiné sestávat z opatření stanovených v článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/52/ES (6). Uvedené sankce by mohly být ukládány hostitelskému subjektu usazenému v dotyčném členském státě.
(30)
Stanovení jednotného postupu vedoucího k jednomu kombinovanému oprávnění zahrnujícímu povolení k pobytu i pracovní povolení (dále jen „jednotné povolení“) by mělo přispět ke zjednodušení v současnosti platných pravidel v členských státech.
(31)
Mělo by být možné zavést zjednodušený postup určený pro subjekty nebo skupiny podniků, které byly pro tento účel uznány. Uznávání by mělo být pravidelně posuzováno.
(32)
Jakmile členský stát rozhodne o přijetí státního příslušníka třetí země, jenž splňuje kritéria vyplývající z této směrnice, tento státní příslušník třetí země by měl obdržet povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, které by mu mělo za splnění určitých podmínek umožňovat výkon práce v jednotlivých subjektech patřících k téže nadnárodní korporaci, včetně subjektů nacházejících se v jiných členských státech.
(33)
Vyžaduje-li se vízum a státní příslušník třetí země splňuje kritéria pro vydání povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, měl by členský stát poskytnout státnímu příslušníku třetí země všechny prostředky pro získání požadovaného víza a zajistit účinnou spolupráci příslušných orgánů za tímto účelem.
(34)
Je-li povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vydáno členským státem, který schengenské acquis neuplatňuje v plném rozsahu, a osoba převedená v rámci společnosti překročí v rámci mobility uvnitř EU vnější hranici ve smyslu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 (7), měl by být členský stát oprávněn požadovat doložení skutečnosti, že se osoba převedená v rámci společnosti stěhuje na jeho území pro účely převedení v rámci společnosti. Dále by v případě překročení vnější hranice ve smyslu nařízení (ES) č. 562/2006 měly členské státy, které schengenské acquis uplatňují v plném rozsahu, konzultovat Schengenský informační systém a odepřít vstup osobám, o nichž byl v tomto systému pořízen záznam pro účely odepření vstupu nebo pobytu podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1987/2006 (8), nebo vyslovit námitku proti mobilitě těchto osob.
(35)
Členské státy by měly mít možnost uvádět další informace v papírové podobě nebo uchovávat takové informace v elektronické podobě, jak je uvedeno v článku 4 nařízení Rady (ES) č. 1030/2002 (9) a v bodě 16 písm. a) přílohy uvedeného nařízení, aby mohly poskytovat přesnější informace o zaměstnání během převedení osob v rámci společnosti. Poskytování těchto dalších informací by pro členské státy mělo být nepovinné a nemělo by představovat další požadavek, jenž by ohrožoval koncept jednotného povolení a jednotného postupu vyřizování žádostí.
(36)
Tato směrnice by neměla osobám převedeným v rámci společnosti bránit vykonávat konkrétní činnosti v zařízeních klientů v rámci členského státu, v němž je usazen hostitelský subjekt, v souladu s ustanoveními platnými pro tyto činnosti v daném členském státě.
(37)
Touto směrnicí nejsou dotčeny podmínky pro poskytování služeb v rámci článku 56 Smlouvy o fungování EU. Zejména touto směrnicí nejsou dotčeny pracovní podmínky, jež se podle směrnice 96/71/ES uplatní na pracovníky, kteří jsou vysláni podnikem usazeným v jednom členském státě za účelem poskytování služeb na území jiného členského státu. Tato směrnice by se neměla vztahovat na státní příslušníky třetích zemí, kteří byli vysláni podnikem usazeným v členském státě v rámci poskytování služeb podle směrnice 96/71/ES. Státní příslušníci třetích zemí, jimž bylo uděleno povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, nemohou využívat směrnici 96/71/ES. Podle čl. 1 odst. 4 směrnice 96/71/ES by tato směrnice neměla poskytovat podnikům usazeným ve třetí zemi lepší zacházení, než podnikům usazeným v některém členském státě.
(38)
K zajištění důstojných pracovních a životních podmínek při pobytu v Unii je důležité, aby pro osoby převedené v rámci společnosti bylo zajištěno odpovídající sociální zabezpečení, včetně případných dávek pro jejich rodinné příslušníky. V rámci vnitrostátního práva by tedy mělo být zaručeno rovného zacházení, pokud jde o oblasti sociálního zabezpečení uvedené v článku 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 (10). Tato směrnice neharmonizuje právní předpisy členských států v oblasti sociálního zabezpečení. Omezuje se na použití zásady rovného zacházení v oblasti sociálního zabezpečení na osoby, které spadají do její oblasti působnosti. Právo na rovné zacházení v oblasti sociálního zabezpečení se vztahuje na státní příslušníky třetích zemí, kteří splňují objektivní a nediskriminační podmínky stanovené právními předpisy členského státu, v němž je práce vykonávána, pokud jde o jejich zapojení do systému sociálního zabezpečení a nárok na dávky sociálního zabezpečení.
V mnoha členských státech je nárok na rodinné dávky podmíněn určitým vztahem s tímto členským státem, neboť dávky jsou určeny na podporu příznivého demografického vývoje s cílem zajistit v daném členském státě budoucí pracovní síly. Touto směrnicí by proto nemělo být dotčeno právo členského státu omezit za určitých podmínek rovné zacházení, pokud jde o rodinné dávky, neboť osoba převedená v rámci společnosti a doprovázející rodinní příslušníci pobývají v tomto členském státě dočasně. Práva v oblasti sociálního zabezpečení by měla být přiznána, aniž jsou dotčena ustanovení vnitrostátních právních předpisů nebo dvoustranných dohod, která stanovují uplatnění právních předpisů země původu v oblasti sociálního zabezpečení. Dvoustranné dohody nebo vnitrostátní právní předpisy o právech sociálního zabezpečení osob převedených v rámci společnosti přijaté po vstupu této směrnice v platnost by neměly stanovit méně příznivé zacházení, než je přiznáno státním příslušníkům členského státu, v němž je práce vykonávána. V důsledku vnitrostátních právních předpisů nebo těchto dohod by například mohlo být v zájmu osob převedených v rámci společnosti zůstat pojištěny v systému sociálního zabezpečení země svého původu, pokud by přerušení jejich pojištění mělo nepříznivý dopad na jejich práva nebo by v důsledku svého pojištění musely nést náklady dvojího krytí. Členským státům by vždy měla být zachována možnost přiznat osobám převedeným v rámci společnosti příznivější podmínky v oblasti práv sociálního zabezpečení. Žádným ustanovením této směrnice by nemělo být dotčeno právo pozůstalých, kteří odvozují svá práva od osoby převedené v rámci společnosti, na obdržení pozůstalostních důchodů v případě, že pobývají ve třetí zemi.
(39)
V případě mobility mezi členskými státy by se mělo v přiměřeném rozsahu uplatnit nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1231/2010 (11). Tato směrnice by neměla přiznávat více práv, než jsou ta, která jsou již stanovena ve stávajících právních předpisech Unie v oblasti sociálního zabezpečení státních příslušníků třetích zemí, v jejichž případě existují mezi členskými stát přeshraniční zájmy.
(40)
S cílem učinit konkrétní soubor pravidel zavedený touto směrnicí přitažlivější a umožnit realizaci veškerých očekávaných výhod pro konkurenceschopnost podniků v Unii by se na státní příslušníky třetích zemí převáděné v rámci společnosti měly uplatnit příznivé podmínky pro sloučení rodiny v členském státě, který vydal povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, a ve členských státech, jež umožňují osobě převedené v rámci společnosti pobývat a pracovat na jejich území v souladu s ustanoveními této směrnice o dlouhodobé mobilitě. Toto právo by určitě odstranilo významnou překážku, jež by mohla osobě, která má být v rámci společnosti převedena, zabránit v přijetí dané práce. Za účelem zachování jednoty rodin by rodinní příslušníci měli mít možnost připojit se k osobě převedené v rámci společnosti v jiném členském státě a měl se usnadnit jejich přístup na trh práce.
(41)
S cílem usnadnit rychlé zpracování žádostí by měly členské státy upřednostnit elektronickou výměnu informací a elektronické předávání příslušných dokumentů, ledaže nastanou technické obtíže nebo to zásadní zájmy vyžadují jinak.
(42)
Shromažďování a předávání souborů a údajů by mělo být prováděno v souladu s příslušnou ochranou údajů a bezpečnostními pravidly.
(43)
Tato směrnice by se neměla vztahovat na státní příslušníky třetích zemí, kteří žádají o pobyt v členském státě jako výzkumní pracovníci za účelem provedení výzkumného projektu, neboť spadají do oblasti působnosti směrnice Rady 2005/71/ES (12).
(44)
Jelikož cílů této směrnice, totiž zvláštního postupu přijímání a přijetí podmínek pro vstup a pobyt státního příslušníka třetí země pro účely převedení v rámci společnosti, nemůže být uspokojivě dosaženo členskými státy, ale spíše jich může být z důvodu rozsahu a účinků činnosti lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“). V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů.
(45)
Tato směrnice dodržuje základní práva a ctí zásady uznané v Listině základních práv Evropské unie, jež vychází z práv plynoucích ze sociálních chart přijatých Unií a Radou Evropy.
(46)
Členské státy se v souladu se Společným politickým prohlášením členských států a Komise o informativních dokumentech ze dne 28. září 2011 (13) zavázaly, že v odůvodněných případech doplní oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu o jeden či více dokumentů s informacemi o vztahu mezi jednotlivými složkami směrnice a příslušnými částmi nástrojů přijatých členskými státy za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu. V případě této směrnice považuje normotvůrce předložení těchto dokumentů za odůvodněné.
(47)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, a aniž je dotčen článek 4 uvedeného protokolu, se tyto členské státy neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro ně není závazná ani použitelná.
(48)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 22 o postavení Dánska připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU se Dánsko neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro ně není závazná ani použitelná,
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
KAPITOLA I
OBECNÁ USTANOVENÍ
Článek 1
Předmět
Tato směrnice stanoví:
a)
podmínky vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí a jejich rodinných příslušníků na území členských států po dobu delší než 90 dní za účelem převedení v rámci společnosti a jejich práva;
b)
podmínky vstupu a pobytu a práva státních příslušníků třetích zemí uvedených v písmenu a) v jiných členských státech, než je stát, který jako první udělil státnímu příslušníkovi třetí země povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti podle této směrnice.
Článek 2
Oblast působnosti
1. Tato směrnice se vztahuje na státní příslušníky třetích zemí, kteří v době podání žádosti pobývají mimo území členských států a žádají o přijetí nebo byli přijati na území členského státu za podmínek stanovených touto směrnicí, na základě převedení v rámci společnosti jakožto manažeři, specialisté nebo zaměstnaní stážisté.
2. Tato směrnice se nevztahuje na státní příslušníky třetích zemí, kteří:
a)
žádají o pobyt v členském státě jako výzkumní pracovníci ve smyslu směrnice 2005/71/ES za účelem provedení výzkumného projektu;
b)
podle dohod mezi Unií a jejími členskými státy a třetími zeměmi mají práva volného pohybu rovnocenná právům občanů Unie nebo jsou zaměstnáni podnikem usazeným v těchto třetích zemích;
c)
jsou vysláni v rámci směrnice 96/71/ES;
d)
vykonávají samostatnou výdělečnou činnost;
e)
jsou přiděleni zprostředkovatelskými agenturami, agenturami na zprostředkování dočasné práce nebo jakýmikoli jinými podniky zabývajícími se poskytováním pracovníků k provedení práce pod dohledem a vedením jiného podniku;
f)
byli přijati jako studenti denního studia nebo kteří se v rámci studia účastní krátkodobé praktické odborné přípravy pod dohledem.
3. Touto směrnicí není dotčeno právo členských států vydávat státním příslušníkům třetích zemí, kteří nespadají do oblasti působnosti této směrnice, pro jakékoli účely spojené se zaměstnáváním jiná povolení k pobytu než povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti upravená touto směrnicí.
Článek 3
Definice
Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
„státním příslušníkem třetí země“ osoba, která není občanem Unie ve smyslu čl. 20 odst. 1 Smlouvy o fungování EU;
b)
„převedením v rámci společnosti“ dočasné převedení státního příslušníka třetí země, který pobývá v době podání žádosti o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti mimo území členských států, za účelem zaměstnání nebo odborné přípravy z podniku usazeného mimo území členského státu, k němuž je státní příslušník třetí země již před převedením a v jeho průběhu vázán pracovní smlouvou, do subjektu usazeného v tomto členském státě a patřícího k příslušnému podniku nebo do stejné skupiny podniků, a popřípadě mobilita mezi hostitelskými subjekty usazenými v jednom nebo několika druhých členských státech;
c)
„osobou převedenou v rámci společnosti“ každý státní příslušník třetí země, který pobývá v době podání žádosti o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti mimo území členských států a který byl převeden v rámci společnosti;
d)
„hostitelským subjektem“ subjekt, do kterého je osoba převedená v rámci společnosti převedena, bez ohledu na jeho právní formu, usazený v souladu s vnitrostátním právem na území členského státu;
e)
„manažerem“ osoba ve vedoucí pozici, která především řídí vedení hostitelského subjektu a na jejíž činnost obecně dohlíží nebo jíž vydává pokyny především správní rada nebo akcionáři podniku nebo rovnocenný orgán; tato pozice zahrnuje: řízení hostitelského subjektu nebo odboru či oddělení hostitelského subjektu, dohled nad činností ostatních zaměstnanců vykonávajících dohledové, profesní nebo řídící činnosti a jejich kontrola, včetně pravomoci doporučit přijetí či propuštění zaměstnanců nebo jiná personální opatření;
f)
„specialistou“ osoba pracující v rámci skupiny podniků, jež má specializované znalosti, které jsou zásadní pro oblast činnosti, postupy nebo řízení hostitelského subjektu. Při hodnocení takových znalostí se přihlíží nejen ke znalostem specifickým pro hostitelský subjekt, ale také k tomu, zda má tato osoba vysokou úroveň kvalifikace včetně odpovídajících profesních zkušeností pro práci nebo činnost, které vyžadují specifické technické znalosti, včetně případné příslušnosti k akreditované profesi;
g)
„zaměstnaným stážistou“ osoba s vysokoškolským vzděláním, která je převedena do hostitelského subjektu za účelem rozvoje kariéry nebo zaškolení v oblasti obchodních technik nebo metod a je po dobu převedení placena;
h)
„rodinnými příslušníky“ státní příslušníci třetí země podle čl. 4 odst. 1 směrnice Rady 2003/86/ES (14);
i)
„povolením pro osobu převedenou v rámci společnosti“ povolení obsahující zkratku „ICT“ („intra-corporate transferee“ - osoba převedená v rámci společnosti), které opravňuje držitele k pobytu a práci na území prvního a případně druhého členského státu v souladu s touto směrnicí;
j)
„povolením pro dlouhodobou mobilitu“ povolení obsahující pojem „mobile ICT“ („mobile intra-corporate transferee“ - mobilní osoba převedená v rámci společnosti), které opravňuje držitele povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti k pobytu a práci na území druhého členského státu v souladu s touto směrnicí;
k)
„jednotným postupem vyřizování žádostí“ postup, který na základě jedné žádosti o povolení pro státního příslušníka třetí země k pobytu a práci na území členského státu vede k rozhodnutí o této žádosti;
l)
„skupinou podniků“ dva nebo více podniků, které jsou podle vnitrostátního práva považovány za propojené jedním z těchto způsobů: jeden podnik ve vztahu k druhému podniku přímo či nepřímo drží většinu upsaného základního kapitálu podniku; disponuje většinou hlasovacích práv spojených s podíly vydanými podnikem; je oprávněn jmenovat více než polovinu členů správních, řídících nebo dozorčích orgánů podniku; nebo podniky jsou řízeny jednotně mateřským podnikem;
m)
„prvním členským státem“ členský stát, který jako první vydá státnímu příslušníku třetí země povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti;
n)
„druhým členským státem“ jiný členský stát, než je první členský stát, v němž osoba převedená v rámci společnosti zamýšlí vykonávat nebo již vykonává právo na mobilitu ve smyslu této směrnice;
o)
„regulovaným povoláním“ regulované povolání, jak je vymezeno v čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2005/36/ES.
Článek 4
Příznivější ustanovení
1. Tato směrnice se použije, aniž jsou dotčena příznivější ustanovení:
a)
práva Unie, včetně dvoustranných a mnohostranných dohod uzavřených mezi Unií a jejími členskými státy na jedné straně a jednou nebo více třetími zeměmi na straně druhé;
b)
dvoustranných nebo mnohostranných dohod uzavřených mezi jedním nebo několika členskými státy a jednou nebo několika třetími zeměmi.
2. Touto směrnicí není dotčeno právo členských států přijmout nebo ponechat v platnosti příznivější ustanovení pro státní příslušníky třetích zemí, na něž se tato směrnice vztahuje, pokud jde o čl. 3 písm. h) a články 15, 18 a 19.
KAPITOLA II
PODMÍNKY PŘIJÍMÁNÍ
Článek 5
Kritéria pro přijetí
1. Aniž je dotčen čl. 11 odst. 1, státní příslušník třetí země, který žádá o přijetí podle podmínek této směrnice, nebo hostitelský subjekt:
a)
předloží doklad o tom, že hostitelský subjekt a podnik usazený ve třetí zemi patří do téhož podniku nebo do téže skupiny podniků;
b)
předloží doklad o zaměstnání v rámci stejného podniku či skupiny podniků po dobu nejméně tří až dvanácti měsíců bez přerušení bezprostředně předcházející dni převedení v rámci společnosti v případě manažerů a odborníků a po dobu nejméně tří až šesti měsíců bez přerušení v případě zaměstnaných stážistů;
c)
předloží pracovní smlouvu a v nezbytných případech vysílací dopis od zaměstnavatele obsahující:
i)
údaje o době trvání převedení a místo, kde se nachází hostitelský subjekt nebo subjektů,
ii)
doklady, že státní příslušník třetí země v hostitelském subjektu nebo subjektech v příslušném členském státě přijímá pozici manažera, specialisty nebo zaměstnaného stážisty,
iii)
odměnu, jakož i další podmínky zaměstnání platné pro dobu převedení v rámci společnosti,
iv)
doklady, že státní příslušník třetí země bude po skončení převedení v rámci společnosti moci být převeden zpět do subjektu patřícího do tohoto podniku či do této skupiny podniků a usazených ve třetí zemi;
d)
předloží doklady, že státní příslušník třetí země má profesní kvalifikaci a zkušenosti, které jsou zapotřebí v hostitelském subjektu, kam má být převeden na pozici manažera nebo specialisty, nebo v případě zaměstnaného stážisty požadované vysokoškolské vzdělání;
e)
ve stanovených případech předloží dokumenty osvědčující, že státní příslušník třetí země splňuje podmínky, které pro občany Unie vyplývají z vnitrostátních právních předpisů dotčeného členského státu a upravují regulované povolání, k němuž se daná žádost vztahuje;
f)
předloží platný cestovní doklad státního příslušníka třetí země, jak stanoví vnitrostátní právo, a v případě potřeby i žádost o vízum nebo vízum; členské státy mohou požadovat, aby doba platnosti cestovního dokladu zahrnovala přinejmenším dobu platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti;
g)
aniž jsou dotčeny platné dvoustranné dohody, předloží doklad o tom, že má zdravotní pojištění na všechna rizika, proti nimž jsou běžně pojištěni státní příslušníci dotyčného členského státu, nebo o něj požádal, je-li tak stanoveno vnitrostátními právními předpisy, na období, během nichž nebudou v souvislosti s prací vykonávanou v uvedeném členském státě nebo v jejím důsledku taková pojistná krytí ani odpovídající nároky na dávky přiznány.
2. Členské státy mohou požadovat, aby žadatel předložil dokumenty uvedené v odst. 1 písm. a), c), d), e) a g) v úředním jazyce dotyčného členského státu.
3. Členské státy mohou požadovat, aby žadatel nejpozději v době vydání povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti sdělil adresu dotčeného státního příslušníka třetí země na území daného členského státu.
4. Členské státy vyžadují, aby:
a)
byly v průběhu převedení v rámci společnosti splněny všechny podmínky stanovené v právních nebo správních předpisech anebo všeobecně použitelných kolektivních smlouvách, jež se uplatňují na vyslané pracovníky v podobné situaci a v příslušných profesních odvětvích, pokud jde o pracovní podmínky mimo výši odměny.
Neexistuje-li systém, na jehož základě by bylo možné prohlásit kolektivní smlouvy za všeobecně použitelné, mohou členské státy považovat za základ kolektivní smlouvy, jež jsou obecně použitelné na všechny obdobné podniky v dané zeměpisné oblasti a v rámci daného povolání či odvětví, nebo z kolektivních smluv, které uzavřely nejreprezentativnější organizace zaměstnavatelů a organizace zaměstnanců na vnitrostátní úrovni a které se uplatňují na celém území daného státu;
b)
odměna vyplácená státnímu příslušníku třetí země po celou dobu převedení v rámci společnosti nebyla méně příznivá než odměna vyplácená státním příslušníkům členského státu, v němž je práce vykonávána, na srovnatelných pozicích podle příslušných právních předpisů, kolektivních smluv nebo postupů členského státu, v němž je hostitelský subjekt usazen.
5. Na základě dokumentů poskytnutých podle odstavce 1 mohou členské státy požadovat, aby měla osoba převedená v rámci společnosti v průběhu pobytu dostatečné prostředky na pokrytí svých potřeb a potřeb svých rodinných příslušníků, aniž by využívala systémy sociální pomoci členských států.
6. Vedle dokladů požadovaných podle odstavce 1 může být od státního příslušníka třetí země, který žádá o přijetí jako zaměstnaný stážista, požadováno předložení dohody o odborné přípravě související s přípravou na jeho budoucí pozici v podniku či ve skupině podniků, včetně popisu programu odborné přípravy, z nějž bude zřejmé, že účelem pobytu je účast stážisty na odborné přípravě pro účely profesního rozvoje nebo na odborné přípravě v oblasti obchodních technik či metod, jeho doba trvání a podmínky, za kterých bude zaměstnaný stážista během programu pod dohledem.
7. Každou změnu v průběhu vyřizování žádosti, která má dopad na kritéria pro přijetí podle tohoto článku, oznámí žadatel příslušným orgánům dotyčného členského státu.
8. Státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou považováni za hrozbu pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo veřejné zdraví, nesmí být pro účely této směrnice přijímáni.
Článek 6
Objem vstupů
Touto směrnicí není dotčeno právo členského státu stanovit objem vstupů státních příslušníků třetích zemí v souladu s čl. 79 odst. 5 Smlouvy o fungování EU. Na tomto základě může být žádost o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti posouzena jako nepřijatelná nebo být zamítnuta.
Článek 7
Důvody pro zamítnutí
1. Členské státy zamítnou žádost o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, pokud:
a)
není splněn článek 5;
b)
předložené dokumenty byly získány podvodným způsobem nebo byly padělány či pozměněny;
c)
hlavním účelem založení hostitelského subjektu bylo usnadnění vstupu osob převedených v rámci společnosti;
d)
bylo dosaženo maximální doby pobytu, jak je stanovena v čl. 12 odst. 1.
2. Je-li to vhodné, členské státy žádost zamítnou, pokud byly vůči zaměstnavateli nebo hostitelskému subjektu uplatněny sankce podle vnitrostátního práva za nehlášenou práci nebo neoprávněné zaměstnávání.
3. Členské státy mohou žádost o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti zamítnout, pokud:
a)
zaměstnavatel nebo hostitelský subjekt nesplnil své zákonné povinnosti týkající se ohledně sociálního zabezpečení, daní, pracovních práv nebo pracovních podmínek;
b)
zaměstnavatel nebo podnik hostitelského subjektu je či byl v likvidaci v souladu s vnitrostátními právními předpisy upravujícími úpadková řízení nebo nevyvíjí žádnou hospodářskou činnost;
c)
záměrem či účinkem dočasné přítomnosti osoby převedené v rámci společnosti je zasáhnout do pracovního sporu či vyjednávání mezi zaměstnanci a vedením nebo jinak ovlivnit výsledek takového sporu či vyjednávání.
4. Členské státy mohou zamítnout žádost o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti z důvodu uvedeného v čl. 12 odst. 2.
5. Aniž je dotčen odstavec 1, rozhodnutí o zamítnutí žádosti zohlední konkrétní okolnosti daného případu a dodrží zásadu proporcionality.
Článek 8
Odnětí povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti či neprodloužení jeho platnosti
1. Členské státy odejmou povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, pokud:
a)
povolení bylo získáno podvodným způsobem nebo bylo paděláno či pozměněno;
b)
osoba převedená v rámci společnosti v dotyčném členském státě pobývá za jiným účelem, než pro který jí byl povolen pobyt;
c)
hlavním účelem založení hostitelského subjektu bylo usnadnění vstupu osob převedených v rámci společnosti.
2. Je-li to vhodné, členské státy odejmou povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, pokud byly vůči zaměstnavateli nebo hostitelskému subjektu uplatněny sankce podle vnitrostátního práva za nehlášenou práci nebo neoprávněné zaměstnávání.
3. Členské státy odmítnou prodloužit platnost povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, pokud:
a)
povolení bylo získáno podvodným způsobem nebo bylo paděláno či pozměněno;
b)
osoba převedená v rámci společnosti v dotyčném členském státě pobývá za jiným účelem, než pro který jí byl povolen pobyt;
c)
hlavním účelem zřízení hostitelského subjektu bylo usnadnění vstupu osob převedených v rámci společnosti;
d)
bylo dosaženo maximální doby pobytu, jak je stanovena v čl. 12 odst. 1.
4. Je-li to vhodné, členské státy odmítnou prodloužit platnost povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, pokud byly vůči zaměstnavateli nebo hostitelskému subjektu uplatněny sankce podle vnitrostátního práva za nehlášenou práci nebo neoprávněné zaměstnávání.
5. Členské státy mohou odejmout povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti nebo odmítnout prodloužení jeho platnosti, pokud:
a)
není splněn článek 5 nebo již nadále nemůže být plněn;
b)
zaměstnavatel nebo hostitelský subjekt nesplnil své zákonné povinnosti týkající se sociálního zabezpečení, daní, pracovních práv nebo pracovních podmínek;
c)
podnik zaměstnavatele nebo hostitelského subjektu je či byl v likvidaci v souladu s vnitrostátními právními předpisy upravujícími úpadková řízení nebo pokud nevyvíjí žádnou hospodářskou činnost;
d)
osoba převedená v rámci společnosti nesplňuje pravidla pro mobilitu stanovená v článcích 21 a 22.
6. Aniž jsou dotčeny odstavce 1 a 3, rozhodnutí o odejmutí či odmítnutí prodloužení platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti zohlední konkrétní okolnosti daného případu a dodrží zásadu proporcionality.
Článek 9
Sankce
1. Členské státy mohou vyvodit odpovědnost hostitelského subjektu za nedodržování podmínek přijetí, pobytu a mobility stanovených v této směrnici.
2. Pokud je hostitelský subjekt považován za odpovědný v souladu s odstavcem 1, stanoví dotyčný členský stát sankce. Tyto sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.
3. Členské státy přijmou opatření zaměřená na zabránění možnému zneužívání a udělování sankcí za porušování této směrnice. Tato opatření zahrnují sledování, hodnocení a případně kontrolní opatření v souladu s vnitrostátním právem a správními postupy.
KAPITOLA III
POSTUP A POVOLENÍ
Článek 10
Přístup k informacím
1. Členské státy zajistí snadný přístup žadatelů k informacím o veškerých dokladech potřebných pro žádost a informacím o vstupu a pobytu, včetně informací o právech, povinnostech a procesních zárukách osoby převedené v rámci společnosti a jejích rodinných příslušníků. Členské státy rovněž zajistí snadný přístup k informacím o postupech uplatňovaných pro krátkodobou mobilitu uvedenou v čl. 21 odst. 2 a dlouhodobou mobilitu uvedenou v čl. 22 odst. 1.
2. Dotčené členské státy zpřístupní hostitelskému subjektu informace o právu členského státu uložit sankce v souladu s článkem 9 a článkem 23.
Článek 11
Žádosti o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti nebo povolení pro dlouhodobou mobilitu
1. Členské státy určí, zda má být žádost podána státním příslušníkem třetí země nebo hostitelským subjektem. Členské státy se rovněž mohou rozhodnout přijímat žádosti od obou z nich.
2. Žádost o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti se podává v době, kdy státní příslušník třetí země pobývá mimo území členského státu, kterého se přijetí týká.
3. Žádost o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti se podává orgánům členského státu, na jehož území se má uskutečnit první pobyt. Pokud první pobyt není nejdelším pobytem, podává se žádost orgánům členského státu, v němž se má uskutečnit nejdelší celkový pobyt během převedení.
4. Členské státy určí orgány příslušné přijímat žádosti a vydávat povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti a povolení pro dlouhodobou mobilitu.
5. Žadatel je oprávněn podat svou žádost v rámci jednotného postupu vyřizování žádostí.
6. Subjekty nebo podniky či skupiny podniků, které byly pro tyto účely v souladu s vnitrostátním právem nebo správními postupy členskými státy uznány, mohou využívat zjednodušených postupů spojených s udělením povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, povolení pro dlouhodobou mobilitu, s vydáváním povolení pro rodinné příslušníky osob převedených v rámci společnosti a s udělováním víz.
Uznání podléhá pravidelnému přezkumu.
7. Zjednodušený postup podle odstavce 6 zahrnuje alespoň:
a)
osvobození žadatele od povinnosti předložit některé z dokladů uvedených v článku 5 nebo v čl. 22 odst. 2 písm. a);
b)
zrychlené správní řízení, které umožňuje vydávat povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti a povolení pro dlouhodobou mobilitu v kratší lhůtě, než je lhůta uvedená v čl. 15 odst. 1 nebo v čl. 22 odst. 2 písm. b), nebo
c)
zjednodušená nebo zrychlená řízení ve vztahu k vydávání požadovaných víz.
8. Subjekty nebo podniky či skupiny podniků, jež byly uznány podle odstavce 6, oznámí příslušnému orgánu neprodleně jakoukoli změnu, která má dopad na podmínky tohoto uznání, a v každém případě do třiceti dnů ode dne, kdy nastane.
9. Členské státy stanoví odpovídající sankce, včetně odvolání uznání, pro případ, že nejsou příslušnému orgánu změny oznámeny.
Článek 12
Doba převedení v rámci společnosti
1. Maximální doba převedení osob v rámci společnosti, po které by měly opustit území členských států, ledaže získají povolení k pobytu za jiným účelem v souladu s právními předpisy Unie či vnitrostátními právními předpisy, činí u manažerů a specialistů tři roky a u zaměstnaných stážistů jeden rok.
2. Aniž jsou dotčeny jejich závazky podle mezinárodních dohod, mohou členské státy požadovat, aby mezi skončením maximální doby převedení uvedené v odstavci 1 a další žádostí týkající se stejného státního příslušníka třetí země pro účely této směrnice ve stejném členském státě uplynula doba až šesti měsíců.
Článek 13
Povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti
1. Osobám převedeným v rámci společnosti, které splňují kritéria pro přijetí stanovená v článku 5 a o kterých příslušný orgán rozhodl kladně, se vydává povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti.
2. Doba platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti je alespoň jeden rok nebo je jí doba trvání převedení na území dotyčného členského státu, pokud je tato doba kratší, a může být prodloužena maximálně na tři roky u manažerů a specialistů a na jeden rok u zaměstnaných stážistů.
3. Povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vydávají příslušné orgány členského státu, přičemž používají jednotný vzor stanovený v nařízení (ES) č. 1030/2002.
4. V rubrice „druh povolení“ podle písm. a) bodu 6.4 přílohy nařízení (ES) č. 1030/2002 členské státy uvedou „ICT“.
Členské státy mohou rovněž doplnit označení ve svém úředním jazyce nebo jazycích.
5. Členské státy nevydají žádná další povolení, zejména pracovní povolení jakéhokoliv druhu.
6. Členské státy mohou uvést další informace týkající se pracovní činnosti během převedení státního příslušníka třetí země v rámci společnosti v papírové podobě nebo uchovat tyto údaje v elektronickém formátu podle článku 4 nařízení (ES) č. 1030/2002 a bodu a) 16 přílohy uvedeného nařízení.
7. Dotyčný členský stát poskytuje státním příslušníkům třetí země, jejichž žádost o přijetí byla přijata, veškerou pomoc k získání potřebného víza.
Článek 14
Změny během pobytu, které mají dopad na podmínky přijímání
Každou změnu během pobytu, která má dopad na podmínky přijímání uvedené v článku 5, oznámí žadatel příslušným orgánům dotyčného členského státu.
Článek 15
Procesní záruky
1. Příslušné orgány dotyčného členského státu rozhodnou o žádosti o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti nebo o prodloužení jeho platnosti a rozhodnutí písemně oznámí žadateli v souladu s postupy pro oznamování stanovenými vnitrostátním právem co nejdříve, nejpozději však do 90 dnů ode dne podání úplné žádosti.
2. Jestliže informace nebo dokumenty dodané jako podklad žádosti nejsou úplné, příslušné orgány žadatele v přiměřené lhůtě informují o dodatečně požadovaných informacích a stanoví přiměřenou lhůtu pro jejich poskytnutí. Běh lhůty uvedené v odstavci 1 se staví do doby, než příslušné orgány obdrží požadované dodatečné informace.
3. Důvody pro rozhodnutí, kterým se žádost prohlašuje za nepřípustnou nebo zamítá, nebo kterým se zamítá žádost o prodloužení tohoto povolení, se písemně sdělí žadateli. Důvody pro rozhodnutí, kterým se odnímá povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, jsou písemně sděleny jak osobě převedené v rámci společnosti, tak hostitelskému subjektu.
4. Proti jakémukoli rozhodnutí, kterým se prohlašuje za nepřípustnou nebo zamítá žádost o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti či prodloužení tohoto povolení, nebo se toto povolení odnímá, je možné podat opravný prostředek v dotčeném členském státě v souladu s vnitrostátním právem. V písemném oznámení se uvede, ke kterému soudnímu nebo správnímu orgánu lze podat opravný prostředek a lhůta pro podání tohoto opravného prostředku.
5. Ve lhůtě uvedené v čl. 12 odst. 1 je žadateli umožněno podat před uplynutím doby platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti žádost o prodloužení. Členské státy mohou stanovit maximální lhůtu 90 dnů před uplynutím doby platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti pro předložení žádosti o prodloužení.
6. Pokud platnost povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti uplyne během řízení o prodloužení, umožní členské státy osobě převedené v rámci společnosti nadále pobývat na jejich území do doby, než příslušné orgány o žádosti rozhodnou. Vyžaduje-li to vnitrostátní právo, mohou v takovém případě vydat vnitrostátní povolení k dočasnému pobytu nebo rovnocenné povolení.
Článek 16
Poplatky
Členské státy mohou požadovat zaplacení poplatků za vyřízení žádosti v souladu s touto směrnicí. Výše takových poplatků nesmí být nepřiměřená ani nadměrná.
KAPITOLA IV
PRÁVA
Článek 17
Práva plynoucí z povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti
Po dobu platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti požívá držitel tohoto povolení alespoň následujících práv:
a)
práva na vstup a pobyt na území prvního členského státu;
b)
práva na volný přístup na celé území prvního členského státu v souladu s jeho vnitrostátním právem;
c)
práva na výkon konkrétního zaměstnání, k němuž jej dané povolení opravňuje, v jakémkoli hostitelském subjektu patřícím k podniku nebo ke skupině podniků v prvním členském státě, a to v souladu s vnitrostátním právem.
Práva uvedená v prvním pododstavci písm. a) až c) tohoto článku lze požívat ve druhém členském státu v souladu s článkem 20.
Článek 18
Právo na rovné zacházení
1. Bez ohledu na právo rozhodné pro pracovněprávní vztah, a aniž je dotčen čl. 5 odst. 4 písm. b), mají osoby převedené v rámci společnosti přijaté podle této směrnice právo, aby s nimi bylo zacházeno přinejmenším stejně jako s osobami, na které se vztahuje směrnice 96/71/ES, pokud jde o pracovní podmínky v souladu s článkem 3 směrnice 96/71/ES v členském státě, ve kterém je práce vykonávána.
2. Osoby převedené v rámci společnosti mají právo na stejné zacházení jako se státními příslušníky členského státu, ve kterém je práce vykonávána, pokud jde o:
a)
svobodu sdružování a spolčování a členství v odborových organizacích nebo svazech zaměstnavatelů nebo v organizaci, jejíž členové patří k určité profesní skupině, včetně práv a výhod poskytovaných uvedenými organizacemi, aniž jsou dotčeny vnitrostátní předpisy o veřejném pořádku a veřejné bezpečnosti;
b)
uznávání diplomů, osvědčení a jiných odborných kvalifikací v souladu s příslušnými vnitrostátními postupy;
c)
ustanovení vnitrostátního práva týkající se oblastí sociálního zabezpečení vymezených v článku 3 nařízení (ES) č. 883/2004, ledaže se z důvodu dvoustranných dohod nebo vnitrostátních právních předpisů členského státu, v němž je práce vykonávána, uplatní právo země původu zajišťující, že na osobu převedenou v rámci společnosti se vztahují právní předpisy v oblasti sociálního zabezpečení jedné z těchto zemí. Aniž jsou dotčeny dvoustranné dohody zajišťující, že se na osobu převedenou v rámci společnosti vztahují právní předpisy země původu, uplatní se v případě mobility uvnitř EU v příslušném rozsahu nařízení (EU) č. 1231/2010;
d)
aniž je dotčeno nařízení (EU) č. 1231/2010 a dvoustranné dohody, vyplácení zákonem stanoveného starobního, invalidního a pozůstalostního důchodu vyplývajícího z předcházejícího zaměstnání osoby převedené v rámci společnosti a nabytého osobou převedenou v rámci společnosti, která se stěhuje do třetí země, nebo pozůstalými po této osobě pobývajícími ve třetí zemi, jejichž práva jsou od dané osoby odvozena, v souladu s právními předpisy stanovenými v článku 3 nařízení (ES) č. 883/2004, a to za stejných podmínek a podle stejné výměry jako státním příslušníkům dotčených členských států, kteří se odstěhují do třetí země;
e)
přístup ke zboží a službám a k poskytování zboží a služeb určených veřejnosti, s výjimkou postupů pro získání bydlení stanovených ve vnitrostátním právu, aniž je dotčena smluvní svoboda v souladu s právem Unie a vnitrostátním právem, a ke službám poskytovaným veřejnými úřady práce.
Dvoustranné dohody nebo vnitrostátní právní předpisy uvedené v tomto odstavci jsou mezinárodními dohodami nebo ustanoveními členských států ve smyslu článku 4.
3. Aniž je dotčeno nařízení Rady (EU) č. 1231/2010, mohou členské státy rozhodnout, že ustanovení odst. 2 písm. c) se s ohledem na rodinné dávky nevztahuje na osoby převedené v rámci společnosti, jimž bylo povoleno pobývat a pracovat na území členského státu po dobu nepřesahující devět měsíců.
4. Tímto článkem není dotčeno právo členského státu odejmout nebo zamítnout prodloužení povolení v souladu s článkem 8.
Článek 19
Rodinní příslušníci
1. V prvním a druhém členském státě, jež umožňují osobě převedené v rámci společnosti pobývat a pracovat na jejich území v souladu s článkem 22 této směrnice, se použije směrnice 2003/86/ES s odchylkami stanovenými v tomto článku.
2. Odchylně od čl. 3 odst. 1 a článku 8 směrnice 2003/86/ES sloučení rodiny v členských státech není závislé na požadavku, aby držitel povolení vydaného uvedenými členskými státy na základě této směrnice měl přiměřený výhled na získání práva na trvalý pobyt a pobývat na území po stanovenou minimální dobu.
3. Odchylně od čl. 4 odst. 1 třetího pododstavce a čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/86/ES mohou integrační opatření zmíněná v těchto ustanoveních členské státy použít pouze poté, co bylo dotyčným osobám přiznáno právo na sloučení rodiny.
4. Odchylně od čl. 5 odst. 4 prvního pododstavce směrnice 2003/86/ES udělí členský stát povolení pro rodinné příslušníky, jestliže jsou splněny podmínky pro sloučení rodiny, a to do 90 dnů ode dne podání úplné žádosti. Příslušný orgán členského státu vyřizuje žádost o povolení pro rodinné příslušníky osoby převedené v rámci společnosti zároveň se žádostí o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti nebo o povolení pro dlouhodobou mobilitu, je-li žádost o povolení pro rodinné příslušníky osoby převedené v rámci společnosti předložena současně. Procesní záruky stanovené v článku 15 se použijí obdobně.
5. Odchylně od čl. 13 odst. 2 směrnice 2003/86/ES končí v zásadě doba platnosti povolení k pobytu pro rodinné příslušníky v členském státě ke dni uplynutí doby platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti nebo povolení pro dlouhodobou mobilitu vydaných uvedeným členským státem.
6. Odchylně od čl. 14 odst. 2 směrnice 2003/86/ES a aniž je dotčena zásada upřednostňování občanů Unie, jak vyplývá z příslušných ustanovení příslušných aktů o přistoupení, mají rodinní příslušníci osoby převedené v rámci společnosti, kterým bylo povoleno sloučení rodiny, právo na přístup k zaměstnání a samostatné výdělečné činnosti na území členského státu, který vydal povolení k pobytu pro rodinného příslušníka.
KAPITOLA V
MOBILITA UVNITŘ EU
Článek 20
Mobilita
Státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou držiteli platného povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vydaného prvním členským státem, mohou na základě uvedeného povolení a platného cestovního dokladu a za podmínek stanovených v článcích 21 a 22 a s výhradou článku 23 vstoupit, pobývat a pracovat na území jednoho nebo více druhých členských států.
Článek 21
Krátkodobá mobilita
1. Státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou držiteli platného povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vydaného prvním členským státem, jsou oprávněni pobývat v druhém členském státě a pracovat v jakémkoli jiném subjektu, který je v tomto druhém členském státě usazen a patří do stejného podniku či skupiny podniků, po dobu až 90 dnů v kterémkoli období 180 dnů na členský stát za podmínek stanovených v tomto článku.
2. Druhý členský stát může po hostitelském subjektu v prvním členském státě požadovat, aby oznámil prvnímu členskému státu i druhému členskému státu úmysl osoby převedené v rámci společnosti pracovat v subjektu usazeném ve druhém členském státě.
V takových případech druhý členský stát umožní, aby oznámení bylo provedeno buď:
a)
v době podání žádosti v prvním členském státě, je-li mobilita do druhého členského státu již v této fázi plánována, nebo
b)
poté, co byla osoba převedená v rámci společnosti přijata v prvním členském státě, jakmile je plánovaná mobilita do druhého členského státu známa.
3. Druhý členský stát může požadovat, aby oznámení zahrnovalo předání těchto dokumentů a informací:
a)
dokladů o tom, že hostitelský subjekt ve druhém členském státě a podnik usazený ve třetí zemi patří do téhož podniku nebo do téže skupiny podniků;
b)
pracovní smlouvy a, je-li to třeba, dopisu o zařazení, jež byly předány prvnímu členskému státu podle čl. 5 odst. 1 písm. c);
c)
případně dokumentů osvědčujících, že osoba převedená v rámci společnosti splňuje podmínky, které pro občany Unie vyplývají z vnitrostátních právních předpisů dotčeného členského státu a upravují regulované povolání, k němuž se daná žádost vztahuje;
d)
platného cestovního dokladu, jak je uvedeno v čl. 5 odst. 1 písm. f), a
e)
plánované doby a dat mobility, nebyly-li specifikovány v některém z výše uvedených dokumentů.
Druhý členský stát může požadovat, aby byly tyto dokumenty a informace předloženy v jeho úředním jazyce.
4. Pokud došlo k oznámení v souladu s odst. 2 písm. a) a pokud druhý členský stát nevznesl námitku u prvního členského státu podle odstavce 6, může k mobilitě osoby převedené v rámci společnosti do druhého členského státu dojít kdykoli po dobu platnosti povolení pro osobu převedené v rámci společnosti.
5. Pokud k oznámení došlo v souladu s odst. 2 písm. b), může být mobilita zahájena ihned po oznámení druhému členskému státu nebo kdykoli poté po dobu platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti.
6. Druhý členský stát může na základě oznámení uvedeného v odstavci 2 do 20 dnů od jeho obdržení vznést námitku proti mobilitě osoby převedené v rámci společnosti na jeho území, pokud:
a)
nejsou splněny podmínky stanovené v čl. 5 odst. 4 písm. b) nebo v odst. 3 písm. a), c) nebo d) tohoto článku;
b)
předložené dokumenty byly získány podvodným způsobem nebo byly padělány či pozměněny;
c)
bylo dosaženo maximální doby pobytu, jak je vymezena v čl. 12 odst. 1 nebo v odstavci 1 tohoto článku.
Příslušné orgány druhého členského státu neprodleně informují příslušné orgány prvního členského státu a hostitelský subjekt v prvním členském státě o své námitce vůči mobilitě.
7. Pokud má druhý členský stát námitky vůči mobilitě v souladu s odstavcem 6 tohoto článku a k mobilitě dosud nedošlo, nebude osobě převedené v rámci společnosti umožněno pracovat ve druhém členském státě jako součást převodu v rámci společnosti. Pokud se již mobilita uskutečnila, použijí se čl. 23 odst. 4 a 5.
8. Pokud je platnost povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti prodloužena prvním členským státem v rámci maximální doby stanovené čl. 12 odst. 1, nadále svého držitele opravňuje k práci ve druhém členském státě, s výhradou maximální doby stanovené v odstavci 1 tohoto článku.
9. Osobám převedeným v rámci společnosti, které jsou považovány za hrozbu pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo veřejné zdraví, není umožněno vstupovat na území druhého členského státu nebo pobývat na něm.
Článek 22
Dlouhodobá mobilita
1. Ve vztahu ke státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou držiteli platného povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vydaného prvním členským státem a kteří zamýšlí pobývat v druhém členském státě a pracovat v jakémkoli jiném subjektu, který je v tomto druhém členském státě usazen a patří do stejného podniku či do stejné skupiny podniků, po dobu více než 90 dnů na členský stát, může se druhý členský stát rozhodnout:
a)
použít článek 21 a umožnit osobě převedené v rámci společnosti pobývat a pracovat na jeho území na základě a po dobu platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vydaného prvním členským státem; nebo
b)
uplatnit postup stanovený v odstavcích 2 až 7.
2. Je-li podána žádost o dlouhodobou mobilitu:
a)
druhý členský stát může požadovat, aby žadatel předložil všechny níže uvedené dokumenty, nebo některé z nich, jsou-li vyžadovány druhým členským státem pro původní žádost:
i)
doklady o tom, že hostitelský subjekt ve druhém členském státě a podnik usazený ve třetí zemi patří do téhož podniku nebo do téže skupiny podniků,
ii)
pracovní smlouvu a, je-li to třeba, dopis o zařazení, jak je stanoveno v čl. 5 odst. 1 písm. c),
iii)
ve stanovených případech dokumenty osvědčující, že státní příslušník třetí země splňuje podmínky, které pro občany Unie vyplývají z vnitrostátních právních předpisů dotčeného členského státu a upravují regulované povolání, k němuž se daná žádost vztahuje,
iv)
platný cestovní doklad, jak je uvedeno v čl. 5 odst. 1 písm. f),
v)
doklad o nemocenském pojištění, nebo stanoví-li tak vnitrostátní právní předpisy, doklad o tom, že o něj požádal, jak je stanoveno v čl. 5 odst. 1 písm. g).
Druhý členský stát může požadovat, aby žadatel nejpozději v době vydání povolení pro dlouhodobou mobilitu sdělil adresu osoby převedené v rámci společnosti na území druhého členského státu.
Druhý členský stát může požadovat, aby byly tyto dokumenty a informace předloženy v jeho úředním jazyce;
b)
druhý členský stát přijme rozhodnutí o žádosti o dlouhodobou mobilitu a oznámí jej písemně žadateli, a to co nejdříve, avšak nejpozději do 90 dnů od podání žádosti a dokumentů uvedených v písmenu a) příslušným orgánům druhého členského státu;
c)
po osobě převedené v rámci společnosti se nevyžaduje, aby opustila území členských států za účelem předložení žádosti, a nepodléhá požadavku na vízum;
d)
osoba převedená v rámci společnosti je oprávněna pracovat ve druhém členském státě do přijetí rozhodnutí o žádosti o dlouhodobou mobilitu příslušnými orgány, pokud:
i)
neuplynula doba uvedená v čl. 21 odst. 1 a doba platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vydaného prvním členským státem a
ii)
vyžaduje to druhý členský stát, byla-li v něm nejpozději 20 dnů před začátkem dlouhodobé mobility osoby převedené v rámci společnosti podána úplná žádost;
e)
žádost o dlouhodobou mobilitu nelze podat současně s oznámením o krátkodobé mobilitě. Pokud potřeba dlouhodobé mobility vyvstala po zahájení krátkodobé mobility osoby převedené v rámci společnosti, může druhý členský stát požádat, aby byla žádost o dlouhodobou mobilitu podána nejpozději 20 dnů před skončením krátkodobé mobility.
3. Členské státy mohou žádost o dlouhodobou mobilitu zamítnout, pokud:
a)
nejsou splněny podmínky uvedené v odst. 2 písm. a) tohoto článku nebo kritéria uvedená v čl. 5 odst. 4, 5 a 8;
b)
se uplatní jeden z důvodů uvedených v čl. 7 odst. 1 písm. b) či d) nebo čl. 7 odst. 2, 3 či 4; nebo
c)
v průběhu řízení skončí doba platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti.
4. Pokud druhý členský stát přijme kladné rozhodnutí ohledně žádosti o dlouhodobou mobilitu, jak je uvedena v odstavci 2, vydá se osobě převedené v rámci společnosti povolení pro dlouhodobou mobilitu, jež jí umožní pobývat a pracovat na jeho území. Toto povolení se vydává za použití jednotného vzoru stanoveného v nařízení (ES) č. 1030/2002. V rubrice „druh povolení“ podle písm. a) bodu 6.4 přílohy nařízení (ES) č. 1030/2002 členské státy uvedou: „mobile ICT“. Členské státy mohou rovněž doplnit označení ve svém úředním jazyce nebo jazycích.
Členské státy mohou uvést další informace týkající se pracovní činnosti v průběhu dlouhodobé mobility osoby převedené v rámci společnosti v papírové podobě nebo uchovat tyto údaje v elektronickém formátu podle článku 4 nařízení (ES) č. 1030/2002 a bodu a) 16 přílohy uvedeného nařízení.
5. Prodloužením platnosti povolení pro dlouhodobou mobilitu není dotčen čl. 11 odst. 3.
6. Druhý členský stát informuje o vydání povolení pro dlouhodobou mobilitu příslušné orgány prvního členského státu.
7. Pokud členský stát přijímá rozhodnutí o žádosti o dlouhodobou mobilitu, použijí se v přiměřeném rozsahu článek 8, čl. 15 odst. 2 až 6 a článek 16.
Článek 23
Záruky a sankce
1. Je-li povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vydáno členským státem, který neuplatňuje v plném rozsahu schengenské acquis, a osoba převedená v rámci společnosti překročí vnější hranici, je druhý členský stát oprávněn požadovat k doložení skutečnosti, že se do něj osoba převedená v rámci společnosti stěhuje pro účely převedení v rámci společnosti:
a)
kopii oznámení zaslaného hostitelským subjektem v prvním členském státě podle čl. 21 odst. 2; nebo
b)
dopis hostitelského subjektu ve druhém členském státě, v němž jsou uvedeny přinejmenším údaje o době trvání mobility uvnitř EU a místě, kde je usazen hostitelský subjekt nebo subjekty ve druhém členském státě.
2. Odejme-li první členský stát povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti, ihned o tom informuje orgány druhého členského státu.
3. Hostitelský subjekt ve druhém členském státě informuje příslušné orgány druhého členského státu o jakékoli změně, která má dopad na podmínky, na jejichž základě byla mobilita umožněna.
4. Druhý členský stát může požádat, aby osoba převedená v rámci společnosti okamžitě zanechala veškeré zaměstnanecké činnosti a opustila jeho území, pokud:
a)
neobdržel oznámení v souladu s čl. 21 odst. 2 a 3 a takové oznámení vyžaduje;
b)
vznesl námitku proti mobilitě v souladu s čl. 21 odst. 6;
c)
zamítl žádost o dlouhodobou mobilitu v souladu s čl. 22 odst. 3;
d)
povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti nebo povolení pro dlouhodobou mobilitu je využíváno pro jiné účely, než pro které bylo vydáno;
e)
podmínky, za nichž byla mobilita povolena, již nejsou splněny.
5. V případech uvedených v odstavci 4 první členský stát na žádost druhého členského státu neprodleně a bez dalších formalit umožní opětovný vstup osoby převedené v rámci společnosti a případně jejích rodinných příslušníků. To platí i v případě, že doba platnosti povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vydaného v prvním členském státě uplynula v době mobility v rámci druhého členského státu, nebo bylo povolení v uvedené době odňato.
6. Překročí-li držitel povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti vnější hranici členského státu, který uplatňuje v plném rozsahu schengenské acquis, konzultuje tento členský stát Schengenský informační systém. Uvedený členský stát odepře vstup osobám, o nichž byl v Schengenském informačním systému pořízen záznam, nebo vysloví námitku proti mobilitě těchto osob.
7. Členské státy mohou uložit sankce vůči hostitelskému subjektu usazenému na jejich území v souladu s článkem 9, pokud:
a)
hostitelský subjekt neoznámil mobilitu osoby převedené v rámci společnosti v souladu s čl. 21 odst. 2 a 3;
b)
povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti nebo povolení pro dlouhodobou mobilitu je využíváno pro jiné účely, než pro které bylo vydáno;
c)
žádost o povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti byla podána jinému členskému státu, než je členský stát nejdelšího celkového pobytu;
d)
osoba převedená v rámci společnosti již nesplňuje kritéria a podmínky, na jejichž základě byla mobilita umožněna, a hostitelský subjekt neoznámil tuto změnu příslušným orgánům druhého členského státu;
e)
osoba převedená v rámci společnosti začala pracovat ve druhém členském státě, přestože nebyly splněny podmínky pro mobilitu v případě, že se použije čl. 21 odst. 5 nebo čl. 22 odst. 2 písm. d).
KAPITOLA VI
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 24
Statistika
1. Členské státy Komisi sdělí statistiky týkající se počtu poprvé vydaných povolení pro osobu převedenou v rámci společnosti a povolení pro dlouhodobou mobilitu, jakož i případných oznámení obdržených podle čl. 21 odst. 2, a pokud možno počtu osob převedených v rámci společnosti, jejichž povolení bylo prodlouženo nebo odňato. Tyto statistiky jsou členěny podle občanství a podle doby platnosti povolení a, pokud možno, podle hospodářského odvětví a pozice osoby převedené v rámci společnosti.
2. Statistiky se týkají referenčního období jednoho kalendářního roku a jsou sděleny Komisi do šesti měsíců od konce referenčního roku. Prvním referenčním rokem je rok 2017.
3. Statistiky se předkládají v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 862/2007 (15).
Článek 25
Podávání zpráv
Poprvé do 29. listopadu 2019 a poté každé tři roky předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování této směrnice v členských státech a navrhne nezbytné změny. Zpráva se zaměří zejména na posouzení řádného fungování režimu mobility uvnitř EU a případné zneužívání tohoto režimu, jakož i na vzájemné působení tohoto režimu a schengenského acquis. Komise zejména posoudí praktické uplatňování článků 20, 21, 22, 23 a 26.
Článek 26
Spolupráce mezi kontaktními místy
1. Členské státy určí kontaktní místa, která budou účinně spolupracovat a budou odpovídat za přijímání a předávání informací, jež jsou zapotřebí k provádění článků 21, 22 a 23. Členské státy upřednostní výměnu informací elektronickými prostředky.
2. Každý členský stát informuje prostřednictvím národních kontaktních míst, uvedených v odstavci 1, ostatní členské státy o určených orgánech, na které je odkazováno v čl. 11 odst. 4, a o postupech použitých na mobilitu uvedenou v článcích 21 a 22.
Článek 27
Provedení
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 29. listopadu 2016. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 28
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 29
Určení
Tato směrnice je určena členským státům v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 15. května 2014.