ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 25. ledna 2012
o opatření C 36/07 (ex NN 25/07) Německa ve prospěch společnosti Deutsche Post AG
(oznámeno pod číslem C(2012) 184)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2012/636/EU)
EVROPSKÁ KOMISE
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie (1) a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
po výzvě zúčastněným stranám k podání připomínek podle výše uvedených článků (2) a s ohledem na jejich stanoviska,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
I.1 Řízení o státní podpoře
I.1.1 Rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999 a záporné rozhodnutí z roku 2002
(1)
V roce 1994 podala společnost United Parcel Service (dále jen „UPS“) stížnost, v níž tvrdí, že společnosti Deutsche Bundespost POSTDIENST (dále jen „POSTDIENST“) byly poskytnuty protiprávní podpory.
(2)
Poté, co bylo dne 23. října 1999 zahájeno řízení o státní podpoře (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení 1999“), podalo Německo dne 16. září 1999 připomínky. Po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení 1999 obdržela Komise připomínky 14 zúčastněných stran, které byly dopisem ze dne 15. prosince 1999 sděleny spolkové vládě, aby dostala příležitost zaujmout k těmto připomínkám stanovisko. Německo odpovědělo dopisem ze dne 1. února 2000, který byl zaregistrován při doručení dne 2. února 2000.
(3)
Komise dne 19. června 2002 přijala záporné rozhodnutí (3) (dále jen „záporné rozhodnutí 2002“), v němž uvedla, že společnost POSTDIENST a její nástupce Deutsche Post AG (dále jen „DPAG“, zatímco POSTDIENST a DPAG jsou dále spolu označovány jako „Deutsche Post“) účtovaly ceny balíkových zásilek doručovaných ode dveří ke dveřím pod úrovní přírůstkových nákladů a že tato agresivní cenová politika nespadala do povinnosti veřejné služby společnosti Deutsche Post. Tímto vzniklé ztráty ve výši 572 mil. EUR byly nakonec v rozporu s články 106 a 107 SFEU financovány ze státních prostředků, které byly společnosti Deutsche Post poskytnuty v různých formách (např. státní vyrovnávací platby od sesterské společnosti Deutsche Bundespost TELEKOM (dále jen „TELEKOM“), státní úvěrové záruky a státní podpora na financování penzí poštovních úředníků (dále jen „dotování penzí“)).
(4)
Na žádost Komise si Německo od DPAG vyžádalo vrácení státní podpory neslučitelné s vnitřním trhem ve výši 572 mil. EUR. Deutsche Post podala proti rozhodnutí odvolání k soudům Unie.
(5)
Tribunál ve svém rozsudku z roku 2008 (4) prohlásil záporné rozhodnutí 2002 za neplatné, neboť Komise neprovedla obsáhlou analýzu všech výnosů a nákladů souvisejících s univerzálními službami, aby zjistila, zda Deutsche Post obdržela nedostatečné nebo nadměrné vyrovnání.
(6)
Poté Německo společnosti Deutsche Post opět vyplatilo vymáhanou státní podporu ve výši 572 mil. EUR včetně úroků.
(7)
Dne 2. září 2010 Soudní dvůr zamítl odvolání Komise proti rozhodnutí Tribunálu (5).
I.1.2 Další stížnosti po záporném rozhodnutí 2002
(8)
Dne 13. května 2004 podala UPS další stížnost, podle které byly po záporném rozhodnutí 2002 společnosti Deutsche Post poskytnuty protiprávní podpory. UPS zastávala názor, že v záporném rozhodnutí 2002 nebyla prověřena všechna opatření uvedená v původní stížnosti z roku 1994 a že finanční výhody poskytnuté společnosti Deutsche Post výrazně překračují podporu ve výši 572 mil. EUR neslučitelnou s pravidly pro státní podpory. Dále se domnívá, že Deutsche Post používala státní prostředky na rozšíření svých operací v oblasti balíkových zásilek (např. přebíráním jiných podniků) a prodej služeb svým dceřiným společnostem Postbank AG a Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (dále jen „DPEED“), které poskytovaly bankovní služby příp. marketing firemních balíkových zásilek pod značkou DHL, za nepřiměřeně nízké převodní ceny.
(9)
Ve dnech 9. listopadu 2004 a 1. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 2. prosince 2004 a 3. června 2005.
(10)
Dne 16. července 2004 podala společnost TNT Post AG & Co KG (dále jen „TNT“) stížnost, v níž i ona uváděla, že Deutsche Post prodávala společnosti Postbank AG služby za nepřiměřeně nízké převodní ceny. TNT tvrdila, že Postbank AG platila za poskytnuté služby pouze variabilní náklady, zatímco Deutsche Post k financování společných fixních nákladů na distribuční síť využívala v plném rozsahu výnosy ze svého monopolu v oblasti listovních zásilek.
(11)
Ve dnech 11. listopadu 2004 a 25. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 17. prosince 2004 a 23. června 2005.
I.1.3 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(12)
Poté, co Komise obdržela další stížnosti, informovala Německo dopisem ze dne 12. září 2007 (6) (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007“) o rozšíření řízení zahájeného v roce 1999. Cílem rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 bylo zahrnout do řízení všechny nově doručené informace a podrobně přezkoumat veškerá případná narušení hospodářské soutěže vyplývající ze státních opatření ve prospěch Deutsche Post (bližší informace ke státním vyrovnávacím platbám, státním zárukám, dotování penzí a exkluzivní licenci na poskytování listovních služeb viz oddíl I.1.14).
(13)
Podle názoru Komise bylo třeba přesně rekonstruovat účetnictví Deutsche Post v období 1990 až 2007, aby se vyjasnily dopady státních opatření na výnosy a náklady různých služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
I.1.4 Připomínky Německa k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(14)
Německo předložilo připomínky dne 14. prosince 2007 a Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání (viz též oddíl I.3.1).
I.1.5 Připomínky zúčastněných stran k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a stanovisko Německa k těmto připomínkám
(15)
Dne 16. listopadu 2007 předložily své připomínky UPS a TNT.
(16)
Poté, co Německo dne 20. prosince 2007 požádalo o prodloužení lhůty, předložila spolková vláda dne 12. března 2008 své stanovisko k připomínkám TNT a UPS.
I.1.6 Výběr externího znalce
(17)
Komise dne 23. ledna 2008 zveřejnila nabídkové řízení na vypracování posudku, který by Komisi pomohl zjistit, zda Deutsche Post v období 1990-2007 neobdržela nadměrné vyrovnání za svou povinnost poskytovat univerzální služby (7).
(18)
Dne 18. června 2008 uzavřela Komise smlouvu se společností WIK Consult GmbH, která se specializuje na nákladové účetnictví v poštovním odvětví.
I.1.7 Připomínky Německa k přiměřené délce období šetření
(19)
V dopisech ze dne 10. června 2008 a 18. června 2008 vyjádřilo Německo svůj nesouhlas s délkou období šetření (1990-2007), které Komise zvolila, a zastávalo názor, že stačí omezit šetření na roky 1990 až 1994, kdy byly státní vyrovnávací platby poskytnuty; v tomto období byly ztráty vyšší než státní vyrovnávací platby, takže Deutsche Post neobdržela žádné nadměrné vyrovnání. Podle rámce Společenství pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (8) (dále jen „rámec Společenství z roku 2005“) je poskytnutí účetních údajů za období po roce 1994 nepoměrné, neboť období pro výpočet nadměrného vyrovnání je omezen na čtyři roky.
(20)
Německo dne 27. června 2008 předložilo právní posudek o povinnosti Komise prošetřit jednotlivě všechny státní vyrovnávací platby, státní záruky a dotování penzí (9). Dále Německo tvrdilo, že kontrola účetních údajů není pro posouzení státních záruk a dotování penzí nutná.
(21)
Stejný postoj zastávalo Německo i vůči útvarům Komise na schůzkách ve dnech 29. května 2008 a 15. července 2008.
I.1.8 Žádost o informace ze dne 17. července 2008
(22)
Komise dne 17. července 2008 zaslala Německu žádost o informace týkající se všech státních opatření, která jsou předmětem šetření, včetně dotazníku ohledně výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007. Žádost o informace byla vypracována ve spolupráci s WIK Consult. Německo dne 5. srpna 2008 požádalo o neurčité prodloužení lhůty, neboť se nejprve musí ověřit dostupnost určitých údajů.
I.1.9 Upomínky ze dne 12. a 22. srpna 2008
(23)
Komise dne 12. srpna 2008 vysvětlila, proč musela proběhnout kontrola výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007, a trvala na předložení požadovaných informací.
(24)
Ve svém sdělení ze dne 14. srpna 2008 Německo opět tvrdilo, že není důvod prošetřovat výnosy a ztráty Deutsche Post za období po roce 1994. Dne 22. srpna 2008 si Komise pro případ, že Německo nepředloží požadované informace, vyhradila právo vydat příkaz k poskytnutí informací podle čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (10).
(25)
Ve sdělení ze dne 29. září 2008 Německo předložilo výsledky dalšího právního posudku (doručeného dne 2. října 2008), aby podložilo svůj postoj, že analýza účetnictví po roce 1994 není nutná a že přiměřeným obdobím šetření je období 1990-1994 (11).
(26)
Německo dne 28. října 2008 předložilo informace o státních zárukách a dotování penzí.
I.1.10 Příkaz k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008
(27)
Komise neakceptovala argumenty Německa a trvala na tom, že bylo nutné provést analýzu do roku 2007, aby byly v plném rozsahu posouzeny dopady poskytnutých státních opatření na hospodářskou soutěž. V návaznosti na obě upomínky z 12. srpna 2008 a 22. srpna 2008 Komise vydala dne 30. října 2008 příkaz k poskytnutí informací, kterým Německo formálně vyzvala k předložení všech potřebných účetních údajů za celé období 1990-2007.
(28)
Německo a Deutsche Post zpochybnily platnost příkazu k poskytnutí informací (viz Oddíl I.3.2).
(29)
Německo dne 27. listopadu 2008 předložilo požadované účetní údaje za období 1990-1994. Ve dnech 5. a 16. prosince 2008 Německo účetní údaje předložené dne 27. listopadu 2008 aktualizovalo.
I.1.11 Předložení účetních údajů za období 1990-2007
(30)
Po schůzce státního tajemníka pana Pfaffenbacha, předsedy představenstva DPAG pana Appela a člena Komise odpovědného za politiku hospodářské soutěže, která proběhla dne 6. února 2009, Německo a Deutsche Post souhlasily s poskytnutím účetních údajů za období po roce 1994.
(31)
Dne 3. března 2009 Německo předložilo první soubor účetních údajů za celé období šetření 1990-2007.
(32)
Setkání zástupců Deutsche Post a útvarů Komise proběhla dne 3. března 2009 v Bruselu, jakož i ve dnech 12. března 2009, 2. dubna 2009, 28. května 2009, 23. června 2009 a 18. září 2009 v Bonnu. Německo předložilo odpovídající vysvětlení od Deutsche Post ve dnech 26. března 2009, 7. května 2009 a 22. června 2009.
(33)
V návaznosti na tato setkání a celou řadu otázek, které útvary Komise položily společnosti Deutsche Post ve dnech 4. června 2009 a 30. července 2009, Německo ve dnech 9. července 2009, 31. července 2009, 17. srpna 2009, 8. září 2009, 10. září 2009 a 15. října 2009 poskytlo aktualizované účetní údaje a další objasňující informace.
(34)
Ve dnech 16. a 24. září 2009 předložily útvary Komise další otázky, na které Německo odpovědělo dne 14. října 2009.
I.1.12 Předložení posudku od společnosti WIK
(35)
Z důvodu zpoždění při předkládání účetních údajů musela být smlouva s WIK Consult několikrát prodloužena. Dne 9. listopadu 2009 WIK Consult nakonec předložila svůj posudek (dále jen „posudek WIK“).
(36)
Ve dnech 14. a 21. ledna 2010 Německo předložilo k posudku WIK připomínky. Dne 11. února 2010 předložilo Německo posudek vypracovaný společností KPMG (dále jen „posudek KPMG“) o právní povaze odvodů (12), které musela Deutsche Post zaplatit spolkovému státu do roku 1995, a posudek vypracovaný firmou Deloitte (13) (dále jen „posudek Deloitte-I“) o referenční hodnotě „přiměřeného“ zisku použité za základ v posudku WIK.
(37)
Dne 23. dubna 2010 předložilo Německo další studii Deloitte (dále jen „posudek Deloitte-II“) o výši přiměřeného zisku, ze kterého se má vycházet v případě univerzálních služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
(38)
Dne 9. srpna 2010 Německo předložilo další připomínky k výpočtu nadměrného vyrovnání a k použití zásady investora v tržním hospodářství při posuzování státních vyrovnávacích plateb.
I.1.13 Připomínky následující po prohlášení záporného rozhodnutí 2002 za neplatné
(39)
Dne 5. listopadu 2010 předložilo Německo další právní posudek, který se zabývá významem rozsudku ve věci Komise v. Deutsche Post, C-399/08, (viz oddíl I.3.5) pro probíhající šetření ve věci státní podpory (14).
I.1.14 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011
(40)
Dopisem ze dne 10. května 2011 oznámila Komise Německu své rozhodnutí rozšířit řízení zahájené v roce 1999 a rozšířené v roce 2007 podle čl. 108 odst. 2 SFEU, aby byly důkladně prošetřeny dotace na penze, které Deutsche Post čerpala od roku 1995 (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011“).
(41)
Poté, co Německo nejprve dne 23. května 2011 požádalo o prodloužení lhůty, předložilo dne 29. července 2011 své stanovisko, jakož i další posudky o nutnosti výpočtu nadměrného vyrovnání na důkaz údajného vzájemného dotování (15), o srovnání nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post s náklady na sociální zabezpečení obvyklými na trhu (16) a o výši nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post, která překračuje tržní úroveň (17).
(42)
Dne 4. října 2011 předložila své připomínky UPS. Iniciativa Free and Fair Postal Initiative (dále jen „FFPI“) předložila stanovisko dne 5. října 2011, spolkový svaz Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (dále jen „BIEK“) dne 7. října 2011. Komise dne 13. října 2011 postoupila stanoviska zúčastněných stran Německu.
(43)
Německo předložilo připomínky ke stanoviskům zúčastněných stran dne 14. listopadu 2011.
(44)
Komise dne 18. listopadu 2011 zaslala další žádost o informace týkající se podrobností financování nároků na důchod po roce 2007. Německo odpovědělo dopisy ze dne 2. a 19. ledna 2012. Komise dne 16. prosince 2011 předložila Německu posudek na téma referenční hodnota pro zisk (18) od společnosti Charles River Associates (dále jen „posudek CRA“), k němuž Německo zaujalo stanovisko dne 16. ledna 2012.
I.2 Řízení podle článku 102 SFEU
(45)
Na základě stížnosti UPS z roku 1994 Komise zjistila, že Deutsche Post v období 1990-1995 porušila článek 102 SFEU svou dravou cenovou politikou u přepravy balíkových zásilek mezi podnikem a spotřebitelem. Společnosti Deutsche Post byla uložena pokuta ve výši 24 mil. EUR (19).
(46)
Dne 22. dubna 2004 podala UPS na základě článku 102 SFEU další stížnost ohledně zneužití dominantního postavení ze strany Deutsche Post. Podle UPS Deutsche Post účtovala za své regulované listovní služby přemrštěné ceny.
(47)
Během svého šetření obdržela Komise dne 5. listopadu 2004 podklady k rozhodnutí německého poštovního regulačního orgánu (dále jen „poštovní regulační orgán“) o cenovém limitu pro regulované listovní služby společnosti Deutsche Post za období od 1. ledna 2003 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“). Dopisem ze dne 13. června 2007 Německo vyjádřilo souhlas s použitím těchto podkladů v řízení o státní podpoře.
(48)
Komise dne 25. března 2008 rozhodla ukončit kartelové řízení, neboť podle jejího názoru nebylo pravděpodobné, že by bylo možné prokázat takové porušení článku 102 SFEU (20).
I.3 Soudní řízení
I.3.1 Věc T-421/07 Deutsche Post AG v. Komise
(49)
Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání a přitom uvedla, že záporné rozhodnutí z roku 2002 navodilo oprávněnou důvěru, že Komise své šetření již neobnoví.
(50)
Soud dne 8. prosince 2011 toto odvolání zamítl jako nepřípustné (21).
I.3.2 Věc T-570/08 Deutsche Post AG v. Komise a věc T-571/08 Německo v. Komise
(51)
Německo a Deutsche Post napadly příkaz Komise k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008, neboť podle jejich názoru jsou v rámci tohoto příkazu požadovány irelevantní informace a pro Deutsche Post je splnění tohoto příkazu spojeno s nepřiměřenou zátěží.
(52)
Dne 16. července 2010 prohlásil Tribunál obě žaloby za nepřípustné, neboť vydáním příkazu k poskytnutí informací nebyla porušena ani procesní práva Deutsche Post, ani procesní práva Německa.
I.3.3 Věc C-463/10 P Deutsche Post AG v. Komise a věc C-475/10 P Německo v. Komise
(53)
Dne 27. září 2010 se Deutsche Post a Německo proti tomuto rozsudku Tribunálu odvolaly a nadále zastávaly názor, že příkaz k poskytnutí informací porušil jejich práva. Dne 13. října 2011 Soudní dvůr rozsudek Tribunálu ze dne 16. července 2010 zrušil (22). Věc byla proto vrácena Tribunálu a řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.4 Věc T-344/10 UPS v. Komise
(54)
UPS podala dne 20. srpna 2010 žalobu k Tribunálu a tvrdila, že se Komise vzhledem k šetření státní podpory z roku 2007 dopustila protiprávní nečinnosti. Jelikož od vydání rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 uplynuly již téměř tři roky, měla Komise dostatek příležitostí příslušná opatření prověřit a posoudit skutkovou a právní situaci, aby mohla přijmout konečné rozhodnutí a vyšetřovací řízení uzavřít. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.5 Věc T-388/11 Deutsche Post AG v. Komise
(55)
Deutsche Post dne 22. července 2011 napadla rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 s odůvodněním, že se Komise zjevně zmýlila, když ve svém předběžném posouzení prohlásila dotování penzí za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU a za novou podporu ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
II. PODROBNÝ POPIS STÁTNÍCH OPATŘENÍ
(56)
Deutsche Post od roku 1989 obdržela státní podporu v podobě různých opatření:
-
státní financování nároků na důchod na základě:
-
zákona o osobním právu (Personalrechtsgesetz) z roku 1994 (23) (dále jen „PostPersRG 1994“)
-
státní vyrovnávací platby a záruky na základě:
-
zákona o organizaci pošty (Postverfassungsgesetz) z roku 1989 (24) (dále jen „PostVerfG 1989“)
-
zákona o reorganizaci pošty (Postumwandlungsgesetz) z roku 1994 (25) (dále jen „PostUmwG 1994“)
-
exkluzivní licence a regulace cen na základě:
-
zákona o poštovním systému (Gesetz über das Postwesen) z roku 1989 (26) (dále jen „PostG 1989“)
-
zákona o poštách z roku 1997 (Postgesetz) (dále jen „PostG 1997“)
II.1 Dotování penzí v souvislosti se sociálními dávkami a systémy příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky a soukromé zaměstnance
(57)
Dotování penzí pokrývá od roku 1995 velkou část plateb penzí pro úředníky Deutsche Post v důchodu. Aby bylo možné v posouzení v plném rozsahu zachytit dopady dotování penzí, jsou v následujících oddílech podrobněji popsány sociální dávky a sociální příspěvky úředníků a porovnány se zákonným pojištěním na sociální zabezpečení pro zaměstnance soukromého sektoru (dále jen „soukromí zaměstnanci“).
II.1.1 Sociální dávky pro úředníky
(58)
Úředníci mají nárok na penzijní pojištění a podporu v případě onemocnění a potřeby péče. Dávky pro úředníky Deutsche Post odpovídají dávkám, které jsou poskytovány všem ostatním úředníkům.
-
Výše penzí je podle § 14 BeamtVG (27) stanovena předem jako určité procento z posledních platů úředníka. Tak např. úředníci, kteří odešli do důchodu v roce 2010 a odpracovali požadovaný počet let, obdrží penzi, která odpovídá 71,75 % jejich posledních platů.
-
Úředníci mají nárok na proplacení 50-70 % nákladů na zdravotní péči a musí si hradit sami pouze náklady překračující toto procento. Přesné rozdělení nákladů na zdravotní péči závisí na různých kritériích, např. na počtu dětí. Úředníci mohou buď uzavřít dobrovolné dodatečné připojištění nebo si svůj podíl na nákladech na zdravotní péči hradit sami.
II.1.2 Financování sociálních dávek pro úředníky POSTDIENST v období 1989-1994
(59)
Po první poštovní reformě v roce 1989 musely POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 v plné výši financovat výplaty penzí a náklady na zdravotní péči pro úředníky v důchodu, kteří byli zařazeni do příslušných podniků na základě svých bývalých činností. Podle tohoto ustanovení uplatňují úředníci své nároky i nadále vůči státu, který však může celkovou částku požadovat od společností POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK.
II.1.3 Financování sociálních dávek pro úředníky DPAG od roku 1995
(60)
V rámci druhé poštovní reformy z roku 1994 byli úředníci, kteří pracovali u POSTDIENST, převedeni podle § 2 odst. 1 PostPersRG 1994 na DPAG. Přitom si úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 ponechali své právní postavení. Podle § 1 odst. 1 PostPersRG 1994 převzala DPAG od spolkového státu všechna práva a povinnosti zaměstnavatele a podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 všechny majetkoprávní nároky úředníků.
(61)
Podle § 15 PostPersRG 1994 převzal výplaty důchodů a nákladů na zdravotní péči úředníkům v důchodu nově vytvořený penzijní fond pro úředníky Deutsche Post. Dne 1. července 2001 byly sloučeny penzijní fondy pro Deutsche Post, Deutsche Telekom AG a Postbank AG do penzijního fondu pro zaměstnance pošty (Postbeamtenversorgungskasse) (dále označované pro celé období od 1. ledna 1995 společně jako „penzijní fond“).
(62)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Od roku 2000 musí Deutsche Post do penzijního fondu zaplatit na základě § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 roční příspěvek ve výši 33 % skutečných příjmů úředníků (tzn. příjmů, které dosahovaly od 735 mil. EUR v roce 2000 až 540 mil. EUR v roce 2010).
(63)
Dotování penzí kryje podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 zbývající deficit (tj. rozdíl mezi penzemi vyplacenými úředníkům v důchodu a příspěvkem Deutsche Post do penzijního fondu). Dotování penzí se zvýšilo z částky 151 mil. EUR (1995) na 3,203 mld. EUR (2010) a činilo v období 1995-2010 celkem 37,121 mld. EUR.
Obrázek 1
Financování penzijního fondu (v mil. EUR)
II.1.4 Zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance a penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance Deutsche Post
(64)
Soukromí zaměstnanci jsou povinni platit příspěvky na sociální zabezpečení a musí uzavřít následující čtyři pojistky: důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (28). Zákonné systémy sociálního zabezpečení pro soukromé zaměstnance předpokládají v oblasti důchodového a zdravotního pojištění jinou pojistnou ochranu než systém platný pro úředníky:
-
Výše důchodu není vypočítána jako procentuální podíl z posledního měsíčního platu, nýbrž z průměrného platu za celý život.
-
Výdaje na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče jsou plně hrazeny.
(65)
Také ve financování sociálních dávek existují značné rozdíly v porovnání s režimem platným pro úředníky: zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance je financováno z příspěvků zaměstnance a zaměstnavatele během pracovního života zaměstnance (dále jen „příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení“). Celková sazba příspěvků je formálně rozdělena na podíl zaměstnance a podíl zaměstnavatele, přičemž každý činí asi polovinu celkové sazby. Zaměstnavatel však má formální povinnost odvádět celou sazbu příspěvků do systémů sociálního zabezpečení.
Obrázek 2
Příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení v procentech hrubého platu soukromých zaměstnanců (viz též příloha)
(66)
Z obrázku 2 vyplývá, že sazby příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení od roku 1995 kolísaly mezi 38 % až 42 % hrubého platu (= čistý plat + podíl zaměstnance). Podíly zaměstnanců a zaměstnavatelů na příspěvcích do systému sociálního zabezpečení dosahovaly 19 % až 21 % hrubého platu (podrobnější časová posloupnost je uvedena v příloze).
(67)
Soukromí zaměstnanci Deutsche Post využívali nejen zákonného pojistného na sociální zabezpečení, nýbrž také penzijního připojištění. Soukromým zaměstnancům zaměstnaným před rokem 1997 bylo nabídnuto penzijní připojištění, díky němuž by dostávali důchod srovnatelný s penzí úředníků. Penzijní připojištění tak pokrývalo rozdíl mezi zákonnou penzí ze sociálního zabezpečení soukromých zaměstnanců, která odpovídá určité procentuální sazbě průměrného příjmu za celý život, a penzí úředníka, která odpovídá určitému procentu posledních mezd. Přesná pravidla jsou uvedena ve stanovách úřadu pro správu důchodů německé spolkové pošty (Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost) (dále jen „VAP“) (29).
(68)
Deutsche Post financovala doplňkovou penzi pro soukromé zaměstnance v důchodu do roku 1997 příspěvkem ve výši [5 % až 10 %] (30) hrubého platu aktivních soukromých zaměstnanců. Od roku 1997 Deutsche Post vytvářela rezervy na pokrytí neuhrazených závazků VAP (viz též popis zátěže # 4 v oddíle II.3.1.3).
(69)
Od roku 1997 bylo nově zaměstnaným soukromým zaměstnancům nabídnuto výrazně snížené penzijní připojištění, na které Deutsche Post v období 1997-2007 přispěla částkou ve výši [0 % a 5 %] hrubého platu.
II.2 Státní vyrovnávací platby a záruky na pozadí exkluzivní licence a povinnosti Deutsche Post poskytovat univerzální poštovní službu
II.2.1 Exkluzivní licence do roku 2007
(70)
Před rokem 1998 bylo zřizování a provozování zařízení pro placené poskytování listovních služeb podle § 2 PostG 1989 vyhrazeno výlučně společnosti Deutsche Post. Jiné poštovní služby, jako je doručování balíků, novin nebo časopisů, nebyly vyhrazeny společnosti Deutsche Post a podléhaly hospodářské soutěži. Podle § 37 PostVerfG 1989 musí být zisky z těchto vyhrazených listovních služeb použity k financování ztrát v oblasti univerzálních služeb nabízených na trzích otevřených hospodářské soutěži. Podle § 4 PTRegG 1994 (31) byl za schvalování poplatků za vyhrazené listovní služby odpovědný spolkový ministr pošt a telekomunikací.
(71)
Po vstupu zákona PostG 1997 v platnost v roce 1998 se objem služeb vyhrazených společnosti Deutsche Post postupně snižoval. Podle § 51 PostG 1997 se exkluzivní licence Deutsche Post v roce 1997 vztahovala na doručování listovních zásilek a adresovaných katalogů s hmotností do 200 g, avšak následně se hmotnostní limit postupně snižoval a v roce 2006 byl stanoven na 50 g. Exkluzivní licence vypršela dne 31. prosince 2007.
II.2.2 Povinnost poskytovat univerzální poštovní služby do roku 2007
(72)
Povinnost poskytovat univerzální služby byla společnosti Deutsche Post formálně uložena dvěma právními akty:
-
Nařízením o povinných poštovních službách (32) (Postdienst-Pflichtleistungsverordnung) (dále jen „PPflLV“) byla Deutsche Post ustanovena poskytovatelem univerzálních poštovních služeb v oblasti listovních zásilek a balíků do hmotnosti až 20 kg a pověřena poskytováním odpovídajících služeb za jednotné poplatky v celém Německu.
-
Zákonem PostG 1997 a doprovodným prováděcím nařízením z roku 1999 (33) (dále jen „nařízení o univerzálních službách z roku 1999“ (Universaldienstleistungsverordnung)) bylo pověření DPAG poskytovat univerzální služby prodlouženo.
(73)
V § 11 PostG 1997 jsou univerzální služby definovány jako minimální nabídka poštovních služeb, které se mají poskytovat na území celého státu za dostupné ceny. Tyto služby zahrnují doručování listovních zásilek, adresovaných balíků, jejichž hmotnost nepřesahuje 20 kg, knih, katalogů, novin a časopisů (dále jen „univerzální služby“).
(74)
V nařízení o univerzálních službách z roku 1999 jsou stanoveny minimální požadavky na kvalitu univerzální služby:
-
Na území celého Německa musí být k dispozici nejméně 12 000 poštovních úřadů.
-
V ročním průměru musí být 80 % listovních zásilek a balíků doručeno ve stanovené lhůtě (jeden pracovní den u listovních zásilek a dva pracovní dny u balíků), přičemž zásilky se musí doručovat nejméně jednou každý pracovní den.
-
Obecně sice platí, že univerzální služby musí být cenově dostupné, DPAG však musela účtovat jednotné ceny za listovní služby, které poskytovala v rámci exkluzivní licence, jejíž platnost vypršela v roce 2007. DPAG ovšem má v případě vyhrazených služeb při stanovování cen určitou flexibilitu, jelikož může uzavírat cenové dohody s jednotlivými zákazníky, kteří při každém podání zásilek odesílají nejméně 50 kusů.
(75)
Na základě § 52 PostG 1997 bylo pověření DPAG poskytováním univerzálních služeb prodlouženo až do 31. prosince 2007, tj. do zrušení exkluzivní licence na listovní služby. Po vypršení exkluzivní licence nebyl povinností univerzální služby pověřen žádný poštovní provozovatel v Německu, což znamená, že by univerzální poštovní služby měli poskytovat všichni poskytovatelé poštovních služeb („tržní síly“). Jestliže je jisté nebo lze předpokládat, že univerzální služba není poskytována dostatečně nebo přiměřeně, nabízí PostG 1997 právní prostředky, aby bylo poskytování těchto služeb zajištěno.
(76)
Jak lze vyčíst z posudku WIK (viz obrázek 3), připadalo 88 % celkových výnosů v letech 1990 až 2007 na univerzální služby. Velká část univerzálních listovních služeb podléhala na základě dominantního postavení Deutsche Post cenové regulaci (viz oddíl II.2.1). Vedle těchto regulovaných služeb, které představovaly okolo 62 % celkových výnosů, poskytovala Deutsche Post v konkurenci s jinými poskytovateli univerzální balíkové služby (15 % celkových výnosů), jakož i další cenově neregulované univerzální listovní služby (11 % celkových výnosů).
(77)
Kromě toho Deutsche Post nabízela rovněž komerční služby (např. retailové bankovní služby pro Postbank, distribuční služby pro Telekom, doručování adresných reklamních zásilek). Deutsche Post dosáhla v období 1990-2007 poskytováním komerčních služeb 12 % celkových výnosů.
II.2.3 Státní vyrovnávací platby
(78)
Deutsche Bundespost byla od svého založení v roce 1950 zvláštním majetkem spolkového státu. Podle německého správního práva nemá zvláštní majetek právní subjektivitu nezávislou na státu, ale má vlastní rozpočet a neručí za obecné dluhy státu.
(79)
První poštovní reforma z roku 1989 předpokládala, že se zvláštní majetek rozčlení na tři dílčí oblasti - POSTDIENST, POSTBANK a TELEKOM, které byly klasifikovány jako „veřejné podniky“, avšak stále ještě neměly právní subjektivitu nezávislou na státu.
(80)
Podle § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989 měly tyto tři podniky v jednotlivých službách zpravidla vytvořit zisk na pokrytí všech nákladů, přičemž bylo mezi těmito třemi podniky přípustné křížové financování, pokud z povinnosti univerzální služby vyplynuly ztráty. Na tomto základě obdržela POSTDIENST od společnosti TELEKOM v období 1990-1993 celkem 2,844 mld. EUR na pokrytí svých ztrát.
(81)
Během druhé poštovní reformy byly tři dílčí oblasti zvláštního majetku k 1. lednu 1995 přeměněny na akciové společnosti: Ze společnosti POSTDIENST vznikla DPAG, z POSTBANK se stala Postbank AG a z TELEKOM se stala Telekom AG. Podle § 2 odst. 2 PostUmwG 1994 převzala Telekom AG všechny úvěrové závazky, které se týkaly zvláštního majetku jako celku, avšak obdržela právo uplatňovat regres vůči DPAG a Postbank AG do té míry, do jaké bylo možné přičíst úvěrové závazky jejich právním předchůdcům.
(82)
Podle § 7 PostUmwG 1994 však právo (vyplývající z § 2 odst. 2 PostUmwG 1994) Telekom AG uplatňovat regres vůči DPAG ve výši ztrát vzniklých společnosti POSTDIENST vypršelo dne 31. prosince 1994. Na základě toho došlo k transferu majetku v hodnotě 2,822 mld. EUR ze společnosti Telekom AG do DPAG. Podle názoru Německa byl tento transfer z Telekom AG - stejně jako dřívější vyrovnávací platby na základě § 37 odst. 3 PostVerfG 1989 - pro DPAG pro plnění její povinnosti univerzální služby nevyhnutelný.
(83)
V období 1990-1995 obdržela POSTDIENST celkem 5,666 mld. EUR jako kompenzaci za povinnost poskytovat univerzální služby.
II.2.4 Státní záruka za dluhopisy vydané před rokem 1995
(84)
Od roku 1953 mají podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953 (34) dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako státní dluhopisy. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(85)
Po založení tří dílčích oblastí v roce 1989 nevydávala POSTDIENST dluhopisy samostatně; POSTBANK spravovala odpovídající transakce samostatně pro všechny podniky Deutsche Bundespost. Dluhopisy pak byly přidělovány společnostem POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK vždy podle jejich aktuální finanční potřeby.
(86)
Po roce 1995 ručilo Německo podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 i nadále za splnění všech závazků, které převzala Deutsche Bundespost před rokem 1995 a které pak byly převedeny na POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK. Německo však nijak neručilo za dluhopisy, které DPAG vydala později.
II.3 Výnosy z regulovaných služeb jako dodatečné vyrovnání za náklady na penze a čisté náklady spojené s univerzálními službami
(87)
Podle zákona PostG 1997 je dozorem nad vyhrazenými a liberalizovanými trhy s listovními zásilkami pověřena agentura Bundesnetzagentur (dále jen „poštovní regulační orgán“). Podle § 19 PostG 1997 je poštovní regulační orgán odpovědný za regulaci poplatků, které Deutsche Post vybírá na trzích s listovními zásilkami, na nichž má dominantní postavení. Deutsche Post měla dominantní postavení nejen v oblasti vyhrazených služeb (podle § 51 PostG 1997), nýbrž také v oblasti téměř veškerých dalších listovních služeb, které již byly otevřeny hospodářské soutěži. Cenová regulace může probíhat buď ex ante stanovením cenového limitu nebo ex post v rámci cenových kontrol.
(88)
Z průzkumů trhu prováděných poštovním regulačním orgánem vyplývá, že Deutsche Post držela na trzích s regulovanými listovními službami průměrně podíl 90 až 97 %. Ve své poslední zprávě vyjadřuje poštovní regulační orgán politování, že se postupným otvíráním trhů zahájeným roku 1997 nepodařilo na německém trhu s listovními zásilkami vytvořit fungující hospodářskou soutěž (35).
(89)
Deutsche Post dosáhla velké části celkových výnosů regulovanými listovními službami (např. přibližně 62 % celkových výnosů v období 1990-2007 (viz obrázek 3) a přibližně 56 % celkových výnosů v období 2008-2010).
(90)
Všechny ostatní univerzální a komerční služby, které nespadají pod §§ 19-27 PostG 1997 (36) o regulaci poplatků, budou dále označovány jako „cenově neregulované služby“.
(91)
Pro cenově regulované listovní služby je v § 20 odst. 1 a 2 PostG 1997 stanoveno, že poplatky musí odrážet náklady na účinné poskytování služeb. Kdykoli je to objektivně odůvodněné, musí poštovní regulační orgán mimo jiné přiměřeně zohlednit:
-
náklady na celostátní poskytování poštovní služeb a
-
náklady na financování penzí a zdravotního pojištění pro zaměstnance, kteří byli převedeni do společnosti POSTDIENST.
(92)
Na základě § 57 PostG 1997 a obecných pokynů spolkového ministra hospodářství a technologií ze dne 27. března 2000 byly ke dni 31. prosince 2002 regulované ceny zmrazeny na úrovni z roku 1997.
II.3.1 Rozhodnutí o cenových limitech 2002
(93)
Úplně první rozhodnutí ohledně cenového limitu na regulované odměny za listovní služby za období od 1. ledna 2003 do 31. prosince 2007 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“) přijal poštovní regulační úřad až v roce 2002. Tzv. „regulace cenových stropů“ je postupem k regulaci cen celého souboru služeb, při němž se namísto kontroly jednotlivých cen za každou službu stanoví jako horní hranice vážený průměr všech cen v příslušném souboru. Podle § 19 PostG 1997 se stanovení cenových limitů ex ante vztahovalo na všechny poštovní služby, v jejichž případě měla Deutsche Post dominantní postavení na trhu.
(94)
Pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002 Deutsche Post předložila poštovnímu regulačnímu orgánu poprvé výnosové a nákladové regulační účty (dále jen „REK 2002“), které se vztahují na období 1998-2006. Výnosové a nákladové regulační účty vycházely z výsledků dosažených do roku 2001 a z prognóz na další roky.
(95)
V roce 2002 Deutsche Post uplatnila tzv. „zátěž“ za povinnost univerzální služby, jakož i za zaměstnání úředníků a soukromých zaměstnanců převzatých od společnosti POSTDIENST. U této zátěže se jedná o náklady, které by podle Deutsche Post bez povinnosti poskytovat univerzální služby a bez převzetí zaměstnanců a infrastruktury od společnosti POSTDIENST nevznikly (viz podrobný seznam v tabulce 1).
Tabulka 1
Zátěž schválená v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (v mil. EUR, jmenovité hodnoty)
#
Zátěž z rozhodnutí o cenových limitech 2002
Průměrná zátěž (1998-2006) v mil. EUR
%
1
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na platy
(…)
(…)
2
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
(…)
3
Zátěž v oblasti infrastruktury - pobočky
(…)
(…)
4
Penzijní připojištění pro zaměstnance (VAP)
(…)
(…)
5
Zátěž v oblasti infrastruktury - přeprava
(…)
(…)
6
Náklady na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT)
(…)
(…)
7
Personální restrukturalizace
(…)
(…)
8
Pokrytí ztrát zdravotního pojištění pro úředníky
(…)
(…)
Průměrná celková zátěž
(…)
100 %
(96)
Poštovní regulační orgán nakonec akceptoval tvrzení Deutsche Post, že by jí tato zátěž bez povinnosti poskytovat univerzální služby (zátěž # 3 a 5, náklady na univerzální služby), případně bez povinnosti převzít úředníky a soukromé zaměstnance společnosti POSTDIENST (zátěž # 1, 2, 4, 6, 7 a 8) nevznikla. Poštovní regulační úřad poté schválil vyšší regulované odměny za listovní služby, aby mohla být průměrná roční zátěž uplatňovaná za období 2002-2006 ve výši […] mld. EUR financována z výnosů docílených regulovanými listovními službami. Podle rozhodnutí o cenových limitech 2002 se veškerá zátěž (100 %) přidělí cenám, pro které se stanovuje limit ex ante.
II.3.1.1 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy (zátěž # 1)
(97)
Zátěž # 1 představuje uplatňovanou část základních platů poštovních zaměstnanců, která překračuje průměr dosahovaný v tomto odvětví. Deutsche Post stanovila jako referenční hodnotu pro platy, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, platy, které byly dohodnuty s odbory v kolektivní smlouvě o odměnách pro nové zaměstnance přijaté po roce 2002. Při výpočtu zátěže # 1 se však tato referenční hodnota používá na všechny zaměstnance. Kromě toho se používá jako základ v předkládaných kalkulacích nákladů a výkonů se zpětnou platností do roku 1998.
II.3.1.2 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 2)
(98)
Poštovní regulační orgán rovněž souhlasil s tvrzením Deutsche Post, že musela svým soukromým zaměstnancům a úředníkům hradit vyšší příspěvky na sociální zabezpečení, než obvykle platí konkurenti ze soukromého sektoru svým soukromým zaměstnancům.
(99)
Deutsche Post ve svých výpočtech vychází ze sazby příspěvku na sociální zabezpečení, která je ve srovnání s konkurencí považována jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance za obvyklou (dále jen „sazba příspěvků REK“). Tato sazba příspěvků REK je definována jako součet
-
podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení na jednoho soukromého zaměstnance (19 až 21 %, což - jak ukazuje obrázek - odpovídá asi polovině celkové sazby příspěvku na sociální zabezpečení),
-
příspěvku na úrazové pojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 2001 obsažen v sazbě příspěvku REK) a
-
příspěvku na penzijní připojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 1997 obsažen v sazbě příspěvku REK, neboť příspěvek na penzijní připojištění v této výši je ve srovnání s konkurencí považován za obvyklý. Tato sazba vychází z penzijního připojištění, které Deutsche Post nabízí od roku 1997 nově přijímaným soukromým zaměstnancům).
(100)
Z regulovaných výnosů jsou financovány všechny příspěvky na sociální zabezpečení, které překračují sazbu příspěvku REK (dále jen „ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení“). Tabulka 2 ukazuje na příkladu výpočtu ve srovnání s konkurencí neobvyklých příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky v roce 2001, že skutečné příspěvky na sociální zabezpečení pro úředníky byly téměř dvojnásobné v porovnání s příspěvky na sociální zabezpečení obvyklými ve srovnání s konkurencí a vyplývajícími ze sazby příspěvku REK.
Tabulka 2
Výpočet nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, pro úředníky v roce 2001 podle REK 2002 (v mil. EUR)
% skutečných příjmů
(1)
Sazba příspěvku do penzijního fondu
33 %
(2)
Součet příjmů úředníků
(…)
(3)
=(1)*(2)
Příspěvek do penzijního fondu
(…)
(4)
Náklady na zdravotní péči
(…)
(5)
=(3)+(4)
Vzniklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[40 % až 45 %]
(6)
Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení
20,43 %
(7)
Úrazové pojištění
(…)
(8)
Penzijní připojištění
(…)
(9)
=(6)+(7)+(8)
Sazba příspěvků REK
(…)
(10)
=(2)*(9)
Náklady na sociální zabezpečení podle referenční hodnoty REK
(…)
[20 % až 25 %]
(11)
=(5)-(10)
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[15 % až 20 %]
(101)
Vzniklé příspěvky na sociální zabezpečení zahrnují příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu ve výši 33 % skutečných platů aktivních úředníků (příp. roční paušální platby ve výši 2,045 mld. EUR v období 1995-1999), jakož i příspěvky na náklady na zdravotní péči pro úředníky. V roce 2001 činily příspěvky na sociální zabezpečení celkem [40 % až 45 %] skutečných příjmů úředníků.
(102)
I když je sazba příspěvku na sociální zabezpečení definována jako procentuální sazba hrubého platu soukromých zaměstnanců (čistý plat + podíl zaměstnance na příspěvku na sociální zabezpečení), Deutsche Post počítá referenční hodnotu REK tak, že sazbu příspěvku REK ve výši [20 % až 25 %] násobí skutečnými platy úředníků.
II.3.1.3 Penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance (zátěž # 4)
(103)
Zátěž # 4 má vyrovnat vytvoření rezerv na závazky vzniklé před rokem 1997 z penzijního připojištění VAP pro soukromé zaměstnance Deutsche Post.
(104)
Jak je vysvětleno v oddíle II.1.4., bylo soukromým zaměstnancům Deutsche Post zaměstnaným před rokem 1997 nabídnuto penzijní připojištění, aby jim byl zaručen důchod srovnatelný s penzí úředníků. Společnost POSTDIENST však nevytvořila odpovídající rezervy na budoucí výplaty penzí. Až po založení DPAG byly v rozvaze vytvořeny rezervy ve výši 8,153 mld. EUR.
II.3.1.4 Další ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 6, 7 a 8)
(105)
Zátěž # 6 zahrnuje příspěvek Deutsche Post Spolkovému úřadu pro pošty a telekomunikace (BanstPT), který poskytuje určité sociální služby (např. sociální byty) úředníkům a soukromým zaměstnancům převedeným ze společnosti POSTDIENST. Zátěž # 7 se vztahuje na příspěvky Deutsche Post na pokrytí ztráty zdravotního pojištění pro úředníky. Zátěž # 8 (personální restrukturalizace) se týká jak úředníků, tak soukromých zaměstnanců.
II.3.1.5 Zátěž spojená s univerzálními službami (# 3 a 5)
(106)
Tato zátěž odráží úspory nákladů, kterých mohla Deutsche Post dosáhnout, kdyby činnost své sítě poboček a sítě doručování balíků uspořádala na základě komerčních úvah. Úspory nákladů se například vypočítají na základě hypotetického počtu poboček, které by Deutsche Post provozovala bez povinnosti poskytovat univerzální služby.
II.3.2 Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 a 2011
(107)
Poštovní regulační orgán dne 7. listopadu 2007 schválil cenový limit na období od 1. ledna 2008 do 31. prosince 2011 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2007“). Dne 14. listopadu 2011 schválil cenový limit platný pro období od 1. ledna 2012 do 31. prosince 2013 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2011“).
(108)
Od rozhodnutí o cenových limitech 2007 se ceny za zasílání více než 50 dopisů již nekontrolují ex ante, nýbrž jsou předmětem cenové kontroly ex post podle § 25 PostG 1997 (37). Ceny všech ostatních poštovních služeb, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, se i nadále schvalují ex ante podle § 19 PostG 1997.
(109)
Komise v rámci tohoto rozhodnutí označuje služby, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu a které podléhají buď cenové kontrole ex ante podle § 19 PostG 1997, anebo cenové kontrole ex post podle § 25 PostG 1997, jako „cenově regulované služby“. Všechny ostatní služby, u nichž Deutsche Post nemá dominantní postavení na trhu a které nepodléhají žádné cenové kontrole, se označují jako „cenově neregulované služby“.
(110)
Deutsche Post kromě toho uplatnila zátěž, která jí vznikla z mzdových nákladů a nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, v důsledku převzetí zaměstnanců POSTDIENST (např. průměrně […] mil.EUR od roku 2008 za zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení), jakož i zátěž vyplývající z povinnosti poskytovat univerzální služby. Poštovní regulační orgán, stejně jako již v případě rozhodnutí o cenových limitech 2002, opět schválil úhradu této zátěže z regulovaných výnosů, a proto stanovil odpovídající vyšší cenový limit. Uznání této zátěže poštovním regulačním orgánem v rozhodnutích o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2009 se tudíž ve vztahu k cenově neregulovaným službám nemění.
II.4 Finanční výsledky DPAG
(111)
Finanční výsledky DPAG za období 1995-2006 jsou uvedeny na obrázku 2 rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007. Zatímco v letech 1995-1999 bylo dosaženo smíšených výsledků (v některých letech byly zaznamenány ztráty, v jiných zisky), mohla DPAG v letech 2000-2006 vykazovat stabilní zisky ve výši 1 až 2 mld. EUR před zdaněním.
(112)
V letech 2007-2010 dosáhla DPAG těchto čistých zisků: 1,8 mld. EUR (2007), -2,0 mld. EUR (2008), 0,7 mld. EUR (2009) a 2,6 mld. EUR (2010).
(113)
Uveřejněné rozvahy DPAG neumožňují přiřadit zisky různým službám. Není tudíž možné na základě uveřejněných rozvah zjistit, zda byly cenově regulované univerzální služby celkově ztrátové nebo ziskové.
III. DŮVODY ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(114)
Jak potvrdil Tribunál ve svém rozsudku ve věci T-421/07 (38), jsou všechna opatření zkoumaná od rozhodnutí o zahájení řízení v roce 1999 předmětem řízení, které pokračovalo na základě rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
III.1. Dotování penzí
(115)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 bylo zjištěno, že dotování penzí představuje novou podporu, neboť Deutsche Post musela před penzijní reformou v roce 1995 financovat náklady na penze v plném objemu z vlastních prostředků. Kromě toho se v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zamítlo tvrzení Německa, které se opíralo o rozsudek Combus (39), že dotování penzí není podporou.
(116)
Při šetření, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem (např. v souladu s rozhodnutím Komise o francouzské La Poste (40) (dále jen „rozhodnutí La Poste“)), bylo v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zohledněno, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, byly kompenzovány nejen dotováním penzí, nýbrž také z regulovaných výnosů (např. zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení).
(117)
Z výpočtů provedených v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, v nichž byly zohledněny oba prvky kompenzace, vyplynulo, že Deutsche Post mohla skutečně použít sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jsou o 10 až 14 procentních bodů nižší než celkové sazby příspěvků na sociální zabezpečení (podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) placených soukromými konkurenty.
(118)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 byly proto vyjádřeny pochybnosti, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
III.2 Kompenzace za poskytování univerzálních služeb
(119)
Německo se při odůvodňování slučitelnosti státních vyrovnávacích plateb a státních záruk jako kompenzace za povinnost poskytovat univerzální služby opírá o čl. 106 odst. 2 SFEU.
(120)
Na základě rozsudku Altmark (41) zastávala Komise v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007 názor, že státní vyrovnávací platby a státní záruky představují státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(121)
Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 vyjádřila pochybnosti, zda byly státní vyrovnávací platby a záruky za plnění povinnosti poskytovat univerzální služby potřebné a přiměřené účelu. Podle názoru Komise se muselo zejména prošetřit přidělení nákladů na univerzální služby, případně na komerční služby podle zásad zakotvených v rámci Společenství z roku 2005. Kromě toho měla také pochybnosti ohledně výpočtu přiměřeného zisku, při kterém bylo třeba zohlednit průměrnou ziskovost v tomto odvětví a rizikové pozice Deutsche Post.
IV. POSUDEK WIK
(122)
Vypracování posudku WIK bylo zadáno s cílem podpořit Komisi při kontrole účetnictví Deutsche Post za období 1990-2007, aby se zjistilo, zda Deutsche Post neobdržela za povinnost poskytovat univerzální služby nadměrné vyrovnání. Společnosti WIK Consult GmbH byly uloženy zejména tyto úkoly:
-
stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk,
-
přezkum vnitřního přidělení nákladů a dohod o převodních cenách a
-
výpočet nadměrného vyrovnání za čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
IV.1 Popis výnosových a nákladových regulačních účtů předložených v roce 2009
(123)
V reakci na příkaz k poskytnutí informací, který Komise vydala dne 30. října 2008, Německo v roce 2009 předložilo úplný soubor údajů o výnosových a nákladových regulačních účtech za období 1990-2007 (dále jen „REK 2009“).
IV.1.1 Výnosy
(124)
Výnosy Deutschen Post lze rozdělit podle těchto tří široce pojatých kategorií:
-
Regulované univerzální listovní služby (62 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Tyto cenově regulované listovní služby zahrnují všechny univerzální služby, které se nabízejí na trzích, na kterých měla Deutsche Post dominantní postavení, včetně služeb, u kterých profitovala z udělení exkluzivní licence. Výnos z těchto služeb představoval v období 1990-2007 62 % celkového zisku Deutsche Post (42).
-
Neregulované univerzální služby (26 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Univerzální balíkové služby byly vždy poskytovány na trzích otevřených hospodářské soutěži, na kterých měla Deutsche Post pouze průměrný, 30 % podíl. V období 1990-2007 tyto univerzální balíkové služby tvořily 15 % celkových zisků Deutsche Post.
Výnosy z cenově neregulovaných univerzálních listovních služeb (např. katalogy, přeshraniční zásilky) představovaly asi 11 % celkových výnosů Deutsche Post.
-
Neregulované komerční služby (12 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Deutsche Post využívala síť svých poboček nejenom pro distribuci poštovních služeb, nýbrž i pro prodej produktů a služeb podniku Postbank AG a - v menší míře - podniku Deutsche Telekom. Prostřednictvím těchto komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 6 % ze svých celkových výnosů.
Komerční balíkové a listovní služby (např. zásilky s adresnou reklamou) představovaly asi 4 % z celkových výnosů Deutsche Post.
Deutsche Post dále poskytovala řadu různých služeb, např. ve své funkci holdingové společnosti pro své mezinárodní dceřiné společnosti, které působí v jiných oblastech podnikání (např. DANZAS, DHL). Prostřednictvím těchto dalších komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 2 % svých celkových výnosů.
Obrázek 3
Průměrný podíl na výnosech v období 1990-2007 (na základě jmenovitých hodnot)
(125)
Předmětem posudku společnosti WIK jsou pouze komerční služby, které poskytoval právnický subjekt DPAG a předchůdce POSTDIENST v souvislosti s univerzální službou. Komerční služby (např. celosvětová přeprava expresních zásilek ze stany DHL), které poskytovaly jiné právnické subjekty v rámci Deutsche Post World Net (dále jen „DPWN“), předmětem posudku nebyly.
IV.1.2 Výpočet zátěže v REK 2009
(126)
Oproti výnosovým a nákladovým regulačním účtům, které Deutsche Post předložila regulačnímu orgánu pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002, 2007 a 2011, obsahují REK 2009, které regulační orgán nikdy neobdržel, významně vyšší částku týkající se zátěže, kterou Deutsche Post přiřazuje regulovaným službám.
(127)
Na základě REK 2009 Deutsche Post uplatňuje pro období 1990-2006 průměrnou zátěž ve výši […] miliard EUR; v REK 2002 to bylo miliard […] EUR.
Obrázek 4
Srovnání zátěže spojené s univerzálními službami podle REK 2009 se zátěží, která byla schválena v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (roční průměr, jmenovitá hodnota v milionech EUR)
(…)
(128)
Zatímco se výše zátěže # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) a zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) v REK 2002 a REK 2009 významně neliší, výše zátěže # 1 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy) se téměř […]. Na rozdíl od REK 2002 již Deutsche Post nevychází při výpočtu „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“ z platů podle tarifní smlouvy o mzdách jako referenční hodnoty, nýbrž z minimální mzdy pro poštovní odvětví, jehož základem je nařízení Spolkového ministerstva práce z roku 2007 (dále jen „minimální mzda 2007“). Toto nařízení však Spolkový správní soud (Bundesverwaltungsgericht) prohlásil za protiprávní a nařízení proto nenabylo platnosti.
(129)
Kromě toho uplatňuje Deutsche Post v REK 2009 novou zátěž „infrastruktura - listovní zásilky“, která zahrnuje inkrementální náklady spojené s šestým doručovacím dnem (v průměru […] milionů EUR za rok). Tento výpočet vychází z hypotetického předpokladu, že by Deutsche Post bez svého závazku poskytovat univerzální služby doručovala poštu nikoli v šesti dnech, nýbrž pouze v pěti dnech.
(130)
Výše zátěže # 3 (zátěž „infrastruktura - pobočky“) je vypočítána jinak než v REK 2002. Nyní zahrnuje domnělé úspory nákladů, kterých by bylo možné dosáhnout, kdyby se všechny poštovní úřady od roku 1990 provozovaly jako agentury. Zátěž # 3 je vypočítána na základě poplatku, který Deutsche Post zaplatila v roce 2007 třetím stranám za distribuční služby.
IV.1.3 Rozpětí zisku v REK 2009
(131)
Přidělení zátěže k cenově regulovaným univerzálním listovním službám u neregulovaných služeb významně snižuje výši nákladů, jako jsou např. náklady na mzdy či sociální zabezpečení. Takové přerozdělení má za následek výrazně kladné rozpětí zisku ve výši zhruba [15 % až 25 %] u komerčních služeb a ztráty ve výši téměř [0 % bis 10 %] u cenově regulovaných listovních služeb.
(132)
Deutsche Post vykazuje ve svých ročních závěrkách u divize listovních služeb velmi vysoké zisky (viz také oddíl V.3), které však více než pohltí zátěž přenesenou z neregulovaných služeb na služby regulované.
Obrázek 5
Průměrné výnosy z prodeje na základě REK 2009
(…)
IV.2 Stanovení referenčních hodnot za účelem zjištění přiměřeného zisku
IV.2.1 Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post: Technologicky nenáročné obchody a nízké obchodní riziko
(133)
Před stanovením referenčních hodnot za účelem zjištění „přiměřeného“ zisku a posouzení přidělení nákladů je nutné vypracovat analýzu hodnotového řetězce a převzatých obchodních rizik. Pouze v případě, že jsou známy funkce a rizika, lze hledat skupinu „srovnatelných“ podniků a vypočíst referenční hodnoty pro přiměřený zisk, který byl přidělen Deutsche Post.
IV.2.1.1 Hodnotový řetězec obchodní divize využívající nenáročné technologie
(134)
Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post lze rozdělit na dvě hlavní funkce:
-
celoněmecká síť pro doručování listovních zásilek a balíků,
-
celoněmecká síť poštovních poboček.
(135)
Logistika sítě pro doručování listovních zásilek a balíků je obchodní divize, která využívá nenáročné technologie a nevyžaduje si rozsáhlou výzkumnou a vývojovou činnost. Proto všichni ostatní provozovatelé v tomto odvětví pracují srovnatelným, standardizovaným způsobem. Takové činnosti se často označují jako „rutinní funkce“. O rutinním charakteru těchto činností svědčí rovněž skutečnost, že jejich provádění zadává Deutsche Post ve velké míře externě. To platí rovněž pro distribuční služby poskytované prostřednictvím celoněmecké sítě poboček, jejichž poskytování se rovněž čím dál více zadává externě.
(136)
Kromě těchto rutinních funkcí jsou nejdůležitějšími nehmotnými hodnotami podniku Deutsche Post zákaznická základna, obchodní značka a silné postavení na trhu, především na trzích s listovními zásilkami. Posudek WIK však zastává názor, že tyto nehmotné hodnoty nevznikly v první řadě díky úsilí a investicím podniku Deutsche Post, nýbrž v mnohem větší míře je důvodem dřívější exkluzivní licence tohoto podniku. Deutsche Post totiž nemusela významně investovat do marketingu, ale až do roku 2007 se mohla spolehnout na své právně zaručené postavení na trhu. Proto by za tyto nehmotné hodnoty neměla podniku Deutsche Post příslušet žádné poplatky.
IV.2.1.2 Nízké riziko z důvodu státních opatření
(137)
V porovnání se svými konkurenty byla Deutsche Post v oblasti regulovaných i v oblasti neregulovaných služeb vystavena z více důvodů nižšímu riziku.
(138)
Zaprvé, byla Deutsche Post až do roku 2007 ze zákona chráněna monopolem na listovní zásilky. Kromě toho profitovala Deutsche Post z 90 % podílu na trhu, pokud jde o všechny regulované listovní služby, a ze skutečnosti, že hospodářská soutěž neexistovala, nebo existovala pouze v malé míře. Výnosy z těchto cenově regulovaných služeb tvořily téměř dvě třetiny výnosů Deutsche Post.
(139)
Zadruhé, povolil poštovní regulační orgán u regulovaných listovních služeb horní cenovou hranici. Tato horní hranice byla stanovena vyšší, než jsou náklady efektivního podniku, mj. údajně proto, aby se vyvážily ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady v oblasti cenově neregulovaných služeb. Žádný konkurent DPAG neměl exkluzivní licenci či dominantní postavení na trhu, které by mu umožnilo křížové financování nákladů na sociální zabezpečení. Proto vedla exkluzivní licence, popř. dominantní postavení na trhu k výraznému snížení obchodních rizik nejenom v oblasti regulovaných, nýbrž i v oblasti cenově neregulovaných univerzálních služeb a komerčních služeb.
(140)
Zatřetí, vedla jiná státní opatření jak v oblasti univerzálních služeb, tak i v oblasti komerčních služeb rovněž k významnému snížení rizika: státní vyrovnávací platby totiž vyvážily ztráty z počátku devadesátých let minulého století a státní záruky umožnily Deutsche Post získávat kapitál za stejnou úrokovou míru jako spolkový stát, i přes její obtížnou finanční situaci, která trvala od začátku devadesátých let do roku 1995.
(141)
Celkově byla Deutsche Post vystavena výrazně nižším tržním a nákladovým rizikům než její konkurenti, neboť nemusela sama budovat svou zákaznickou základnu a nárůst nákladů mohla vyrovnávat zvýšením regulovaných poplatků. Na základě těchto argumentů došel posudek WIK k závěru, že nejvhodnějšími srovnatelnými konkurenty jsou poštovní společnosti, které vykonávají pouze rutinní funkce (např. neinvestují významně do marketingu a obchodní značky) a které nejsou vystaveny vysokému obchodnímu riziku (např. mají k dispozici dlouhodobé smlouvy).
IV.2.2 Kvantifikace referenčních hodnot pro přiměřený zisk
(142)
Na základě výsledků analýzy funkcí a rizik se v rámci posudku WIK hledaly ve finančních databázích (např. také v databázi ORBIS, která zahrnuje asi 10 milionů podniků z celého světa) srovnatelní poskytovatelé poštovních služeb. Srovnatelné podniky, které na konkurenčních trzích nabízejí poštovní služby, se zjišťují kontrolovaným postupem kvantitativního a kvalitativního výběru.
(143)
Pro posudek WIK byla vybrána skupina 26 srovnatelných podniků, které působí především v oblasti balíkových služeb a vykonávají typické rutinní činnosti poskytovatelů poštovních služeb. Všichni srovnatelní konkurenti pocházeli z hospodářského odvětví „Poštovní a kurýrní služby“ (kód NACE (43) 641).
(144)
V této souvislosti je důležité si uvědomit, že počet srovnatelných konkurentů je omezený, neboť soukromé podniky vzhledem k exkluzivní licenci zavedeného provozovatele, která platila pro významnou část listovních služeb, doposud listovní služby neposkytovaly ve větším rozsahu. Kromě toho byli z posudku WIK jako srovnatelné podniky vyloučeni zavedení poskytovatelé poštovních služeb z jiných zemí, neboť byli - stejně jako Deutsche Post - chráněni exkluzivní licencí a nepůsobili v první řadě na konkurenčních trzích.
(145)
Ke zjištění „přiměřeného“ zisku se v posudku WIK používá výnos z prodeje (return-on-sales, dále jen „ROS“), ke kterému se dojde vydělením účetního zisku (zisk před zohledněním úroků a daní („EBIT“)) obratem. Navíc je v posudku WIK vypočítán (např. EBIT jako procento z celkového kapitálu) výnos z vlastního kapitálu (return-on-asset; dále jen „ROA“), aby byla k dispozici referenční hodnota pro zjištění přiměřeného zisku.
Tabulka 3
Referenční hodnoty ROS a ROA z posudku WIK
Výnos z prodeje
(ROS)
Výnos z vlastního kapitálu
(ROA)
Medián
3,48 %
7,33 %
Horní hranice (75. percentil)
6,77 %
13,41 %
(146)
Z vybraného vzorku podniků vyplývá, že medián ROS činil v konkurenční části poštovního odvětví v období 1998-2007 3,48 %. Posudek WIK však uvádí nejenom medián výnosu, nýbrž i horní hranici pro přiměřený zisk, tj. třetí kvartil zisku srovnatelných konkurentů, který odpovídá ROS ve výši 6,77 %. To, jinak řečeno, znamená, že 75 % srovnatelných konkurentů dosahuje zisku, který je nižší než ROS činící 6,77 % (44).
(147)
Pokud jde o výnosy z prodeje, z posudku WIK vyplývá medián ROA ve výši 7,33 % a horní hranice ve výši 13,41 %.
(148)
Protože je Deutsche Post vystavena významně nižšímu riziku než srovnatelné podniky, které působí na trzích, na kterých vládne velká konkurence (např. na trhu s expresními balíky), zastává posudek WIK názor, že medián ROS ve výši 3,48 % je pro přiměřený zisk podniku Deutsche Post opatrná a konzervativní referenční hodnota a že použití vyšší hodnoty až do třetího kvartilu ROS ve výši 6,77 % se nedoporučuje. Podle posudku by byla zdůvodnitelná dokonce nižší referenční hodnota, neboť medián ROS ve výši 3,48 % se promítá v ROA ve výši 7,33 %, který stále ještě výrazně překračuje bezrizikovou úrokovou míru.
IV.3 Kontrola přidělení nákladů
(149)
Posudek WIK kritizuje přidělení zátěže v REK 2009, protože marže ROS komerčních služeb činící asi [15 % až 25 %] výrazně překračují průměr dosahovaný v tomto odvětví (45). Protože soukromí konkurenti i přes značně nižší rozpětí zisku dosahují profitu, dospívá posudek WIK k závěru, že by měl být komerčním službám podniku Deutsche Post přidělen vyšší podíl na nákladech, a proto by se mělo u regulovaných služeb vycházet z náležitě nižší zátěže.
(150)
Posudek WIK proto došel k výsledku, že všechny komerční služby, i přes náklady, které musejí nést, dosahují stále ještě zisku, který odpovídá mediánu ROS konkurentů ve výši 3,48 %. Posudek tedy vychází u regulovaných služeb pro období 1990-2007 z průměrné roční zátěže, která je o […] milionů EUR nižší.
(151)
Velká část komerčních distribučních služeb byla poskytována sdruženým podnikům Postbank a Telekom, a proto posudek WIK také zkoumá, zda konečné ceny vyúčtované oběma podnikům odpovídaly cenám na trhu a mohou být tedy považovány za vhodnou referenční hodnotu pro náklady, které by měly nést komerční distribuční služby. Na základě dostupných důkazů zastává posudek WIK názor, že smlouvy mezi Deutsche Post a oběma sdruženými podniky odrážejí podmínky, se kterými by souhlasily rovněž i nezávislé třetí strany. Protože podniky POSTBANK a TELEKOM na začátku devadesátých let v podstatě neměly možnost využívat externích distribučních sítí, dohodly se na tom, že si vzniklé náklady rozdělí. Když však bylo v pozdějších letech pro Postbank a Telekom snazší nalézt jiné distribuční sítě a náklady na síť univerzálních služeb klesly, byla daná smlouva změněna a dohodnut poplatek odvíjející se od výše výnosů, který více odpovídal standardní smlouvě na poskytování distribučních služeb (46).
IV.4 Korekce REK 2009
(152)
Posudek WIK provedl několik korekcí REK 2009 podle této metody:
Tabulka 4
Metoda výpočtu použitá v posudku WIK pro každoroční nepřiměřeně vysoké zisky na základě REK 2009
Výnosy z univerzálních služeb
-
Náklady na univerzální služby
-
Přiměřený zisk
+
Státní vyrovnávací platby
Nepřiměřeně vysoké zisky
IV.4.1 Korekce výnosů z univerzální služby
(153)
Deutsche Post prodala velkou část svého nemovitého majetku (např. nemovitosti, které již z důvodu restrukturalizace provozu pošty nebyly zapotřebí). Tyto výnosy by měly být přiděleny univerzální službě, neboť tato služba využívala aktiva nejvíce a pronajala je komerčním službám.
(154)
Z důvodu této korekce se výnosy z univerzální služby za celé období 1990-2007 zvyšují ročně průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2 Korekce nákladů na poskytování univerzálních služeb
IV.4.2.1 Rozdělení nákladového účetnictví
(155)
V REK 2009 je vyúčtování interních převodních cen nesprávně rozděleno: u univerzální služby není uveden dosažený celkový zisk, neboť zisky z určitých funkcí (př. poboček) nejsou rozlišeny na univerzální služby a na komerční služby (např. náklady na jednotlivé služby), nýbrž jsou sloučeny a vykázány jako komerční zisky. Deutsche Post proto nemohla předložit oddělené účetnictví, jak stanoví směrnice Komise 2006/111/ES ze dne 16. listopadu 2006 o zprůhlednění finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky a o finanční průhlednosti uvnitř jednotlivých podniků (47).
(156)
Zatímco za období do roku 1997 Deutsche Post předložila přibližné rozdělení interního nákladového účetnictví, muselo být nákladové účetnictví za období od roku 1997 v posudku WIK opraveno; náklady chybně umístěné v položce univerzální služby byly přesunuty do nákladového účetnictví komerčních služeb.
(157)
Tato příslušná oprava vedla ke snížení ročních nákladů na univerzální služby v období 1998-2007 o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.2.2 Korekce přidělení zátěže k cenově regulovaným a cenově neregulovaným službám
(158)
Jak již bylo uvedeno, posudek WIK neopravuje každou zátěž odděleně. Místo toho při novém výpočtu jako základ používá konečné ceny komerčních služeb, které byly posouzeny jako solidní referenční hodnota pro určení průměrných nákladů v daném odvětví. Všechny nepřiměřeně vysoké zisky z komerčních služeb (48) jsou tedy použity na financování původně uplatňované zátěže. Za celé období 1990-2007 se částka spojená se zátěží ročně snížila průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2.3 Podrozvahové náklady na doplňkové penzijní připojištění (zátěž # 4)
(159)
V podobě zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) na sebe Deutsche Post vzala náklady, které nejsou uvedeny v jejích rozvahách. Protože se referenční hodnota ROS zjišťuje na základě výnosových a nákladových regulačních účtů „srovnatelných konkurentů“, lze v případě nákladového účetnictví podniku Deutsche Post zohlednit pouze ty náklady, které připouští také vnitrostátní účetní standardy či mezinárodní účetní standardy (IAS). Proto nelze dodatečné náklady, které obvykle nejsou součástí prohlášení IAS, akceptovat jako položku nákladů a musí být financovány ze stanoveného rozpětí zisku (referenční hodnoty).
(160)
Tato příslušná korekce vede ke snížení nákladů na zátěž # 4 (doplňkové penzijní připojištění) za celé období 1990-2007 ročně o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.3 Oprava nákladů na kapitál na přiměřený zisk
(161)
Deutsche Post zahrnula do REK 2009 náklady na kapitál, které původně v těchto výnosových a nákladových regulačních účtech nebyly, např. náklady na […] a […]. V posudku WIK jsou náklady na […] a […] zrušeny a nahrazeny referenční hodnotou pro přiměřený zisk.
IV.4.3.1 Období 1996 až 2007
(162)
Přiměřený zisk se zjišťuje na základě opravených výnosů z univerzálních služeb a referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, z čehož vyplývá roční přiměřený zisk činící průměrně […] milionů EUR. Průměrné roční náklady na kapitál ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se v REK 2009 ruší.
(163)
Obzvláště pozoruhodné je, že přiměřený zisk, který se vypočítává pomocí referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, je v porovnání s REK 2009 v absolutním vyčíslení vyšší než náklady na kapitál uplatňované podnikem Deutsche Post (např. náklady na úroky, které byly vypočítány na základě interního ROS činícího asi […] vloženého vlastního kapitálu, a vyšší náklady na odpisy založené na tržní hodnotě).
IV.4.3.2 Období 1990 až 1995
(164)
Podle § 63 odst. 1 ústavního zákona o poštovních službách (Postverfassungsgesetz, PostVerfG) musela Deutsche Post do roku 1995 platit spolkové vládě takzvané odvody (49), které činily asi 5,838 miliard EUR, popř. 8 % obratu. Výměnou za to však byla Deutsche Post podle § 63 odst. 4 PostVerfG zbavena závazku vyplácet dividendy překračující výši odvodů.
(165)
Posudek WIK proto výslovně odmítá pro období do roku 1995 dodatečně zohlednit „přiměřený zisk“, neboť tyto odvody již plně pokryly náklady na vlastní kapitál podniku Deutsche Post. Průměrné roční náklady na kapitál podniku Deutsche Post ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se tedy v REK 2009 ruší a náklady na univerzální služby se odpovídajícím způsobem snižují.
IV.4.4 Závěry
(166)
Jak REK 2009, tak i posudek WIK ukazují, že do roku 1996 výnosy z univerzálních služeb nepostačovaly pokrýt náklady na univerzální služby. Přestože podle REK 2009 Deutsche Post - dokonce i při zohlednění státních vyrovnávacích plateb - vykazovala pro celé období do roku 2007 kumulovaný schodek, dochází posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby byly tak vysoké, že Deutsche Post mohla v roce 1997 dosáhnout hranici rentability.
(167)
Podle REK 2009 se rentabilita univerzálních služeb do roku 1999 téměř nezvýšila a teprve od roku 2000 je možné konstatovat, že výnosy z univerzálních služeb v průměru pokrývají náklady. Posudek WIK oproti tomu u univerzálních služeb ukazuje od roku 2000 významné zisky, které výrazně překračují medián ROS ve výši 3,48 %, ačkoli v případě univerzálních balíkových služeb bylo dosaženo pouze podprůměrného výnosu z prodeje ve výši […] (viz obrázek 6).
Obrázek 6
Srovnání ročních nepřiměřeně vysokých zisků z univerzálních služeb v období 1990-2007 (v milionech EUR, jmenovité hodnoty)
V. STANOVISKA ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(168)
Zúčastněné strany předložily stanoviska k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011. Tento oddíl shrnuje nejdůležitější tvrzení, která byla ohledně těchto rozhodnutí předložena.
V.1 Exkluzivní licence na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí
(169)
TNT zpochybňuje, že by Deutsche Post zaplatila poplatek za exkluzivní licenci na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí. Podle § 43 PostG 1997 přísluší pravomoc vydávat poštovní známky s nátiskem „Deutschland“ výhradně Spolkovému ministerstvu financí. Provozovatel poštovních služeb, který požádá o používání takových poštovních známek, musí zaplatit poplatek a převzít výlohy. Podle § 54 PostG 1997 měla Deutsche Post AG až do 31. prosince 2007 na poštovní známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí exkluzivní licenci.
(170)
Pokud Deutsche Post skutečně používala známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí, aniž by za to zaplatila poplatek, pak by to podle tvrzení TNT představovalo protiprávní státní podporu.
(171)
Komise konstatuje, že v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 se toto opatření neposuzovalo. Proto není předmětem tohoto rozhodnutí.
V.2 Dotování penzí
(172)
Podle názoru UPS byla Deutsche Post poskytnuta výhoda, neboť byla zčásti zproštěna platebních závazků z období před rokem 1995. Protože běžný provozovatel musí nést náklady na penze sám, měla Deutsche Post oproti svým konkurentům lepší postavení. Dále UPS souhlasí s tvrzením Komise, že projednávanou podporu nelze považovat za stávající podporu, neboť se postavení podniku Deutsche Post zásadně změnilo a byla zavedena nová zákonná ustanovení, podle kterých byla Deutsche Post zčásti zproštěna svého závazku převzít náklady na penze svých úředníků. Podle názoru UPS nepředstavují takové zásadní změny systému jednoduchou změnu čistě formální a správní povahy.
(173)
UPS vítá předběžný závěr Komise, podle kterého nelze takové dotování penzí považovat za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Vzhledem k dlouhodobé rentabilitě, jakož i exkluzivní licenci, kterou Deutsche Post měla, vyvstává oprávněná otázka, zda je skutečně nutné zčásti zbavit Deutsche Post závazků v souvislosti se zděděnou zátěží. Poskytnutá dotace navíc není přiměřená, pokud jde o cíl společného zájmu, který prý Německo sleduje, zejména proto, že zděděná zátěž byla vyrovnána prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby a dotování penzí. UPS zdůrazňuje, že důkazní břemeno ohledně přiměřenosti opatření nese spolková vláda. Německo prý dosud přesně nevysvětlilo přiměřenost výhod, které měla Deutsche Post z daného opatření.
(174)
Podle UPS měla Deutsche Post díky podpoře možnost vybudovat si lepší postavení, a to nejen v Německu, ale i na jiných evropských trzích, na kterých konkuruje s jinými poskytovateli poštovních služeb, jako je např. UPS. Protože Deutsche Post mohla s pomocí dotování penzí posílit své postavení v komerční oblasti na úkor jiných zúčastněných, poškodilo prý toto narušení hospodářské soutěže konkurenty podniku Deutsche Post.
(175)
UPS požaduje, aby Komise přezkoumala všechny dotace na financování nároků na penze, které uvádí rozhodnutí o rozšíření formálního vyšetřovacího řízení z roku 2011 na období 2007-2011, i ohledně jejich nutnosti a přiměřenosti, a navíc prošetřila, zda Deutsche Post stále ještě získává státní podporu, která je podle čl. 107 odst. 1 SFEU protiprávní.
(176)
UPS vyzývá dále Komisi, aby podrobněji popsala, jak došla k závěru, že podpory poskytnuté podniku Deutsche Post nejsou slučitelné s vnitřním trhem. UPS zejména žádá o kopii posudku WIK, aby mohl sám posoudit, do jaké míry byly v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 při posuzování dotování penzí zohledněny výsledky posudku WIK.
V.3 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(177)
UPS plně podporuje šetření Komise a zcela souhlasí s posouzením, které bylo provedeno v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a hodnotilo vyrovnávací platbu za poskytování univerzálních služeb. Kromě toho UPS předložilo aktualizované znění (50) zprávy odborníků NERA z října 2006 (51), na kterou Komise odkazuje v 58. bodě odůvodnění rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
(178)
Zatímco zpráva odborníků NERA z roku 2006 odhaduje průměrné výnosy z kapitálu u divize listovních služeb podniku DPWN v období po roku 1999 na více než 20 % (52), přepracované znění posudku uvádí, že výnosy z kapitálu v období 2000-2005 dokonce překročily 50 %. Pro období od roku 2003 do roku 2005 se výnosy z kapitálu odhadují dokonce na více než 100 %. UPS dospěl k závěru, že zisky extrémně ziskové divize regulovaných listovních služeb byly více než dostačující, aby pokryly ztráty univerzálních služeb.
(179)
Podle UPS kromě toho nákladové účetnictví podniku Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu a odhad rentability a zátěže ve vyhrazené oblasti. Proto je nutné provést důkladnou analýzu přiřazení nákladů k regulovaným službám, univerzálním službám a komerčním službám. Všechny výhody, které byly podniku Deutsche Post poskytnuty na pokrytí zděděné zátěže (např. kapitálové injekce Německa ve prospěch Deutsche Post v roce 1995 a přenesení aktiv ve formě nemovitostí a infrastruktury) by měly být zohledněny při zjišťování výše podpory a rozsahu nadměrného vyrovnání.
(180)
UPS se domnívá, že pokud jde o dohody o interních převodních cenách, které uzavřely sdružené podniky, musí i nadále v souladu s rozsudkem ve věci Chronopost (53) platit zásada tržního odstupu (arm’s length principle). Komise má proto přezkoumat smlouvu mezi Deutsche Post a DPEED, zejména dohody o cenách, které jsou v ní obsažené.
V.4 Nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby
(181)
Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 plně podpořil FFPI: Podle FFPI jsou zákonné a správní změny, které mají za důsledek vyšší náklady na penze, běžným obchodním rizikem, které může mít rovněž dopad na rentabilitu podniku. Protože podniky, které fungují za běžných tržních podmínek, musí takové dodatečné náklady financovat z vlastních zdrojů, neměla ani Deutsche Post od Německa získat dotace na penze.
(182)
FFPI dále poukazuje na to, že Deutsche Post ve své výroční zprávě z roku 2000 obzvláště vyzdvihla význam reformy důchodového zabezpečení a v tomto rámci prohlásila, že zasílání pošty obchodním zákazníkům zaznamenalo nárůst zisku před započtením daní, úroků a odpisů (EBITA) o 98,6 %, a to především z důvodu malého objemu příspěvků do penzijního fondu úředníků. Penzijní reforma tedy nemůže být považována za málo významnou či za převážně správní opatření.
(183)
Ze studie, kterou FFPI nechal provést v období od roku 2001 do roku 2008, vyplývá, že poštovné platné v Německu v roce 2009 pro standardní listovní zásilku do 20 g patřilo k nejdražším. Oproti tomu byla cena poštovného za zaslání balíků do 500 g relativně nízká, což svědčí o křížovém dotování.
(184)
FFPI je přesvědčen, že cílem podpory podniku Deutsche Post nebylo posílení růstu německého poštovního trhu, popř. určitých poštovních služeb. FFPI tvrdí, že během zkoumaného období byla Deutsche Post rentabilním podnikem, který mohl na německém trhu posilovat své vedoucí postavení i svou výkonnost a obchodní činnost. Proto by dotování penzí nemělo být považováno za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
V.5 Rozpětí zisku
(185)
BIEK zastává názor, že ostatní poskytovatele poštovních služeb poškozovala praxe podniku Deutsche Post, v rámci které využíval svého dominantního postavení na určitých trzích s listovními zásilkami ke křížovému financování nákladů na listovní a balíkové služby, které jsou poskytovány na trzích, na kterých vládne silná konkurence. Protože Deutsche Post mohla zvyšovat ceny na trzích, pro které měla exkluzivní licenci a na nichž má i nadále více než 90 % podíl, je Deutsche Post podle BIEK schopna křížově financovat náklady na trzích, na kterých vládne silná konkurence.
(186)
BIEK dále tvrdí, že Deutsche Post i přes údajnou zděděnou zátěž dosáhla značně vyšších zisků než srovnatelné podniky v jiných evropských státech; svědčí o tom mj. marže ROS od 10 % do 20 % v oblasti zasílání poštovních zásilek na domácím trhu. Toto rozpětí zisku by mohlo být případně zkresleno a vydáváno za nižší, neboť vnitrostátní zasílání poštovních zásilek zahrnuje také balíkové služby, u kterých je rozpětí zisku v průměru nižší než u listovních služeb.
(187)
Pokud jde o údajné vyšší náklady na platy, jak tvrdí Deutsche Post, BIEK upozorňuje, že Deutsche Post pro výpočet platů, jež musí na rozdíl od svých konkurentů vyplácet, použila jako referenční hodnotu průměrné mzdy v odvětví dopravy. BIEK tvrdí, že Komise sice z těchto čísel jako referenční hodnoty vycházela při svých výpočtech v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, musí však uvážit, že konkurenti podniku Deutsche Post vyplácejí platy, které jsou nejméně o 15 % vyšší než průměrné platy v odvětví dopravy. Údajné dodatečné náklady na platby jsou tedy značně nižší, než tvrdí Deutsche Post. Podle BIEK je důvodem zbývajícího rozdílu v nákladech na platy nikoli zděděná zátěž, nýbrž spíše velikost podniku Deutsche Post a jeho dominantní postavení na trhu.
(188)
BIEK tvrdí, že zděděná zátěž podniku Deutsche Post (včetně nákladů na penze) byla navíc více než dostatečně vyrovnána prostřednictvím vyšších regulovaných poplatků za listovní služby. Opatření podpory, které má Komise posoudit, prý měla za následek, že v oblasti listovních služeb dosud neexistuje hospodářská soutěž a hospodářská soutěž u balíkových služeb je značně narušena.
VI. STANOVISKA NĚMECKA
VI.1 Stanovisko k dotování penzí
VI.1.1 Z důvodu vyrovnávacích plateb za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nevznikla žádná finanční výhoda
(189)
Německo odkazuje na rozsudek ve věci Combus (54) a zastává názor, že veřejné platby, které byly v rámci privatizace vyplaceny poskytovatelům univerzálních služeb, kteří dříve byli ve státním vlastnictví, jako vyrovnávací platby za náklady na penze, jejichž výše překračuje obvyklé platy vyplácené soukromými konkurenty, nepředstavují podporu.
(190)
Německo souhlasí s Komisí, že náklady podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení by měly být srovnány s náklady na sociální zabezpečení, které nesou konkurenti. Toto srovnání má však být provedeno již na základě čl. 107 odst. 1 SFEU, a nikoli až ve fázi posuzování slučitelnosti podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
VI.1.2 Ve srovnání se situací před rokem 1995 nevznikla finanční výhoda
(191)
Podle názoru Německa nebyla Deutsche Post dotováním penzí zčásti zbavena nákladů, které se obvykle musí hradit z vlastních zdrojů. Podniku Deutsche Post proto nevznikla žádná výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(192)
Zaprvé, Německo tvrdí, že podle § 46 PostVerfG 1989 byli úředníci, které Deutsche Post převzala v roce 1989, i nadále ve službě spolkového státu. I po druhé reformě pošty v roce 1995 prý byli úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a podle článku 143b, který byl nově vložen do ústavy, i nadále ve službě spolkového státu.
(193)
Protože výlučným dlužníkem těchto nároků na penze vždy byla spolková vláda, neměla Deutsche Post nikdy právní povinnost použít své vlastní zdroje.
(194)
I kdyby pro Deutsche Post podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 existoval závazek financovat nároky na penze úředníků, Německo přesto trvá na tom, že toto ustanovení o penzích (stejně jako závazek platit odvody podle § 63 PostVerfG 1989) bylo „interní“ opatření a sloužilo k mobilizaci zdrojů ze spolkového rozpočtu. Ustanovení prý nepředstavuje závazek podniku Deutsche Post vůči úředníkům.
(195)
I po druhé poštovní reformě z roku 1995 byl spolkový stát podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a §§ 14 a 16 PostPersRG 1994 i nadále výlučným dlužníkem úředníků s nárokem na penzi. Závazek podniku Deutsche Post platit příspěvky do penzijního fondu úředníků vyplývající z § 16 odst. 1 PostPersRG, tedy - stejně jako závazek podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 - snížil pouze náklady spolkového rozpočtu. Tyto závazky nijak nezměnily výlučnou povinnost spolkového státu ohledně penzí.
(196)
Z občanskoprávního hlediska ani nebylo možné, aby spolková vláda své závazky ohledně financování penzí úředníků přenesla na DPAG, která byla nově založena v roce 1995. Pokud jsou stávající závazky ohledně penzí přeneseny na právně nezávislou dceřinou společnost, zůstává podle zásad občanského práva za majetkoprávní nároky třetích stran i nadále odpovědná mateřská společnost.
(197)
Německo dále tvrdí, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji, aby mohla financovat zátěž spojenou s penzemi. Na jedné straně POSTDIENST před rokem 1995 vždy vykazoval schodky, které musel spolkový stát vyrovnávat prostřednictvím převodů ve výši 5,6 miliardy EUR. Na druhé straně činily závazky vzniklé v souvislosti s penzemi v okamžiku, kdy se v roce 1995 POSTDIENST přeměnil na DPAG, asi […] miliard EUR. S takovou výši závazků na straně pasiv v rozvaze prý nebylo možné, aby byla DPAG založena jako soukromoprávní podnik, neboť spolková vláda nedala k dispozici příslušnou kapitálovou vybavenost, která by DPAG propůjčila potřebnou hospodářskou solidnost.
VI.1.3 Dotování penzí je existující podpora podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(198)
Pokud by bylo dotování penzí označeno za státní podporu, je ji podle názoru Německa třeba považovat podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 za existující podporu, neboť od roku 1953, tj. od okamžiku vstupu v platnost příslušného ustanovení v německé ústavě, je stát výlučným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo trvá na tom, že ani první reforma pošty z roku 1989 ani druhá poštovní reforma z roku 1995 na tomto závazku státu ohledně důchodového zabezpečení a závazku financovat nároky na penze nic nezměnily. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(199)
Německo dále odkazuje na prohlášení Komise před soudem ve věci T-266/02. Podle Německa z 54. bodu odůvodnění rozsudku jasně vyplývá, že Komise „měla v rámci napadeného rozhodnutí za to, že žalobkyni výhodu poskytly pouze platby provedené DB-Telekom“ (55).
(200)
Německo z tohoto prohlášení vyvozuje, že Komise tím také prohlásila, že pokud jde o dotování penzí, nevznikla finanční výhoda. Podle Německa tak Komise ve smyslu článku 4 nařízení (ES) č. 659/1999 přijala „rozhodnutí nevznášet námitky“. Takové pozitivní rozhodnutí by kromě toho podle čl. 1 písm. b) bodu ii) nařízení (ES) č. 659/1999 znamenalo, že se v případě dotování penzí jedná o existující podporu.
VI.1.4 Dotování penzí je vyrovnávací platba za zděděnou zátěž, která je podle čl. 107 odst. 3 SFEU slučitelná s vnitřním trhem
(201)
S ohledem na argumenty Komise uvedené v rozhodnutí La-Poste zastává Německo názor, že dotování penzí je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, a zdůvodňuje to následovně:
-
Deutsche Post poskytovala příspěvky na sociální zabezpečení, které byly bez výjimky vyšší než příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
-
Komparativní výhoda, kterou Komise zjistila, není správná, neboť její výpočet vychází z předpokladu, že cenově regulované služby pokrývají uplatňovanou zátěž # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení). La Poste refinancovala své náklady na sociální zabezpečení - stejně jako ostatní zavedení poskytovatelé poštovních služeb - prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby, což však Komise ve svém rozhodnutí La-Poste nezohlednila.
-
Třebaže Německo v zásadě souhlasí s tím, že by výnosy z cenově regulovaných služeb měly pokrýt uplatňovanou zátěž, Komise nedokázala, že by regulační orgán vyhověl žádosti Deutsche Post financovat náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Komise prý také nedokázala, že regulované výnosy byly skutečně dostatečně vysoké, aby z nich mohly být tyto náklady financovány.
(202)
Německo dále upozorňuje, že Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ve věci Royal Mail (56) zdůraznila, jak je důležité, aby se v zájmu dalšího jednotného přijímání rozhodnutí uznávaly náklady dřívějších státních podniků na penze pomocí jednotných kritérií. Komise proto musí zohlednit také své rozhodnutí La-Poste a své předběžné hodnocení ve věci Royal Mail. V případě Royal Mail Komise proti vyrovnávací platbě za schodky u penzí nevznesla žádné námitky, ačkoli ze zprávy Hooper z roku 2008 vyplývá, že náklady podniku Royal Mail na penze byly z části pokrývány pomocí vyšších regulovaných poplatků za poštovní služby.
VI.1.4.1 Základem referenční hodnoty by měly být náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé
(203)
S odvoláním na posudek prof. Ehlermanna ze dne 19. července 2011 (57) Německo tvrdí, že se Komise při výpočtu referenční hodnoty pro náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení dopustila dvou chyb.
(204)
Podle Německa by do referenční hodnoty neměl být zahrnut podíl hrazený zaměstnancem, neboť v soukromém sektoru není zaměstnavatel ze zákona povinný tento podíl hrazený zaměstnancem převzít. Zaměstnavatel v soukromém sektoru by platbu celkových příspěvků na sociální zabezpečení převzal pouze ze správních důvodů, ze zákona k tomu však povinen není. Pokud by se při výpočtu referenční hodnoty zohlednil podíl hrazený zaměstnancem, odporovalo by to rovněž dosavadní praxi přijímání rozhodnutí (srov. rozhodnutí La-Poste).
(205)
Jako základ pro výpočet referenční hodnoty pro náklady na sociální zabezpečení by měly být použity na trhu obvyklé platy (58), neboť platy úředníků jsou výrazně vyšší než průměrné platy na trhu.
VI.1.4.2 Výnosy z regulovaných služeb nepostačují na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(206)
Na prvním místě Německo zdůrazňuje, že předpoklad, že zátěž # 2 bude plně pokryta z cenově regulovaných výnosů, je čistě hypotetický, neboť není možné konstatovat, zda byly regulované ceny skutečně zvýšeny proto, aby vyrovnaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady. Na jedné straně prý z rozhodnutí o cenových limitech 2002 nevyplývá, zda a v jakém rozsahu zohlednil poštovní regulační orgán uplatňovanou zátěž spojenou s náklady, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Na druhé straně prý byly ceny do roku 2002 udržovány na úrovni schválené v roce 1997; není prý možné konstatovat, zda tyto ceny zahrnovaly vyrovnávací platbu za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(207)
Německo tvrdí, že nepostačuje vysvětlit, že v oblasti neregulovaných služeb platily pro Deutsche Post nižší sazby příspěvků na sociální zabezpečení než pro konkurenty. Rovněž musí být přezkoumáno, zda byly regulované služby skutečně s to financovat ze svých výnosů uplatňovanou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením, která je neobvyklá ve srovnání s konkurencí.
(208)
Finanční výhoda vzniklá ve prospěch Deutsche Post na základě vyrovnávací platby za její náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, by existovala pouze tehdy, pokud by vyrovnávací platby vyplacené podniku Deutsche Post byly vyšší než celkové náklady na sociální zabezpečení úředníků, které Deutsche Post nese.
(209)
Německo lituje, že chybí obsáhlý výpočet, ze kterého by bylo jasné, zda s ohledem na náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které nese podnik Deutsche Post a které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, celkově došlo k nadměrnému či nedostatečnému vyrovnání. Německo zdůrazňuje, že takový výpočet je nutný proto, aby bylo možné konstatovat, zda vznikla finanční výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
a) Podle odborného posudku byly náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, vyrovnány nedostatečně
(210)
S cílem napravit tento stav předložilo Německo posudek prof. Webera (59), aby doložilo, že Deutsche Post měla v souvislosti s tím, že zaměstnává úředníky, nevýhodu vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení. V posudku je nejprve vysvětleno, o jakou částku překračují náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které Deutsche Post skutečně nese, náklady na sociální zabezpečení pro zaměstnance, které nesou soukromí konkurenti (v posudku jsou označeny jako „náklady DPAG na sociální zabezpečení, které překračují úroveň na trhu“, popř. „strukturální nevýhoda“). V posudku prof. Webera jsou tyto náklady, které překračují úroveň na trhu, srovnány s vyrovnávací platbou za zátěž # 2.
(211)
Jak ukazuje tabulka 5, posudek zahrnuje do nákladů na sociální zabezpečení, které vznikají v souvislosti se zaměstnáváním úředníků, platby podniku Deutsche Post do penzijního fondu úředníků a ostatní sociální náklady, např. příspěvky na zdravotní náklady, jakož i úrazové pojištění a ostatní pojištění.
(212)
Náklady na sociální zabezpečení spojené se zaměstnáváním zaměstnanců posudek definuje následovně: Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zákonné důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče vynásobený „ve srovnání s konkurencí obvyklými“ platy (např. minimální mzda z roku 2007 u většiny úředníků).
(213)
Náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jsou náklady vzniklé podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení úředníků, které překračují referenční hodnotu pro náklady na sociální zabezpečení, která byla definována na základě podílu zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zaměstnance.
Tabulka 5
Výpočet čistého výsledku podle německého odborného posudku
-
Platby do penzijního fondu
-
ostatní náklady na sociální zabezpečení
+
„ve srovnání s konkurencí obvyklé“ náklady na sociální zabezpečení jako referenční hodnota (základ tvoří podíl zaměstnavatele na sociálním zabezpečení a „ve srovnání s konkurencí obvyklé“ platy (např. minimální mzda z roku 2007))
ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
+
vyrovnávací platby z regulovaných výnosů (zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklá zátěž spojená se sociálním zabezpečením)
Čistý výsledek (nedostatečné či nadměrné vyrovnání)
(214)
Z výpočtů vyplývá, že v období 1995-2007 vyrovnání u zátěže # 2 na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nepostačovalo. V posudku se dokonce tvrdí, že nedostatečné vyrovnání ve prospěch Deutsche Post dosahovalo […] miliard EUR. Prof. Weber dospěl k závěru, že Deutsche Post neobdržela pro své náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, dostatečnou vyrovnávací platbu, a to i v případě, že by cenově regulované výnosy zahrnovaly zátěž # 2.
b) Podle REK 2009 výnosy z cenově regulované oblasti nepostačovaly na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(215)
Německo tvrdí, že dokud u cenově regulovaných služeb vznikají ztráty, které nepřekračují náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nelze konstatovat, že regulované zisky skutečně tyto náklady vyrovnávají. Německo proto předložilo stanovisko z posudku (60), které se opírá o REK 2009, s cílem ukázat, že ztráty byly u cenově regulovaných služeb bez výjimky vyšší než náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(216)
Výpočty vycházejí z REK 2009 a u cenově regulovaných služeb předpokládají jako přiměřený zisk ROS ve výši 7 % (zohledněn je rovněž posudek Deloitte-II, o kterém podrobněji pojednává oddíl VI.3.2). Po odečtení tohoto přiměřeného zisku činí ztráta u cenově regulovaných služeb […] miliard EUR, a v období 1995-2007 tak překračuje uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Zisky z cenově regulovaných služeb tedy nebyly dostatečně vysoké, aby pokryly předmětné náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VI.2 Připomínky k vyrovnávacím platbám za poskytování univerzálních služeb
VI.2.1 Státní vyrovnávací platby
(217)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepředstavují výhodu pro Deutsche Post, neboť se v případě těchto plateb ve výši 5 666 miliardy EUR jednalo výhradně o vyrovnávací platby za odvody ve výši 5,838 miliardy EUR, které Deutsche Post musela platit do roku 1995.
(218)
Jak vyplývá z rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007, důvodem těchto odvodů byl dřívější způsob správy pošty, v rámci které existovala povinnost odvádět spolkovému státu ročně asi 10 % provozních výnosů podniku. V období 1989-1995 byly tyto odvody podle § 63 odst. 1 PostVerfG postupně zrušeny. Do roku 1993 musela Deutsche Post odvádět 10 % svých provozních výnosů. Od roku 1993 se výše těchto odvodů postupně snižovala, např. na 10 % provozních výnosů minus 153 milionů EUR v roce 1993. V roce 1994 činily odvody 70 % objemu odvodů z roku 1993. V roce 1995 zaplatila Deutsche Post 50 % z částky odvodů z roku 1993. Celkem Deutsche Post v období 1990-1995 zaplatila odvody ve výši 5,838 miliardy EUR.
(219)
Podle § 63 odst. 4 PostVerfG musely být od odvodů odečteny platby dividend. Komise vzhledem k tomuto ustanovení a k osvobození od přímých a nepřímých daní v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 konstatovala, že tyto odvody musí být považovány za náhradu za osvobození od přímých a nepřímých daní, jakož i za protiplnění za financování, které poskytl spolkový stát jako akcionář.
(220)
Německo na toto konstatování reagovalo a předložilo posudek KPMG, podle kterého nelze odvody považovat za náhradu za daně a dividendy, a to z více důvodů.
(221)
Podle posudku KPMG nelze tyto odvody zařadit mezi daně, neboť se výše těchto odvodů od roku 1931 určovala podle výše provozních výnosů. Proto by bývaly musely být placeny i v letech, ve kterých Deutsche Post vykazovala ztráty. Oproti tomu se výše daní z příjmu podniků určuje podle skutečně dosaženého ročního zisku. Zařazení odvodů mezi daně by tak odporovalo ústavnímu požadavku, podle kterého jsou příjmy podniků zdaňovány podle výkonnosti.
(222)
Také srovnání odvodů s daní z obratu není podle posudku správné. U daně z obratu zahrnuje daňová povinnost také odpočet za obdržené platby, což je u odvodů jinak, takže se výpočet odvodů značně liší od zjištění skutečné povinnosti podniku odvádět daň z obratu.
(223)
Německo dále tvrdí, že odvody nelze zařadit mezi dividendy. Vyplácení dividend souvisí s výsledky příslušného předchozího účetního období, popř. předchozích let. V letech 1990-1995 však Deutsche Post nedosáhla zisků a odvody přesto platila. Tyto odvody proto nejsou dividendy.
(224)
Posudek KPMG dochází k závěru, že odvody nelze zařadit mezi daně či dividendy; podle posudku se spíše jedná o odvod sui generis, který je povinna platit pouze Deutsche Post a její nástupnické podniky.
(225)
S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá předpoklad Komise, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Protože státní vyrovnávací platby prý pouze snížily náklady Deutsche Post na odvody, nevznikla jí tím žádná výhoda, takže se u těchto plateb nejedná o státní podporu.
(226)
Kromě toho Německo uvádí další dva důvody, proč dané státní vyrovnávací platby nepředstavují podporu: zaprvé, jsou prý tyto státní vyrovnávací platby v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, a to vzhledem ke značné návratnosti investic (return on investment, ROI) dosažené v pozdějších letech a vzhledem k vysokým výnosům, kterých Deutsche Post dosáhla svým vstupem na burzu cenných papírů. Zadruhé, státní vyrovnávací platby nepředstavují státní podporu, protože kumulované ztráty univerzálních služeb byly jak podle REK 2009, tak i podle posudku WIK od roku 1990 do 1994 roku vyšší než státní vyrovnávací platby. Deutsche Post tedy za poskytování služeb v rámci své povinnosti univerzální služby podle Německa neobdržela dostatečně vysoké vyrovnávací platby.
VI.2.2 Státní záruka
(227)
Německo tvrdí, že pokračující poskytování záruky spolkového státu podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 pro dluhopisy vydané před rokem 1995 nepředstavovalo po roce 1995 selektivní výhodu ve prospěch Deutsche Post, a to z více důvodů.
(228)
Každý podnik v soukromém sektoru nepřestává v případě oddělení dceřiné společnosti ručit za závazky, které jeho dceřiná společnost přijala. I v případě odprodání těchto závazků třetí straně, nepřestává podnik v soukromém sektoru ručit za své zbývající závazky. Německo dále upozorňuje na skutečnost, že původní státní záruka za dané dluhopisy byla nutná pouze proto, že POSTDIENST neměl vlastní právní subjektivitu. Ustanovení § 40 PostVerfG 1989, podle kterého mají dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako dluhopisy spolkového státu, má pouze deklaratorní charakter.
(229)
Zadruhé, pro DPAG nevznikla z převzetí dluhopisů podniku POSTDIENST žádná výhoda, neboť DPAG se mohla v roce 1995 refinancovat za nižší úrokovou sazbu. Dluhopisy POSTDIENST měly k 1. lednu 1995 hodnotu celkem 931 milionů EUR, přičemž úroková míra činila průměrně 7,17 % se zbytkovou splatností 8,8 let. Protože krátkodobá úroková míra činila dne 1. ledna 1995 5 % až 5,5 %, vzniklo DPAG nákladové znevýhodnění ve výši 1,7 %, což se projevilo ve vyšších ročních nákladech na úroky ve výši asi 15,3 milionu EUR.
(230)
Zatřetí, na základě srovnání průměrné úrokové míry na trhu platné pro dluhové nástroje upsané soukromými podniky a úrokové míry pro dluhové nástroje POSTDIENST ze dne, kdy byly tyto nástroje původně vydány, si POSTDIENST podle názoru Německa vypůjčil kapitál za úrokovou míru, která byla průměrně vyšší než průměrná úroková míra na trhu. Německo neprovedlo obsáhlé šetření, nýbrž pouze porovnalo úrokovou míru u určitých dluhových nástrojů POSTDIENST s agregovaným průměrem na trhu.
(231)
Německo kromě toho tvrdí, že státní záruky představují existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení Rady (ES) č. 659/1999. Protože Deutsche Bundespost byla do konce roku 1994 součástí veřejné správy, považují se tyto dluhové nástroje od jejího založení v roce 1950 za dluh státu. Jestliže by Deutsche Post díky této státní záruce vznikla výhoda, pokud jde o úrokovou míru, musela by být považována za existující podporu. Německo odkazuje také na rozhodnutí Komise ve věci EDF (61), ve kterém byla podobná záruka posouzena jako existující podpora.
VI.2.3 Exkluzivní licence
(232)
Německo tvrdí, že podle rozsudku ve věci PreussenElektra (62) se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní podporu.
(233)
Protože se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní zdroje, údajně nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby by mohly být pouze předmětem řízení podle článku 102 SFEU.
VI.3 Stanovisko spolkové vlády k posudku WIK
VI.3.1 Posudek WIK potvrzuje nutnost státních vyrovnávacích plateb jako kompenzace za čisté náklady spojené s povinností univerzální služby do roku 1995
(234)
Přes veškeré metodické námitky má Německo za to, že posudek WIK potvrzuje názor Německa, podle něhož byly státní vyrovnávací platby jako kompenzace za ztráty, jež Deutsche Post v období 1990-1995 vykázala z důvodu poskytování univerzálních služeb, nutné.
(235)
Veškeré nadměrné zisky po roce 1995 nelze brát v potaz, jelikož státní vyrovnávací platby byly vyčerpány na čisté náklady spojené s povinností univerzální služby, které musela Deutsche Post nést do roku 1995. Prohlášení záporného rozhodnutí z roku 2002 Tribunálem za neplatné rovněž potvrdilo, že něco, co již „vyčerpáno“ bylo, nelze vyčerpat podruhé. Jelikož státní vyrovnávací platby již byly vyčerpány na uhrazení ztrát vzniklých do roku 1995, nemohly být použity později k financování nadměrných zisků.
VI.3.2 Chybné stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk
(236)
S ohledem na posudek Deloitte spočívá hlavní námitka Německa v tom, že posudek WIK při stanovení referenční hodnoty bral v potaz příliš mnoho malých podniků. Jako srovnatelné podniky měly sloužit především velké společnosti v oblasti balíkových služeb a logistiky, jejichž sítě lze co do velikosti a komplexnosti srovnat se sítěmi Deutsche Post (63).
(237)
Posudek Deloitte-II vychází z toho, že odpovídajícími srovnatelnými společnostmi pro Deutsche Post jsou podniky v odvětví balíkových zásilek a poštovních služeb, jež disponují rozsáhlými a komplexními sítěmi pro vyzvedávání a doručování zásilek. Vzhledem k úsporám z rozsahu, dosahu a hustoty, jež jsou pro poštovní sítě typické, jsou velké podniky pro účely srovnání relevantnější než podniky malé. Společnosti, které se věnují přepravě zboží a logistice, by mohly do určité míry sloužit jako srovnatelné podniky, jelikož používají stejná aktiva.
(238)
V posudku-Deloitte II se tak za srovnatelné podniky považují pouze společnosti s ročním obratem přesahujícím 100 milionů EUR. Tímto způsobem se dospěje k pouze malé skupině srovnatelných podniků. Jedná se o velké mezinárodní provozovatele balíkových kurýrních služeb (UPS, FedEx a TNT Express) a jiné poskytovatele poštovních služeb (převážně ze Spojených států a Spojeného království).
(239)
V období 1998-2007 se u této srovnatelné skupiny dospělo k mediánu ROS ve výši 7,4 % a třetímu kvartilu ROS ve výši 12 %, což představuje horní hranici pro přiměřený zisk. U větší srovnatelné skupiny 18 logistických společností a 19 provozovatelů přepravy zboží dospělo k mediánu ROS mezi 4,6 % a 5,7 %, nicméně v posudku Deloitte-II byly ohledně srovnatelnosti těchto podniků s Deutsche Post vyjádřeny určité pochybnosti.
(240)
Na základě údajů ohledně obou srovnatelných skupin se v posudku Deloitte-II doporučuje rozpětí ROS mezi 6,1 % a 11,7 % jako referenční hodnota pro přiměřený zisk.
(241)
Pokud jde o stanovení rozpětí přiměřeného zisku na základě srovnatelné skupiny, poukazuje posudek Deloitte-II na to, že přiměřený zisk je v případě, kdy se pro něj jako referenční hodnota použije prosté víceleté ROS, stanoven jako příliš nízký, jelikož i) mezi jednotlivými roky dochází k významným a systematickým výkyvům a ii) mezi podniky ze stejného odvětví mohou existovat značné rozdíly, pokud jde o jejich ziskovost. Při použití příliš nízké referenční hodnoty pro přiměřený zisk existuje riziko neprovedení účinných investic.
(242)
Jak je již zdůrazněno v posudku Deloitte-I, je v posudku WIK při stanovování referenční hodnoty pro přiměřený zisk na základě mediánu srovnatelných podniků zcela pominuta vyšší efektivita, jíž Deutsche Post dosáhla z převážné části po roce 1990. V souladu s body 14 a 18 rámce Společenství z roku 2005 by však měla být u přiměřeného zisku zavedena „kritéria, která se budou mimo jiné týkat i kvality poskytované služby a přírůstků produktivity.“
(243)
Podle toho by se měla referenční hodnota pro přiměřený zisk zakládat na ročním rozpětí. Zisky, jež se blíží horní hranici rozpětí či jej dokonce přesahují, by mohly naznačovat, že průměrný podnik překročil referenční hodnotu díky lepším provozním či obchodním výsledkům. Tyto zisky by měly regulační orgány povolovat, a takto motivovat k dalšímu zvyšování efektivity.
(244)
Německo také podotýká, že výše přiměřeného zisku musí být v souladu s dřívějšími rozhodnutími, v nichž bylo pro železniční a autobusové společnosti schváleno rozpětí ROS mezi 7 % a 8 % (64).
VI.3.3 Nepřiměřené přidělení a ocenění nákladů
(245)
Německo znovu zdůrazňuje, že jakékoliv nové přidělení zátěže spojené s univerzální službou ke komerčním službám není z věcného ani právního hlediska udržitelné. Podle článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (65) mají být veškeré další čisté náklady vzniklé při plnění povinnosti univerzální služby financovány z výnosů monopolu v oblasti listovních zásilek a nikoliv z výnosů komerčních služeb.
(246)
Německo mimo to zastává stanovisko, že určité náklady Deutsche Post jsou v posudku WIK podhodnoceny:
-
Odvody, jež musela Deutsche Post platit do roku 1995, měly být odečteny jako náklady a neměly být použity jako zástupná hodnota pro kapitálové náklady, případně pro přiměřený zisk. S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá zjištění posudku WIK, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody by pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Spolu se stanovením přiměřeného zisku jako odměny za investovaný kapitál proto odvody měly být zohledněny jako náklady na univerzální službu.
-
V případě nákladů na odpisy se mělo vycházet z realistických hodnot dlouhodobých aktiv uvedených v daňovém účetnictví, a nikoliv z nízkých účetních hodnot v roční účetní závěrce.
-
V plném rozsahu měly být zohledněny náklady na platby doplňkových důchodů pro soukromé zaměstnance.
VI.4 Stanovisko k připomínkám třetích stran
VI.4.1 Dotování penzí
(247)
Německo připomíná, že Deutsche Post nebyla v roce 1995 ani právně vázána, ani z hospodářského hlediska s to převzít penzijní závazky. Ve smyslu rozhodnutí Komise ve věci Poste Italiane (66) tak náklady na penze představovaly dluhy státu. Dotování penzí nijak Deutsche Post finančně nezvýhodnilo.
(248)
Zatímco UPS zdůrazňuje, že běžný provozovatel musí nést vlastní náklady na penze sám, Německo tvrdí, že se u nákladů na penze úředníků jednalo o náklady, jež byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které nelze srovnávat s příspěvky na sociální zabezpečení, jež za své zaměstnance odváděli konkurenti Deutsche Post. Ti odváděli do systému sociálního zabezpečení pouze příspěvky zaměstnavatele a nemuseli nést na základě stávajících penzijních nároků žádnou zděděnou zátěž.
(249)
Německo zdůrazňuje, že je třeba provést výpočet nadměrné vyrovnávací platby, jelikož stanoviska UPS a FFPI vycházela z předpokladu, že takový výpočet provede Komise, aby nadměrnou vyrovnávací platbu pro Deutsche Post prokázala
VI.4.2 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(250)
S poukazem na zprávu odborníků NERA z roku 2006 Německo zdůrazňuje, že sama Komise ve spojení s věcí státní podpory COMP/37.821 vycházela z toho, že výnosy z kapitálu, jež pro divizi listovních služeb podniku DPWN odhaduje zpráva odborníků NERA, nepostačují k tomu, aby byla pro účely článku 102 SFEU prokázána existence nepřiměřeně vysokých poplatků za listovní služby.
(251)
V obecné rovině se Německo domnívá, že výnosy z kapitálu nejsou pro zjištění nadměrných zisků vhodné. Při nižší kapitálové náročnosti může jít vysoký výnos z kapitálu ruku v ruce s nižším výnosem z prodeje. Jelikož se většina rizik pojí s příjmy a náklady, je - zejména u podniků s nízkou kapitálovou náročností - vhodným měřítkem ke zjištění nadměrného zisku výnos z prodeje. Pokud se - tak jako ve zprávě odborníků NERA - použije jako pomocné měřítko zisku výnos z prodeje, vyjde najevo, že Deutsche Post měla vyšší výnos z prodeje než Royal Mail, avšak mnohem nižší než TNT. Výnosy z prodeje, jež zpráva odborníků NERA odhaduje u divize listovních služeb DPWN, tak zdaleka nedosahovaly referenční hodnoty pro nadměrné zisky.
(252)
Německo proto zastává stanovisko, že zpráva odborníků NERA z roku 2006 ani její aktualizované znění nemají pro vyšetřování ve věci státní podpory význam a neposkytují dostatečné důkazy o existenci nadměrných zisků.
(253)
Proti tvrzení UPS, podle něhož nákladové účetnictví Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu výnosů a zátěže univerzální služby, se Německo ohrazuje tím, že nákladové účetnictví bylo zkontrolováno a schváleno auditory i poštovním regulačním orgánem a že je v souladu s ustanoveními směrnice 97/67/ES.
(254)
Pokud jde o dohody o převodních cenách mezi Deutsche Post a DPEED, zdůrazňuje Německo, že tyto dohody splňují požadavky rozhodnutí o kartelové dohodě z roku 2001. Deutsche Post podávala Komisi pravidelné zprávy o jejich dodržování. Ze strany Komise dosud nezazněly žádné námitky.
(255)
Kromě toho Německo vznáší námitku proti zařazení převodů majetku (aktiva v podobě nemovitostí a infrastruktury) na Deutsche Post, jež provedlo Německo v roce 1995, do výpočtu nadměrné vyrovnávací platby. Německo v této záležitosti poskytlo příslušné informace již v rámci svých připomínek k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999. Jelikož Komise nevznesla v záporném rozhodnutí z roku 2002 proti těmto opatřením námitky ani je nijak nezmínila ve svém rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007, nemohou být tyto převody majetku předmětem nynějšího vyšetřování.
VI.4.3 Výše platů
(256)
Německo souhlasí s tím, aby byly jako referenční hodnota pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádějí konkurenti Deutsche Post, použity tržní platy. Taková referenční hodnota je však v rozporu s rozhodnutím o rozšíření řízení z roku 2011, jelikož Komise k výpočtu příspěvků na sociální zabezpečení odvedených konkurenty Deutsche Post používá upravené hrubé platy úředníků, a nikoliv platy tržní. Podle posudku prof. Webera odpovídá tržní plat přibližně […] % hrubého platu úředníků. Použití upravených hrubých platů úředníků jako referenční hodnoty pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení proto není vhodné.
(257)
Podle Německa nelze uznat předpoklad BIEK, že Deutsche Post použila jako referenční hodnotu pro výpočet nákladů na platy, jež musí oproti svým konkurentům nést, dohodnuté mzdy v odvětví dopravy. Z posudku prof. Webera vyplývá, že Deutsche Post vypočítala tržní platy na základě platů skutečně vyplácených jejími konkurenty.
VII. POSOUZENÍ DOTOVÁNÍ PENZÍ Z HLEDISKA STÁTNÍ PODPORY
VII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(258)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(259)
Dotování penzí se opírá § 16 PostPersG 1994 a je financováno ze státního rozpočtu, takže jej lze přičítat státu a je ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU poskytováno ze státních prostředků. Jelikož dotování penzí je určeno pouze penzijnímu fondu a jeho účelem je snížit Deutsche Post náklady na penze úředníků, a Deutsche Post z něj tedy má prospěch, je selektivní.
VII.1.1 Finanční zvýhodnění na základě penzijní reformy z roku 1995
(260)
Na základě rozsudku ve věci Combus Německo tvrdí, že z dotování penzí žádná finanční výhoda neplyne, jelikož toto dotování zbavilo Deutsche Post nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(261)
Ke zjištění toho, zda byla prostřednictvím dotování penzí poskytnuta selektivní finanční výhoda, je třeba posoudit, zda jím byla Deutsche Post zbavena nákladů, jež by určitý podnik v obvyklém případě musel nést sám, čímž bylo narušeno běžné fungování tržních sil (67).
(262)
Komise nemůže argumentaci Německa založenou na rozsudku ve věci Combus přijmout. Poukazuje na to, že rozsudek ve věci Combus nebyl Soudním dvorem potvrzen. Různé rozsudky Soudního dvora vyvracejí teorii, že na opatření na kompenzaci strukturálního znevýhodnění nelze pohlížet jako na státní podpory. Podle příslušné ustálené judikatury Soudního dvora je existenci podpory nutno posuzovat z hlediska dopadů a nikoliv z hlediska příčin nebo cílů státního opatření (68). Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že pod pojem podpory spadají i výhody poskytnuté veřejnými orgány, které v různých formách snižují náklady, jež obvykle nese podnik (69). Podle Soudního dvora navíc náklady na odměny zaměstnanců zatěžují rozpočet podniků již ze své podstaty, a to bez ohledu na to, zda tyto náklady vyplývají ze zákonných povinností nebo kolektivních smluv či nikoliv (70). V této souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že státní opatření má kompenzovat dodatečné náklady, k automatickému vyloučení existence podpory nepostačuje (71).
(263)
Podle Komise jsou náklady spojené s plněním platebních závazků, jež podniku náleží podle pracovněprávních předpisů nebo kolektivních smluv s odbory, tj. například náklady na penze, součástí běžných nákladů, jež musí podnik pokrýt z vlastních zdrojů (72). Tyto náklady musí být považovány za náklady vyplývající z hospodářské činnosti podniku (73). V tomto ohledu nehraje roli, zda podnik nese penzijní náklady formou přímého financování penzí svých bývalých zaměstnanců (jako v případě úředníků zaměstnaných u Deutsche Post) nebo formou příspěvku do důchodového pojištění soukromých zaměstnanců, kde jsou pak tyto příspěvky použity k financování důchodů všech soukromých zaměstnanců. Rozhodující je, že podniky tím či oním způsobem nesou penzijní náklady v plném rozsahu.
(264)
Komise dále poznamenává, že Deutsche Bundespost má od svého založení v roce 1950 právní formu „zvláštního majetku“ (Sondervermögen). „Zvláštní majetek“ sice není samostatným právním subjektem, ale má vlastní rozpočtové řízení a účetnictví (§ 3 PostVwG 1953 a § 48 HGrG (74)). Podle správních předpisů platných pro státní orgány musí jejich rozpočtový plán zahrnovat výdaje na zaměstnance, mezi něž patří i náklady na penze bývalých úředníků těchto státních orgánů, kteří odešli do důchodu (§ 10 HGrG). Deutsche Post tak od roku 1950 hradila tyto náklady ze svých výnosů. Podle § 15 PostVwG 1953 jsou dotace ze spolkové pokladny pro Deutsche Post výslovně zakázány. Toto ustanovení bylo přejato do § 37 odst. 1 PostVerfG 1989.
(265)
V PostVerfG 1989 je tato povinnost potvrzena v oddíle o personálních a sociálních otázkách. Podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 byla Deutsche Post povinna financovat všechny náklady včetně penzí pro své úředníky z vlastních zdrojů.
(266)
Po druhé reformě pošty v roce 1995 náležely platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků nadále Deutsche Post (podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994), částečně však byla Deutsche Post osvobozena od úhrady nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 odváděla Deutsche Post za roky 1995 až 1999 do penzijního fondu roční paušální částku ve výši 2,045 miliardy EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 byly roční paušální částky od roku 2000 nahrazeny příspěvkem ve výši 33 % úhrnu platů úředníků. Kromě toho přebírá podle stejného ustanovení zbývající náklady na penze od roku 1995 spolkový stát. Na obrázku č. 1 jsou znázorněny roční platby ze spolkového rozpočtu za jednotlivé roky počínaje rokem 1995 a částkou 151 milionů EUR.
(267)
Z toho vyplývá, že argumenty, jimiž chce Německo prokázat, že DPAG musela nést vyšší náklady na penze než její soukromí konkurenti., nejsou pro otázku, zda dotování penzí představuje státní podporu, relevantní; měly by však být zohledněny v rámci posuzování slučitelnosti.
(268)
Německo uvedlo, že při posuzování, zda pro Deutsche Post z dotování penzí plynulo zvýhodnění, je třeba příspěvek odváděný Deutsche Post do penzijního fondu porovnat s podílem soukromých zaměstnavatelů na příspěvcích do důchodového pojištění bez podílu zaměstnanců. Tento argument se týká slučitelnosti opatření s vnitřním trhem, ale pro úplnost je třeba na tomto místě zaprvé poznamenat, že zaměstnavatel je povinen odvádět na sociální zabezpečení podíl zaměstnance na celkovém příspěvku, který je nutné za tohoto zaměstnance zaplatit z jeho hrubého platu. Zadruhé - a to je podstatnější - je v případě, kdy členský stát sníží zaměstnancům určitého podniku zátěž, kterou by jinak museli nést sami, příslušný zaměstnavatel zvýhodněn, jelikož se tímto opatřením snižuje rozdíl mezi hrubým a čistým platem. Zaměstnavatelé tak mohou zaměstnávat, případně udržet zaměstnance za nižší hrubé platy. Zvýhodnění v souvislosti s podílem zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení proto zároveň představuje i zvýhodnění pro zaměstnavatele.
(269)
Německo dále argumentovalo, že pro Deutsche Post vyplývá finanční výhoda z vyrovnávacích plateb za její - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - náklady na sociální zabezpečení pouze v případě, pokud by tyto vyrovnávací platby pro Deutsche Post převyšovaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post musela za své úředníky v cenově regulovaném i neregulovaném odvětví nést. Komise připomíná, že skutečnost, že opatření má podobu vyrovnávací platby, předem nevylučuje, že toto opatření představuje státní podporu, a odkazuje na 260. bod odůvodnění.
(270)
Německo trvá na svém stanovisku, že subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků byl vždy spolkový stát. Jelikož penzijní reforma z roku 1995 na závazku spolkového státu vůči úředníkům nic nezměnila, nevzniká Deutsche Post dotováním penzí žádná finanční výhoda.
(271)
Není pochyb o tom, že před rokem 1995 i po něm ručil za financování nároků na penze úředníků v konečném důsledku spolkový stát, ačkoliv Komise by chtěla poznamenat, že podle § 3 PostVwG 1953 a § 2 PostVerfG 1989 ručí za závazky „zvláštního majetku“ jednoznačně pouze „zvláštní majetek“. Platby penzí však byly do roku 1995 podle platných poštovních i obecných právních předpisů zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost. Tyto platby musely být hrazeny v plné výši z dosažených výnosů „zvláštního majetku“. Pro posouzení opatření z hlediska státní podpory není rozhodující, kdo v konečném důsledku ručí za financování nároků na penze úředníků. Rozhodujícím faktorem je, kdo je musel podle platné právní úpravy financovat za běžných okolností. Podle PostVwG 1953, HGrG a PostVerfG 1989 jednoznačně náleží tato povinnost v plném rozsahu Deutsche Post.
(272)
Náklady na penze mimo to představují pro každý podnik bez ohledu na to, zda je veřejný nebo soukromý či zda má či nemá právní subjektivitu, běžné provozní náklady. Jak mezi členskými státy, tak uvnitř členských států se rozvinula široká řada mechanismů financování penzí. Uplatňují se různé systémy, často podle okamžiku nástupu do zaměstnání. Deutsche Post tak musí za své zaměstnance, včetně svých úředníků, nést náklady na penze stejným způsobem jako jiné podniky. Rozdíl ve způsobu financování penzí úředníků a důchodů soukromých zaměstnanců nemá na povinnost Deutsche Post započítávat financování penzí do svých běžných provozních nákladů vliv. Přijetí argumentace Německa by znamenalo, že stát může veřejným podnikům snížit náklady, jež souvisejí s jejich běžným provozem.
(273)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji na financování nároků na penze svých úředníků, opomíjí skutečnost, že posouzení existence finanční výhody je na hospodářské výkonnosti podniku nezávislé.
(274)
Jelikož penzijní reforma z roku 1995 částečně Deutsche Post zbavila povinnosti financovat nároky na penze svých úředníků, vyplynula pro Deutsche Post finanční výhoda.
VII.1.2 Narušení hospodářské soutěže a vliv na obchod
(275)
Podpora poskytnutá členským státem ovlivňuje obchod uvnitř Unie, pokud v rámci tohoto obchodu posiluje postavení určitého podniku proti jeho konkurentům. K tomu, aby určité opatření narušovalo hospodářskou soutěž a ovlivňovalo obchod mezi členskými státy, postačuje podle ustálené judikatury (75) pouze skutečnost, že příjemce podpory soutěží s ostatními podniky na trhu otevřeném hospodářské soutěži.
(276)
V Německu byly trhy v případě balíkových zásilek, novin a časopisů vždy otevřeny hospodářské soutěži. Na těchto trzích společnost POSTDIENST vždy soutěžila s jinými podniky, a to i z jiných členských států (jako např. UPS, FedEx, TNT Express, GLS či DPD). Od roku 1998 do roku 2007 DPAG postupně přicházela o exkluzivní licenci na listovní zásilky. Po otevření trhu hospodářské soutěži na něj vstoupily nové podniky. Proto podpora ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušovat hospodářskou soutěž.
(277)
V tomto ohledu Komise rovněž poznamenává, že Deutsche Post a její holdingová společnost DPWN začaly v roce 1997 přebírat balíkové služby na evropských a mezinárodních trzích: již v roce 1999 měla DPWN na evropských trzích v oblasti balíkových a expresních kurýrních služeb vedoucí postavení s ročními výnosy ve výši cca 4,6 mld. EUR. Převzetím DHL v roce 1998 rozšířila DPWN svou působnost na Asii a Severní Ameriku. Po dalších převzetích v oblasti logistiky (např. společnosti Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) se DPWN stala jedním největších poskytovatelů služeb letecké a námořní nákladní dopravy a globálních logistických služeb. Kromě toho začala DPWN působit i na poštovních trzích mimo Německo (např. převzetí podniku Unipost ve Španělsku a podniku Williams Lee ve Spojeném království). V letech 1998 až 2007 DPWN získala podniky v celkové hodnotě přibližně 21 mld. EUR (76).
(278)
Komise proto dochází k závěru, že dotování penzí představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(279)
Podle názoru Německa má být dotování penzí, pokud se má vůbec v jeho případě jednat o podporu, považováno za existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999. Německo tvrdí, že od vstupu příslušného ustanovení v německé ústavě v roce 1953 v platnost je stát konečným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo nadále zastává stanovisko, že zřízení penzijního fondu na této povinnosti nic nezměnilo.
(280)
Podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 zahrnuje pojem existující podpory všechny podpory existující v příslušných členských státech před vstupem Smlouvy v platnost, to znamená režimy podpor a jednotlivé podpory, které byly zavedeny před vstupem Smlouvy v platnost a zůstávají použitelné i po něm.
(281)
Podle platných poštovních i obecných právních předpisů byly platby penzí do roku 1995 zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost a musely být v plné výši hrazeny z dosažených výnosů „zvláštního majetku“ (pro podrobné posouzení těchto předpisů viz body odůvodnění 262 a 263). Před druhou poštovní reformou v roce 1995 proto byla Deutsche Post povinna financovat výdaje na penze svých úředníků z vlastních zdrojů, a nedostávala žádnou podporu, která by byla určena na snížení penzijních nákladů Deutsche Post.
(282)
Založení DPAG a zřízení poštovního penzijního fondu v roce 1995 znamenalo zcela novou úpravu financování penzí úředníků. Po této druhé poštovní reformě v roce 1995 převzala Deutsche Post základní platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994, částečně však byla zbavena nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 a 2 PostPersRG 1994 již Deutsche Post nebyla povinna financovat náklady na penze prostřednictvím paušálních plateb (období 1995-1999) či stanovených příspěvků (od roku 2000). Zbývající deficit byl od té doby kryt dotováním penzí.
(283)
Proto se u dotování penzí jedná o novou podporu, jelikož bylo zavedeno v roce 1995.
(284)
Pokud jde o odkaz Německa na prohlášení Komise ve věci T-266/02, poukazuje Komise nejdříve na to, že Tribunál v bodě 54 rozsudku představuje stanovisko Německa (a nikoliv, jak uvádí Německo, stanovisko Komise). Z bodu 54 rozsudku vyplývá, že v záporném rozhodnutí z roku 2002 nebylo i podle názoru Německa dotování penzí posuzováno. V bodě 61 rozsudku je uvedeno stanovisko Komise:
„Komise zaprvé namítá, že … v rámci napadeného rozhodnutí měla za to, že byly relevantní pouze platby provedené DB-Telekom.“
(285)
Rozsudek tedy nepodporuje stanovisko Německa, že prohlášením zmocněnce Komise bylo dotování penzí implicitně povoleno. V každém případě je zjevné, že takové prohlášení by nemohlo mít tento účinek.
(286)
Nadto Tribunál ve věci T-421/07 (77) rozhodl, že předmětem rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení z roku 1999 bylo i dotování penzí a že řízení ohledně tohoto opatření nebylo záporným rozhodnutím z roku 2002 ukončeno.
(287)
Jelikož Komise nikdy nepřijala žádné rozhodnutí, podle něhož by dotování penzí nepředstavovalo podporu nebo by představovalo podporu slučitelnou s vnitřním trhem, dochází Komise k závěru, že dotování penzí představuje nové opatření podpory.
VII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU
(288)
Výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 SFEU a v čl. 107 odst. 3 písm. a) a b) SFEU jednoznačně nelze použít.
(289)
Komise vzala v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 do úvahy možnost, že dotování penzí jakožto vyrovnávací platba za poskytování veřejných služeb podle čl. 106 odst. 2 SFEU by mohlo být alespoň částečně slučitelné s vnitřním trhem. Ve své odpovědi na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Německo zdůraznilo, že dotování penzí by v případě, že představuje podporu, mělo být posuzováno nikoliv na základě čl. 106 odst. 2 SFEU, nýbrž na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 Komise dále popsala metodu pro posouzení slučitelnosti dotování penzí na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, k čemuž Německo sdělilo své připomínky.
(290)
Podle judikatury Soudního dvora (78) je na členském státu, aby uvedl možné důvody pro slučitelnost s vnitřním trhem a prokázal, že předpoklady pro tuto slučitelnost jsou splněny. Z uvedeného rozsudku zejména vyplývá, že Komise v této věci není povinna slučitelnost dotování penzí s vnitřním trhem na základě čl. 106 odst. 2 SFEU posuzovat, pokud členský stát a příjemce dotací případné posouzení slučitelnosti na uvedeném základě výslovně odmítnou.
(291)
Komise proto posoudí, zda se v případě dotování penzí jedná o podporu slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU mohou být za slučitelné s vnitřním trhem prohlášeny podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(292)
Podle judikatury může Komise státní podpory prohlásit za slučitelné s vnitřním trhem, pokud přispívají k dosažení cíle společného zájmu (79), jsou pro dosažení tohoto cíle nezbytné (80) a pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem (přiměřenost).
VII.3.1 Otevření trhu v poštovním odvětví jako cíl společného zájmu
(293)
Poštovní služby přispívají k sociální, hospodářské a územní soudržnosti v Unii. Otevření poštovních služeb hospodářské soutěži, jež na úrovni EU započalo v roce 1998, vedlo ke zvýšení kvality a účinnosti a k lepší orientaci na uživatele (81). Otevření trhu umožnilo vytvoření vnitřního trhu poštovních služeb. Přispívá tak k cíli vytváření vnitřního trhu stanovenému v čl. 3 odst. 3 Smlouvy o EU.
(294)
Poté, co se v roce 1995 Deutsche Post přeměnila na akciovou společnost, nezaměstnala žádné další úředníky. Závazky v oblasti sociálních dávek pro úředníky tak mají svůj původ v době před otevřením poštovního trhu hospodářské soutěži. Jsou srovnatelné s tzv. „uvízlými náklady“ vyplývajícími ze závazků, jež byly přijaty před počátkem otevírání trhu a kterým již v konkurenčním tržním prostředí nelze za stejných podmínek dostát, jelikož zavedený provozovatel již není s to přenést příslušné náklady na uživatele. Pokud by Deutsche Post nebyla bývala alespoň částečně této „zděděné“ zátěže zbavena, bývala musela by trh opustit.
(295)
Komise uznala, že k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie musí dojít za přijatelných hospodářských podmínek (82). Proto v řadě svých rozhodnutí povolila státní podpory, kterými členské státy zavedeným provozovatelům uleví od části zděděné zátěže v oblasti penzijních závazků (83).
VII.3.2 Nutnost a přiměřenost dotování penzí
(296)
Komise zastávala ve své rozhodovací praxi stanovisko, že snížení penzijních nákladů je třeba omezit na takovou míru, jež je nezbytná k vyrovnání sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jako náklady nese zavedený provozovatel, se sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u jeho konkurentů (84).
(297)
V nynější věci Komise uznává, že Deutsche Post by bez státního zásahu, kterým je osvobozena od části penzijních závazků vůči svým úředníkům, nebyla schopna se prosadit vůči svým konkurentům. Zátěž z minulosti spojená se sociálním zabezpečením, kterou její konkurenti nést nemusí, by ji mohla donutit opustit části trhu poštovních služeb podléhající hospodářské soutěži.
(298)
V rozhodnutí La Poste Komise poprvé posuzovala nutnost a přiměřenost opatření podpory, kterým se snižovaly náklady na penze úředníků zaměstnaných před otevřením trhu. V uvedeném rozhodnutí Komise zjišťovala, zda dotování penzí vyrovnává výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení mezi zavedeným provozovatelem a ostatními podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek (85).
(299)
V nynějším rozhodnutí bude Komise postupovat stejným způsobem. Analýza Komise bude probíhat ve třech krocích:
-
Nejdříve Komise zjistí výši příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek.
-
Následně musí zjistit výši příspěvků na sociální zabezpečení, které za své úředníky odvádí Deutsche Post.
-
Nakonec musí ověřit, zda jsou zjištěné příspěvky stejně vysoké.
VII.3.2.1 Výše příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek
(300)
Výše příspěvků na sociální zabezpečení se určí pomocí dvou faktorů: sazby příspěvků a platového základu, na který se sazba použije.
a) Výpočet referenční sazby
(301)
Soukromí konkurenti musí podíl zaměstnavatele i podíl zaměstnance financovat ze svých výnosů. Jak vyplývá z obrázku 2, pohybovala se celková sazba příspěvků od roku 1995 mezi 38 % a 42 % hrubého platu soukromého zaměstnance (hrubý plat = čistý plat + podíl zaměstnance). Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení se v obou případech pohyboval mezi 19 % a 21 % hrubého platu (pro podrobnější časové posloupnosti viz příloha).
(302)
Na rozdíl od podílu soukromých zaměstnanců na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnuje podíl úředníků pouze 30 % až 50 % jejich nákladů na zdravotní péči, avšak žádné další příspěvky na jejich penzijní náklady a náklady na zdravotní či dlouhodobou péči. Příspěvek Deutsche Post tak přesahuje podíl soukromého zaměstnavatele a zahrnuje celkové penzijní náklady i zbývající náklady na zdravotní a dlouhodobou péči.
(303)
Při stanovování příslušné referenční sazby pro Deutsche Post je třeba přihlédnout k tomu, že příspěvek úředníků je nižší než příspěvek soukromých zaměstnanců.
(304)
Pokud jde o příspěvek úředníků na jejich náklady na zdravotní a dlouhodobou péči, jenž dosahuje 30 % až 50 %, lze předpokládat, že svými hospodářskými dopady vesměs odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zákonné zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (jenž např. v roce 2006 činil 8,50 % hrubého platu soukromých zaměstnanců).
(305)
Jelikož úředníci neplatí žádné příspěvky na zákonné důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, musí Deutsche Post převzít příslušnou částku, aby skutečně odváděla příspěvky na sociální zabezpečení ve výši odpovídající příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež musí soukromý podnik financovat ze svých výnosů.
(306)
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post (dále jen „referenční sazba“) musí proto - tak, jak je znázorněno v tabulce - zahrnovat celkové sazby příspěvků (= podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, jakož i podíl zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
Obrázek 7
Stanovení referenční sazby příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post
(307)
Jak vyplývá z obrázku 8, pohybovala se referenční sazba v letech 2003-2010 mezi 30 % a 34,1 % hrubého platu soukromých zaměstnanců (86).
(308)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele. Jak ale ukazuje následující zjednodušený příklad (založený na sazbách příspěvků v roce 2006), vyplývala by pro Deutsche Post v porovnání se soukromými konkurenty výrazná výhoda, pokud by referenční sazba odpovídala pouze podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení:
1)
Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí úředníkovi, příp. soukromému zaměstnanci stejný čistý plat ve výši 79,5 EUR.
2)
Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení činí v obou případech 20,5 % hrubého platu soukromého zaměstnance. Sečtou-li se čistý plat 79,5 EUR a podíl zaměstnance 20,5 EUR, činí výsledný hrubý plat 100 EUR. Celkově tak příspěvky na sociální zabezpečení dosahují 41 EUR (= 41 % hrubého platu soukromého zaměstnance).
3)
Německo zastává názor, že Deutsche Post by měla platit pouze podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, který doplňuje příspěvek úředníka na náklady na zdravotní péči (jež jsou jako příspěvek soukromého zaměstnance na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče stanoveny na 7,5 EUR).
4)
Německo počítá podíl zaměstnavatele na základě příslušného platu úředníka, který činí 87 EUR (součet čistého platu 79,5 EUR a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči 7,5 EUR). Náklady na sociální zabezpečení tak jsou součtem 17,8 EUR (podíl zaměstnavatele 20,5 % z příslušného platu úředníka 87 EUR) a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči ve výši 7,5 EUR.
5)
Podle propočtů Německa by náklady na sociální zabezpečení úředníků činily pouze 25,3 EUR oproti 41 EUR v případě soukromých zaměstnanců.
(309)
Třebaže Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí tentýž čistý plat, musela by Deutsche Post nést náklady na sociální zabezpečení dosahující pouze 62 % příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení u soukromých zaměstnanců, pokud je podíl zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnut v referenční hodnotě.
(310)
Dále je třeba konstatovat, že podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení (od roku 1995 mezi 19 % a 21 %) byl rovněž značně nižší než sazba příspěvků 33 % z příslušných platů úředníků, jež je v poštovním zákoně z roku 1995 stanovena jako referenční hodnota pro příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu. Německý zákonodárce tedy nezamýšlel, že by Deutsche Post měla financovat pouze podíl zaměstnavatele, nýbrž ukládal Deutsche Post podstatně vyšší příspěvek na pokrytí nákladů na penze úředníků i převzetí zbývajících nákladů na sociální zabezpečení (např. příspěvku na náklady na zdravotní péči úředníků).
(311)
Proto Komise odmítá použití podílu zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení jako referenční sazby, jelikož úředníci - na rozdíl od soukromých zaměstnanců - nepřispívají povinně na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky v každém případě zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že Deutsche Post i soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
b) Výpočet platového základu
(312)
Jelikož by se výše příspěvků na sociální zabezpečení, jež za své úředníky platí Deutsche Post, měla rovnat výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež odvádějí soukromí konkurenti, je důležité, aby pro Deutsche Post platila nejen stejně vysoká sazba příspěvků, ale také aby tato sazba byla použita na odpovídající platový základ. Jak bylo znázorněno na výše uvedeném příkladu, vede výpočet podílu zaměstnavatele ve výši 20,5 % na základě příslušných platů úředníků k příspěvku činícímu 17,8 EUR, zatímco soukromý konkurent musí odvádět 20,5 EUR (20,5 % na základě hrubého platu ve výši 100 EUR).
(313)
Proto je třeba stanovit hrubý plat úředníků, který bude představovat ekvivalent platového základu pro hrubý plat soukromých zaměstnanců. Předpokládá se, že příspěvek úředníků na náklady na zdravotní péči odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Zbývající rozdíl mezi hrubým platem a skutečným platem tak představuje podíl zaměstnance na příspěvcích na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Pomocí následující rovnice se provede přepočet skutečného platu na hrubý plat, jenž odpovídá hrubému platu soukromých zaměstnanců.
Tabulka 6
Výpočet hrubého platu úředníků (na základě sazeb příspěvků v roce 2006)
Hrubý plat úředníků =
(314)
Vezmou-li se v potaz například sazby příspěvků v roce 2006, je hrubý plat úředníků o 15 % vyšší než jejich skutečný plat. Tento procentní podíl tak vyčísluje chybu, ke které by došlo, pokud by se jako základ pro výpočet příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení oproti zákonným příspěvkům soukromých konkurentů použil skutečný plat namísto platu hrubého. Je to znázorněno ve výše uvedeném 308. bodě odůvodnění, jelikož podíl zaměstnavatele ve výši 20,5 EUR, jenž se správně odvíjí od hrubého platu, převyšuje o 15 % podíl zaměstnavatele ve výši 17,8 EUR v případě, kdy by se nesprávně jako základ použil skutečný plat.
(315)
Komise má proto za to, že referenční sazba pro příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení musí být založena na příspěvku zaměstnavatele a příspěvku zaměstnance na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti a na příspěvku zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Referenční sazba musí být použita na hrubý plat úředníků (jak je stanoveno v tabulce 6).
VII.3.2.2 Příspěvky na sociální zabezpečení, které za své zaměstnance odvádí Deutsche Post
(316)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 odvádí Deutsche Post od roku 2000 sazbu ve výši 33 %. Tato sazba se použije na skutečný plat úředníků.
(317)
Při přezkumu nutnosti a přiměřenosti podpory je však třeba zohlednit skutečnost, že Deutsche Post nemusí z ekonomického hlediska odvádět do penzijního fondu celou částku ve výši 2,045 mld. EUR, tj. 33 % skutečných platů. V této souvislosti je třeba podle Komise rozlišovat mezi obdobím 1995-2002 a obdobím od roku 2003 po současnost.
a) Příspěvek Deutsche Post v období 1995-2002
(318)
Německo tvrdí, že zejména s ohledem na roční paušální platby v celkové výši 2,045 mld. EUR odváděné v období 1995-1999 do penzijního fondu byly příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení vyšší než příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které museli platit konkurenti. Proto Deutsche Post v období do roku 1999, ale i během celého zkoumaného období odváděla přinejmenším stejně vysoké, ne-li vyšší příspěvky než soukromé podniky. Nelze tedy zjistit, že Deutsche Post byla díky dotování penzí ve výhodnější pozici než její konkurenti. Komise musí tuto argumentaci odmítnout, jelikož se v ní nepřihlíží k příslušným regulačním ustanovením německých orgánů týkajícím se pokrytí nákladů na cenově neregulované služby.
(319)
Komise v nynějším rozhodnutí shledává, že Deutsche Post byla na cenově neregulovaných trzích ve výhodnějším postavení než její konkurenti, jelikož část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení úředníků zaměstnaných v uvedených službách nenesly tyto služby samy. Místo toho byla tato část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení přidána k cenově regulovaným službám, jejichž výnosy byly udržovány na dostatečně vysoké úrovni, aby z nich mohly být financovány i náklady dodatečně připočtené k nákladům vzniklým za samotné cenově regulované služby.
(320)
Z interního účetnictví Deutsche Post po roce 1995 vyplývá, že Deutsche Post cenově neregulovaným službám přidělovala pouze příspěvky na sociální zabezpečení ve výši založené na sazbě příspěvků REK. REK 2002 i navazující REK tuto praxi potvrzují. Cenově neregulované služby byly proto zvýhodněny jak před rokem 1999, tak i po něm, jelikož byly jednoznačně osvobozeny od vzniklých nákladů.
(321)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post vzniklo na cenově regulovaných trzích komparativní znevýhodnění, jelikož musela v období 1995-1999 prostřednictvím odváděných paušálních plateb financovat vyšší náklady na sociální zabezpečení, není podpořeno fakty. Zaprvé měla Deutsche Post stále na většinu svých regulovaných služeb exkluzivní licenci. Zadruhé byly, a to je ještě důležitější, poplatky za služby podléhající exkluzivní licenci dostatečně vysoké, takže bylo možné přenést tyto náklady na uživatele závislé na těchto službách.
(322)
V období do roku 1995 vycházela regulace poplatků z nařízení o poštovní službě (Postdienstverordnung) (87) ze dne 24. června 1991, podle něhož musely být poplatky za monopol vyvážené. Ve správní praxi v tom byly zahrnuty i náklady na penze. V období 1995-1997 vycházela regulace poplatků ze zákona o regulaci telekomunikací a poštovních služeb (Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens) ze dne 14. září 1994 (BGBl. I s. 2325, 2371). Podle § 4 ve spojení s § 2 a § 7 uvedeného zákona směly být z výnosů z cenově regulované oblasti pokryty nejen náklady vzniklé v rámci cenově regulovaných služeb včetně příspěvků do penzijního fondu, ale i financovány náklady cenově neregulovaných služeb.
(323)
Jak vyplývá z ročních závěrek Deutsche Post, zůstaly regulované poplatky při penzijní reformě z roku 1995 na stejné úrovni, jaká platila v době, kdy Deutsche Post ještě musela nést celkové náklady na penze. Zatímco později byly náklady na penze buď omezeny na výši paušální částky (v období 1995-1999), nebo (od roku 2000) stanoveny na 33 % celkového, rok od roku klesajícího objemu platů úředníků, nebyly regulované poplatky odpovídajícím způsobem sníženy tak, aby nadále pokrývaly pouze příspěvky na sociální zabezpečení, jež odpovídaly příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které platili konkurenti. Jelikož příspěvky do penzijního fondu stanovené do roku 1999 (2,045 mld. EUR ročně) zůstaly přibližně na úrovni nákladů na penze v roce 1994, hospodářská situace se pro Deutsche Post s ohledem na pokrytí penzijních nákladů z cenově regulovaných služeb nezměnila. Výše výnosů Deutsche Post i její příspěvek do penzijního fondu zůstaly v rovnováze.
(324)
PostG 1997 jasně stanoví, že regulované poplatky mají pokrývat nejen náklady na efektivní poskytování služeb, nýbrž také zátěž vyplývající např. z nákladů na sociální zabezpečení úředníků. V PostG 1997 je proto výslovně uznáno, že výnosy z cenově regulované oblasti mají být stanoveny tak, aby bylo zajištěno pokrytí veškerých paušálních plateb. Jelikož podle německého zákonodárce zřejmě tehdejší výše regulovaných poplatků požadavky PostG 1997 splňovala, rozhodl, že ceny zůstanou do roku 1999 na úrovni z roku 1997. Tehdejší ministr hospodářství a technologií následně dne 27. března 2000 rozhodl, že poplatky schválené dne 1. září 1997 zůstanou v platnosti do 31. prosince 2002.
(325)
Regulované poplatky tak byly ponechány na historicky vysoké úrovni, a nebyly tedy sníženy na úroveň, při níž by Deutsche Post vzniklo komparativní znevýhodnění.
(326)
Od roku 2000 se Deutsche Post nacházela ve srovnání se svými konkurenty v ještě výhodnějším postavení, jelikož stanovené příspěvky do penzijního fondu byly sníženy na 33 % skutečných platů úředníků. Z této výše vyplývá v absolutním vyjádření snížení nákladů z 2,045 mld. EUR na 735 mil. EUR (a na částku ještě nižší v následujících letech, kdy počet úředníků klesal a kdy byl tento vývoj jen částečně vyrovnáván nárůstem platů). Jelikož byly regulované poplatky ponechány na historicky vysoké úrovni, mohla Deutsche Post od roku 2000 v rámci svých cenově regulovaných služeb dosáhnout značných zisků.
(327)
Při přezkumu rentability Deutsche Post v oblasti cenově regulovaných služeb za celé období 1995-2002 dochází posudek WIK k závěru, že Deutsche Post např. do roku 1999 i přes paušální platby do penzijního fondu nevznikly z poskytování cenově regulovaných služeb žádné ztráty. Od roku 2000 vykazuje posudek WIK dokonce výrazně pozitivní výsledky.
(328)
Proto musí Komise odmítnout tvrzení Německa, že Deutsche Post byla s ohledem na pokrytí příspěvků na sociální zabezpečení v rámci cenově regulovaných služeb oproti svým konkurentům znevýhodněna a že dotování penzí před rokem 2002 bylo nutné a přiměřené.
(329)
Bez ohledu na výše uvedené musí Komise připustit, že nemá v tomto případě k dispozici dostačující důkazní materiál k určení přesné výše příspěvků na sociální zabezpečení, které Deutsche Post v letech 1995-2002 odvedla. Komise má za to, že takové vyčíslení nemůže být založeno na dodatečném zjištění toho, že určitý podíl nákladů na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb byl přesunut, aby byl financován z výnosů z cenově regulované oblasti, a že Deutsche Post nebyla celkově v rámci právní úpravy o penzijním fondu znevýhodněna, jelikož výnosy z cenově regulované oblasti byly ve skutečnosti dostatečně vysoké na to, aby pokryly její příspěvky do penzijního fondu včetně přesunuté zátěže. Stejně omezená je i možnost stanovení metody, podle níž by členský stát mohl vypočítat výši příspěvků za toto období. Po posouzení právního základu, který platil pro regulované poplatky v období 1995-2002, Komise konstatuje, že z právních předpisů nelze s jistotou odvodit, jak příslušné orgány předem rozhodovaly o složení regulovaných poplatků. Zejména nelze v tomto případě s jistotou prokázat, že příslušné orgány v okamžiku stanovení regulovaných poplatků ve výši, jež přesunuté náklady fakticky v konečném důsledku pokrývala, vyčlenily ve svých rozhodnutích určitý podíl regulovaných poplatků jednoznačně na pokrytí částky uplatňované zátěže z cenově neregulovaných služeb.
(330)
Na rozdíl od rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011, v nichž poštovní regulační orgán tuto zátěž výslovně potvrdil a povolil, by mohlo být toto dřívější faktické pokrytí odvíjet od úvah orgánů příslušných pro stanovení poplatků v souvislosti s vývojem složek nákladů nebo jiných podnikových proměnných. Toto dřívější faktické pokrytí proto v tomto případě nepostačuje k tomu, aby bylo možné přesně a s jistotou určit, do jaké míry příslušné orgány regulované poplatky zvýšily, aby zohlednily uplatňovanou zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb.
(331)
V případě období od 1. ledna 2003 lze z rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011 jasně vyvodit, jak poštovní regulační orgán stanovoval složení regulovaných poplatků. Regulované poplatky byly jednoznačně stanoveny na vyšší úrovni, aby bylo možné zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb pokrýt z výnosů z cenově regulované oblasti.
b) Příspěvek Deutsche Post od roku 2003
(332)
Podle PostG 1997 může Deutsche Post od regulačního orgánu požadovat, aby při stanovování přípustné výše výnosů z exkluzivní licence a z cenově neregulovaných služeb započítal do nákladů, jež mají být přeneseny na uživatele, kromě jiného i „ve srovnání s konkurencí neobvyklou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením“, jakož i náklady na účinné poskytování univerzální služby. Poštovní regulační orgán tuto metodu poprvé použil v rozhodnutí o cenových limitech v roce 2002. Poštovní regulační orgán povolil zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, jež nebyly ve srovnání s konkurencí obvyklé, i v rozhodnutích o cenových limitech z roku 2007 a 2011. Okolnost, že cenové kontrole ex ante podléhá pouze část regulovaných služeb, na posouzení Komise nic nemění. Na základě svého dominantního postavení byla Deutsche Post nadále oprávněna k přenesení veškeré zátěže. V tomto ohledu na věci nic nemění, zda regulační orgán vykonává svou kontrolu ex ante nebo ex post.
(333)
Poštovní regulační orgán žádosti Deutsche Post, aby zátěž # 2 (vzniklé náklady na sociální zabezpečení nad rámec sazby příspěvků REK) byla refinancována z výnosů z cenově regulovaných služeb, vždy vyhověl. Tak byly při zjišťování nákladů na sociální zabezpečení, neobvyklých ve srovnání s konkurencí, (zátěž # 2) za rok 2001 porovnány vzniklé příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení jejích úředníků činící [40 % až 45 %] skutečných platů (88) s referenční hodnotou REK. Tato referenční hodnota se skládá z podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, úrazové pojištění a penzijní připojištění, jež dohromady tvoří [20 % až 25 %] skutečných platů.
(334)
Tento rozdíl mezi oběma sazbami ve výši [15 % až 20 %] skutečného platu úředníka byl zahrnut do zátěže # 2 a byl financován z výnosů z cenově regulovaných služeb (srov. tabulka 2).
(335)
Z ekonomického hlediska proto sazba příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení nečiní 33 % skutečných platů, nýbrž pouze [20 % až 25 %]. Od roku 2003 je zbývající část přenesena na závislé spotřebitele, kteří musí platit poplatky pokrývající náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení u služeb, na něž měla Deutsche Post do roku 2007 exkluzivní licenci, případně u univerzálních služeb, ve kterých měla Deutsche Post dominantní postavení.
(336)
Při porovnávání sazby příspěvků použité na skutečné platy s výší příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádí konkurent, musí být skutečný plat přepočítán na hrubý plat úředníka.
(337)
Skutečný plat činí [85 % až 90 %] hrubého platu úředníků (89). Na tomto základě odpovídá [20 % až 25 %] skutečného platu [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu.
(338)
V důsledku omezení příspěvku deutsche Post do penzijního fondu na 33 % a povolení zátěže # 2 poštovním regulačním orgánem platí Deutsche post příspěvky na sociální zabezpečení ve výši [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu úředníků.
VII.3.2.3 Srovnání
a) Období 1995-2002
(339)
Výnosy z poplatků, které Deutsche Post uplatňovala ve vyhrazeném odvětví, výrazně snížily v letech 1995-2002 skutečnou ekonomickou zátěž jejího příspěvku na pokrytí jejích nákladů na sociální zabezpečení. Při absenci výslovně vykazovaného prvku poplatků však může Komise pouze konstatovat, že výše příspěvku Deutsche Post zůstala nižší než referenční sazba. Komise není s to vypočítat přesný rozdíl mezi oběma úrovněmi ani určit metodu, podle níž by tento výpočet mohl provést členský stát.
b) Období od roku 2003
(340)
Pokud jde o srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou, je třeba poznamenat, že sazba příspěvků REK vychází ze skutečných platů úředníků, jež v porovnání s hrubou mzdou soukromých zaměstnanců představují příliš nízký platový základ. Sazba příspěvků REK musí být proto nově vypočítána jako procentní podíl hrubých platů úředníků.
(341)
Ze srovnání pro rok 2006 vyplývá, že - oproti referenční sazbě ve výši 33,5 % - příspěvky na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb ve skutečnosti činily [17,5 až 22,5] % hrubých platů úředníků (příp. [20 až 25] % skutečných platů úředníků). Pokud jde o sazby příspěvků na sociální zabezpečení, profitovala tedy Deutsche Post v roce 2006 z komparativní výhody ve výši [10 až 15]% hrubých platů úředníků.
Tabulka 7
Srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post v roce 2006
Sazba příspěvků na sociální zabezpečení
Sazba příspěvků REK
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post
jako procentuální podíl z
hrubého platu soukromých zaměstnanců
hrubého platu úředníků
hrubého platu úředníků
Podíl zaměstnavatele
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Podíl zaměstnance
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
9,75 %
Penzijní připojištění
[0 % až 5 %]
Úrazové pojištění
[0 % až 5 %]
Sazba příspěvku
[17,5 % až 22,5 %]
33,50 %
(342)
Podle tabulky 7 činí referenční sazba pro Deutsche Post 33,5 % hrubého platu úředníků a je o [10-15] procentních bodů vyšší než úroveň, kterou Deutsche Post skutečně hradila.
(343)
Rozdíl o [10 až 15] procentních bodů za rok 2006 je vyšší než nominální [8-13]% rozdíl mezi referenční sazbou ve výši 33,5 % a sazbou příspěvků REK, která činí [20-25] %. Rozdíl zahrnuje příplatek odpovídající [2-3] procentním bodům, který zohledňuje skutečnost, že nominální sazba příspěvků REK ve výši [20-25] % je nesprávně založena na skutečném platu úředníků a nikoliv na hrubém platu úředníků, který je rovnocenný hrubému platu soukromých zaměstnanců.
VII.3.2.4 Předběžný závěr týkající se nutnosti a přiměřenosti
(344)
Dotování penzí, které kryje potřebu financování penzijního fondu nad rámec příspěvku na sociální zabezpečení ve výši 33 % skutečného platu úředníků Deutsche Post, není nutné ani přiměřené z těchto důvodů:
1)
V období 1995-2002 vznikly Deutsche Post skutečné náklady, které byly nižší než referenční hodnota; přesný rozdíl však nelze stanovit.
2)
Deutsche Post od roku 2003 hradila náklady v průměrné výši [17,5-22,5] % hrubého platu svých úředníků, zatímco průměrná referenční sazba činí 32 % hrubého platu úředníků; zbývající náklady hradili uživatelé, neboť výnosy povolené podle regulace cenových stropů zahrnují zátěž vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které pokrývají zbývajících [10-15] % hrubého platu úředníků.
(345)
Pro rozdíl v sazbách od roku 2003 je dvojí vysvětlení:
1)
Výše zákonného pojistného na sociální zabezpečení, kterou hradí podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek, činí 41 % hrubého platu. Pro účely srovnání s příspěvky, které Deutsche Post platí na sociální zabezpečení svých úředníků, je nutné provést opravu, která přihlíží k tomu, že úředníci platí 30 % až 50 % svých nákladů na zdravotní a dlouhodobou péči sami. Tato část, kterou hradí úředníci, je rovnocenná podílu zaměstnanců na nákladech na zdravotní a dlouhodobou péči odpovídajícímu 7,5 % hrubých platů.
2)
Příspěvek Deutsche Post se určuje na základě skutečných platů a nikoliv hrubých platů úředníků. Referenční hodnota úředníků Deutsche Post tedy činí 33,5 % hrubého platu. Vyplývající snížení, které tuto hodnotu přesahuje, není v zásadě ani nutné, ani přiměřené.
(346)
U období 1995-2002 není možné stanovit přesně poměr snížení, které přesahuje výši, již lze přijmout jako nutnou a přiměřenou. Od roku 2003 tento poměr odpovídá [10-15] % hrubého platu.
VII.3.2.5 Vliv zvláštního konkurenčního a regulačního prostředí na kritéria nutnosti a přiměřenosti
(347)
Posouzení nutnosti a přiměřenosti dotování penzí však musí přihlížet k tomu, že se jedná o zvláště konkurenční a regulační prostředí.
(348)
Jak je vysvětleno v oddíle II.2.1, disponovala Deutsche Post ke dni 31. prosince 2007 exkluzivní licencí na doručování určitých listovních zásilek. Podle § 52 PostG 1997 byla až do tohoto data pověřena povinností univerzální služby podle kapitoly 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES (90) a § 11 PostG 1997. Od 1. ledna 2008 poskytuje Deutsche Post univerzální služby dobrovolně.
(349)
Dokud Deutsche Post disponovala exkluzivní licencí na určité poštovní zásilky, nemohli její konkurenti na této části poštovního trhu nabízet své služby. Skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil Deutsche Post v plném rozsahu a částkou překračující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů refinancovat tu část nákladů na sociální zabezpečení úředníků, která vyplývala z poskytování služeb podle exkluzivní licence, pomocí vyšších poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit obchod v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem.
(350)
Povinnost univerzální služby je odůvodněna tím, že by poštovní provozovatelé v prostředí konkurenčního trhu určité služby ve venkovských nebo vzdálených oblastech buď vůbec neposkytovali, nebo by je poskytovali za nadměrné ceny. Proto musí členské státy podle článku 4 směrnice 97/67/ES zajistit, aby uživatelé mohli využívat práva na všeobecnou službu zahrnující trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě na celém území za dostupné ceny pro všechny uživatele.
(351)
V tomto ohledu ukládají německé právní předpisy ukládají zvláštní povinnost všem poštovním provozovatelům, kteří mají dominantní postavení na trhu, pro nějž platí povinnost univerzální služby. Podle § 2 PDLV (91) musí tito poskytovatelé zajišťovat služby na daném trhu za stejných podmínek pro všechny uživatele. Dominantní postavení na trhu měla a této povinnosti dosud podléhala pouze Deutsche Post.
(352)
Od privatizace Deutsche Post neobdržela žádnou státní podporu jako náhradu za poskytování univerzálních služeb. Dostává však náhradu nákladů na poskytování univerzální služby z výnosů z cenově regulovaných služeb, pro které má dominantní postavení na trhu. Komise se domnívá, že při posuzování přiměřenosti a nutnosti dotování penzí je vhodné vzít tuto skutečnost v úvahu.
(353)
Komise proto dochází k závěru, že v těch případě nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které vyplývající z poskytování cenově regulovaných služeb, jež spadají do působnosti povinnosti univerzální služby a pro něž má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil v plném rozsahu a částkou přesahující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů financovat uvedené náklady na sociální zabezpečení pomocí poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit trh v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem. Tento závěr se opírá zvláště konkurenční a regulační prostředí, v němž se tyto služby poskytují. Na jiné oblasti proto jeho platnost nelze rozšířit.
VII.3.3 Dílčí závěr
(354)
Lze proto vyslovit závěr, že Deutsche Post počínaje rokem 2003 platila za své úředníky působící v cenově neregulovaných služeb příspěvky na sociální zabezpečení, které byly o 11-14 procentních bodů nižší, než sazba, kterou hradili její konkurenti.
Obrázek 8
Komparativní výhoda ve vztahu k sazbě příspěvků na sociální zabezpečení oproti cenově neregulovaným službám (sazby příspěvků jako procentuelní podíl na hrubých platech úředníků).
(…)
(355)
Nízké příspěvky na sociální zabezpečení nejsou ani nutné ani přiměřené pro dosažení cíle postupného otevírání trhu s poštovními službami. Deutsche Post je na dotčených trzích vystavena ostré konkurenci dalších podniků. Komise se proto domnívá, že menší objem příspěvků na sociální zabezpečení ovlivňuje trh v rozsahu, který je v rozporu s obecným zájmem. Nelze jej proto označit za slučitelný s vnitřním trhem.
(356)
S vnitřním trhem neslučitelný podíl dotování penzí pro období od 1. ledna 2003 se vypočítá jako rozdíl mezi referenční sazbou a sazbou příspěvků REK, který se vynásobí celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách podle níže uvedeného vzorce:
Tabulka 8
Vzorec k výpočtu podpory neslučitelné s vnitřním trhem za období od 1. ledna 2003
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem =
=
(referenční sazba - sazba příspěvků REK)
×
Součet hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách
(357)
Podle dostupných údajů činí komparativní výhoda za období 2003-2010 [500-1 000] milionů EUR (viz příloha). Roční částka podpory neslučitelné s vnitřním trhem se v důsledku snížení počtu úředníků v tomto období snížila z […] milionů EUR v roce 2003 na […] milionů EUR v roce 2010.
VII.3.4 Odpověď na argumenty Německa
(358)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Komise vyslovila pochybnosti ohledně nutnosti a přiměřenosti dotování penzí, jelikož příspěvky na sociální zabezpečení hrazené u cenově neregulovaných služeb byly o 11-14 % nižší než příspěvky hrazené soukromými konkurenty. Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 kvantifikovalo výslednou výhodu v rozmezí 100-200 milionů EUR za rok.
(359)
V reakci na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 vzneslo Německo dvě hlavní připomínky:
1)
Německo trvá na tom, že referenční sazba může být založena jen na podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jelikož soukromé podniky nejsou ze zákona povinny podíl zaměstnance platit. Referenční sazba by navíc měla zohledňovat skutečnost, že úroveň platů vyplácených u Deutsche Post byla vždy vyšší než „konkurenční úroveň“.
2)
Německo tvrdí, že Komise neprokázala, že jsou příjmy z cenově regulovaných univerzálních služeb jsou dostatečné k financování uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VII.3.4.1 Komise oprávněně zahrnuje příspěvek zaměstnanců do referenční sazby a nepřizpůsobuje výši platů „platům obvyklým ve srovnání s konkurencí“.
(360)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele.
(361)
Pokud jde o tento první argument, upozorňuje Komise, že úředníci nejsou oproti soukromým zaměstnanců povinni přispívat na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky nutně zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že jak Deutsche Post, tak soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
(362)
Německo dále trvá na tom, že referenční sazba není uplatňována ani na hrubé ani na skutečné platy úředníků, nýbrž pouze na „platy obvyklé ve srovnání s konkurencí“. V REK 2002, 2007 a 2011 měl podle názoru Deutsche Post „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ vycházet z platu podle tarifní smlouvy nebo z platu podle kolektivní smlouvy pro poštovní odvětví z roku 2003.
(363)
V REK 2009 je jako „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ uvedena minimální mzda z roku 2007, která je ještě nižší než plat podle tarifní smlouvy.
(364)
Německo tvrdí, že při tomto výpočtu je nutné vycházet z těchto „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, aby byly náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení na stejné úrovni, jako u jejích konkurentů.
(365)
Komise nemůže tento argument přijmout, jelikož podpora musí být omezena na minimum nezbytné k zajištění toho, aby k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie došlo za přijatelných hospodářských podmínek.
(366)
Bylo by proto nepřiměřené zvýšit podporu v takové míře, že by Deutsche Post měla od roku 1995 hradit příspěvky na sociální pojištění pouze na základě „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, které nezohledňují podmínky na trhu práce v dřívějších letech. V hospodářství je běžné, že se liší platy zaměstnanců přijatých v různou dobu zavedenými podniky resp. novými podniky vstupujícími na trh.
(367)
Ve věci podpory France Telecom (92) Komise také odmítla argument Francie, že by sazba příspěvků na sociální zabezpečení založená na platech měla přihlížet také ke skutečnosti, že úředníci dostávají vyšší platy než zaměstnanci konkurentů. Komise v této souvislosti upozornila na to, že zavedený provozovatel měl díky úředníkům v době otevření trhu dobře kvalifikované a kompetentní zaměstnance, bez nichž by si nedokázal udržet své postavení na trhu. V každém případě by bylo zcela nepřirozené podrobně rozvádět jednotlivá znevýhodnění tradičního poštovního provozovatele a nepřihlížet k jeho značným výhodám, např. pokud jde o podíl na trhu, obchodní značku a zákaznickou základnu.
(368)
Z výpočtů Deutsche Post nelze důvěryhodně vyvodit, že by bez povinnosti zaměstnávat úředníky dosáhla vypočtených úspor z hlediska nákladů na platy. Dokonce i v případě, že by se status státních úředníků v roce 1995 skutečně změnil na status soukromých zaměstnanců, není uvedeno ani kolik úředníků bylo v roce 1995 nahrazeno soukromými zaměstnanci, ani na jaké platové úrovni. Už jen vzhledem k samotnému počtu úředníků zaměstnávaných Deutsche Post (93) v roce 1995 je nepravděpodobné, že by bylo od roku 1995 právně a ekonomicky možné nahradit všechny úředníky stejně produktivními soukromými zaměstnanci s nižšími platy.
(369)
Komise proto odmítá obě námitky Německa, pokud jde o referenční sazbu a platy.
VII.3.4.2 K argumentům Německa, že výnosy z cenově regulovaných cen nestačily na pokrytí uplatňované zátěže
(370)
Německo tvrdí, že Komise posuzovala pouze výši příspěvků na sociální zabezpečení za cenově neregulované služby a nepřezkoumala, zda zisky z regulovaných univerzálních služeb stačí k pokrytí uplatňované zátěže.
(371)
Argumenty Německa jsou dvojí: Zaprvé Komise neprokázala, že německý regulační orgán skutečně schválil zátěže uplatňované Deutsche Post. Zadruhé, Německo uvádí, že přestože regulační orgán tyto zátěže schválil, zisky z cenově regulovaných univerzálních služeb nebyly dostatečné k jejich financování. Aby prokázalo, že výnosy z cenově regulovaných služeb nestačily na pokrytí uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, a že se Deutsche Post za ve srovnání s náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nedostávalo dostatečné náhrady, Německo předložilo dva odborné posudky: vypracované Prof. Weberem a firmou CTcon.
a) Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002, 2007 a 2011 jsou založena na REK předložených Deutsche Post a schvalují všechny uplatňované zátěže
(372)
Existují doklady o tom, že od rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 poštovní regulační orgán schválil zátěže Deutsche Post a náležitě regulované poplatky tak, by tyto zátěže pokrývaly. Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2007 a 2011 také potvrzují, že poštovní regulační orgán přijal požadavky Deutsche Post a povolil, aby byly uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé, hrazeny z výnosů cenově regulovaných služeb.
b) Posudek Prof. Webera nepodporuje tvrzení, že výnosy z cenově regulovaných univerzálních služeb byly nedostatečné na pokrytí zátěží uplatňovaných Deutsche Post.
(373)
Posudek Prof. Webera se zabývá obdobím 1995 až 2010 a zdůrazňuje, že Deutsche Post přijímala nejen dotace na penze, ale také využívala plného krytí zátěže #2 výnosy z cenově regulovaných služeb (podrobný popis tohoto posudku je uveden v oddílu VI.1.4.2 a)).
(374)
Pro hodnocení odborného posudku je přínosné nejprve zopakovat pravidlo pro stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997 Tento zákon vyžaduje, aby cenové limity náležitě zohledňovaly náklady na účinné poskytování poštovních služeb, zátěže plynoucí z nákladů na poskytování univerzální poštovní služby a náklady ve spojení s převzetím nákladů na důchody zaměstnanců, které vyvstaly z právního následovnictví za Deutsche Bundespost.
Tabulka 9
Stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997
Cenové limity pro regulované služby =
=
náklady na účinné poskytování regulovaných služeb + zátěže
=
celkové náklady na regulované služby + zátěže vyplývající z cenově neregulovaných služeb
(375)
Poštovní regulační orgán stanovil regulované poplatky tak, aby příjmy pokrývaly náklady na „účinné poskytování“ cenově regulovaných služeb a schválené zátěže. Jinými slovy, regulované služby zcela financují nejen celkové náklady na regulované služby - bez ohledu na to, zda jsou označeny jako „zátěže“ nebo jako „náklady na účinné poskytování služeb“ - ale také část zátěže plynoucí z cenově neregulovaných služeb. § 20 odst. 2 PostG 1997 tedy zajišťuje, aby byly schválené zátěže zcela pokryty výnosy z cenově regulovaných služeb. V rozporu s tvrzením Německa tedy také zákon vyžaduje, aby za cenově regulované služby nedocházelo k nedostatečnému vyrovnání převzetím nákladů na sociální zabezpečení zaměstnanců v cenově neregulovaných službách, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(376)
Nejprve odborný posudek definuje náklady na sociální zabezpečení úředníků, které nejsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, jako rozdíl mezi všemi náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post za své úředníky hradí (platby do penzijního fondu, náklady na zdravotní péči, úrazové pojištění a různá další pojištění), a příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče na základě minimální mzdy z roku 2007. Poté tento rozdíl dále srovnává se zátěží #2.
(377)
Posudek Prof. Webera je napadnutelný ze dvou hledisek: Zaprvé, přehnaně nadhodnocuje náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí. Zadruhé, přehlíží skutečnost, že v důsledku uvedeného nadhodnocení zahrnují náklady, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, také náklady, na které Deutsche Post obdržela státní vyrovnávací platby, které nejsou přiděleny k zátěži # 2, nýbrž k jiným položkám nákladů. Podrobně se jedná o tyto nedostatky:
(378)
Zaprvé, posudek stanoví náklady na sociální zabezpečení, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, na základě podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení. Zátěž #2 je však vypočtena na základě sazby příspěvků REK. Jelikož je sazba příspěvků REK vyšší než podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení vypočtené v posudku vyšší než zátěž #2. Posudek proto nezohledňuje ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, které poštovní regulační orgán považuje za „náklady na účinné poskytování“.
(379)
Za druhé, posudek nezohledňuje skutečnost, že zátěž #1 (náklady na mzdy obvyklé ve srovnání s konkurencí) rovněž zahrnuje část nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé (např. vzhledem k rozdílu mezi skutečnými platy a referenční hodnotou pro úroveň platů, která je „ve srovnání s konkurencí obvyklá“), a že tyto náklady jsou proto financovány pomocí zátěže #1. Další náklady na sociální zabezpečení, které odborný posudek zohledňuje, jsou pokryty samostatnými zátěžemi (např. platby na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT) jsou hrazeny pomocí zátěže #6), a jsou tudíž vyrovnány. Zatímco je uvedena celková suma skutečných nákladů na sociální zabezpečení úředníků, neuvádí se, že jsou náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí hrazeny také jinými zátěžemi než pomocí zátěže #2.
(380)
Za třetí, je třeba přihlédnout k tomu, že zátěž #2 obsahuje náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance. Příspěvky na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance byly před rokem 2003 vyšší než referenční sazba REK, jelikož byly v těchto nákladech zahrnuty také úroky ve výši zhruba […] milionů EUR na penzijní připojištění soukromých zaměstnanců. Od roku 2003 jsou tyto náklady na úroky připočítávány k finančním nákladům a náklady na sociální zabezpečení vzniklé v souvislosti se soukromými zaměstnanci jsou tedy nižší než referenční sazba REK.
(381)
Jelikož posudek zahrnuje celou zátěž #2 jako vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vzniklo pro náklady na sociální zabezpečení úředníků před rokem 2003 nadměrné snížení a po roce 2003 nedostatečné snížení. Pro výpočet přiměřeného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků ze zátěže #2, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, je třeba u zátěže #2 posuzovat státní úředníky a soukromé zaměstnance odděleně.
(382)
Nedostatečné vyrovnání, které posudek zjistil, je proto zavádějící, neboť se přehlíží skutečnost, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - jsou kryty nejen zátěží #2 a že poštovní regulační orgán považoval vyšší podíl nákladů na sociální zabezpečení za náklady na „účinné poskytování“. Náležitou opravou chyb v odborném posudku, pokud jde o vyrovnání, se zátěže a náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vyrovnávají přesně podle § 20 odst. 2 PostG 1997.
(383)
Námitku Německa, že se Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 dopustila chyby, když vypočetla komparativní výhodu pouze pro cenově neregulované služby, je nutno odmítnout, protože podle § 20 odst. 2 PostG 1997 musí poštovní regulační orgán stanovit cenový limit tak, aby příjmy z cenově regulovaných služeb pokryly náklady na jejich účinné poskytování a schválené zátěže.
c) Absence důkazu nedostatečného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, podle posudku WIK
(384)
S odkazem na REK 2009 Německo tvrdí, že Deutsche Post trpěla od roku 1990 značnými ztrátami z cenově regulovaných služeb, jelikož výnosy z jejich poskytování zcela absorbovaly náklady na cenově regulované služby a čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby (94). Německo také proto odmítá argument Komise, že by zisky z cenově regulovaných služeb byly dostatečné k financování nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, na cenově neregulované služby.
(385)
Komise se zaprvé domnívá, že z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu po roce 2003 jasně vyplývá, že vyčlenil část výnosu z cenově regulovaných služeb na vyrovnání zátěže #2. Existence příspěvku z výnosů z cenově regulovaných služeb proto jednoznačně vyplývá z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu.
(386)
Zadruhé z posudku WIK v protikladu k REK 2009 vyplývá, že cenově regulované služby od roku 2000 dosahovaly značně pozitivního rozpětí zisku ve výši přesahující [6,5-8,5] % obratu.
Obrázek 9
Výpočet ROS pro cenově regulované služby na základě posudku WIK
(…)
Poznámka:
Výpočty jsou založeny na úpravách REK 2009 provedených v posudku WIK. Dále se vychází z toho, že cenově regulované služby pokrývají všechny ztráty cenově neregulovaných univerzálních služeb. Nižší zisk za rok 2007 lze připsat především mimořádně vysokým odpisům v oblasti nemovitostí.
(387)
Vyšší zisky od roku 2000 mají přímou souvislost se snížením příspěvků na penzijní pojištění podle penzijního zákona z roku 1995: Zatímco v roce 1999 Deutsche Post provedla roční paušální platbu ve výši 2,045 miliardy EUR, činil odpovídající částka v roce 2000 pouze 735 milionů EUR (33 % skutečných platů úředníků). Jelikož poštovní regulační orgán neupravil v roce 2000 regulované poplatky směrem dolů v souladu se snížením příspěvků na penzijní pojištění, zisky Deutsche Post se výrazně zvýšily. Dosažený zisk zůstal vysoký dokonce i po přijetí rozhodnutí o cenových limitech 2002, jelikož regulované poplatky nebyly sníženy dostatečně k tomu, aby odpovídaly nákladům na poskytování cenově regulovaných služeb.
(388)
Pokud jde o kritiku Německa ohledně posudku WIK, Komise shledává, že tento posudek poskytuje přesnější popis ekonomické situace Deutsche Post obecně a zisky z cenově regulovaných služeb, udává jako REK 2009. Je tomu tak z těchto důvodů:
i) Vhodnější přidělení nákladů komerčním službám
(389)
Podle rozsudku ve věci Chronopost musí komerční služby hradit své přímé náklady samy a musí poskytovat náležitý příspěvek na režijní náklady. Přiměřené rozdělení nákladů mezi jednotlivé služby lze prokázat buď pomocí vnějších referenčních hodnot (např. tržních cen) nebo pomocí vnitřních údajů o nákladech (95).
(390)
REK 2009 jsou založeny na zásadě stanovené v § 20 odst. 2 PostG 1997, podle níž by cenově neregulovaným službám měly být přisuzovány pouze náklady na účinné poskytování služeb, zatímco všechny zátěže (např. další náklady vyplývající z převzetí nákladů na důchody zaměstnanců Postdienst a čisté náklady spojené s povinností univerzální služby) musí být financovány z příjmů z cenově regulovaných služeb. V posudku WIK se však v návaznosti na přezkum REK 2009 ve srovnání s rentabilitou soukromých konkurentů uvádí, že Deutsche Post přisuzuje cenově regulovaným službám příliš vysoký podíl zátěží a naopak komerčním službám nedostatečné náklady.
(391)
Posouzení uplatňovaných - „ve srovnání s konkurencí obvyklých“ - referenčních hodnot, které Deutsche Post používala ke stanovení jednotlivých zátěží, potvrzuje zjištění posudku WIK: Jak je uvedeno výše, je sazba příspěvků REK k výpočtu zátěže #2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) příliš nízkou referenční hodnotou ve srovnání se zákonným pojistným na sociální zabezpečení, které musí platit konkurenti ze soukromého sektoru. Navíc se například v případě zátěže vyplývající ze sítě poštovních poboček jedná o čistě hypotetickou referenční hodnotu, jelikož nelze prokázat, že by Deutsche Post od roku 1990 sama bez povinnosti univerzální služby žádné poštovní pobočky neprovozovala. Stejně tak nelze prokázat, že by Deutsche Post mohla od roku 1990 fungovat výlučně s pracovníky, jimž by musela platit pouze plat na úrovni minimální mzdy z roku 2007.
(392)
Komise proto dochází k závěru, že posudek WIK představuje vhodnější základ ke stanovení nákladů, jež lze přisoudit komerčním službám.
(393)
Ocenění nákladů musí být navíc provedeno v souladu s všeobecně přijímanými účetními zásadami podle směrnice 97/67/ES a směrnice 2006/111/ES. V ročních uzávěrkách Deutsche Post nejsou uvedeny ani zvýšené náklady na odpisy ani výše nastavené dodatečné náklady na penze. Tyto náklady jsou - a to platí pro Deutsche Post i pro její konkurenty - běžně financovány z čistého zisku společnosti. Nové ocenění nákladů směrem výše by tudíž Deutsche Post oproti jejím konkurentům zvýhodnilo.
ii) Stanovení referenčních hodnot k výpočtu přiměřeného zisku s ohledem na rizikové postavení Deutsche Post
(394)
Zisky, kterých Deutsche Post od roku 2000 dosáhla, byly výrazně nad mediánem ROS ve výši 3,48 % uvedeném v posudku WIK a spodním ROS ve výši 6,1 % uvedeném v posudku Deloitte-II. Tvrzení Německa, že Deutsche Post utrpěla tak vážné ztráty, že nebyla schopná hradit zátěže zisky z cenově regulovaných služeb, proto nelze přijmout.
(395)
Dále je třeba kriticky nahlížet na posudek Deloitte-II, který vychází z malé srovnávací skupiny sestávající především z mezinárodních expresních balíkových služeb (např. UPS, FedEx, TNT Express). Doporučení vyslovené v posudku Deloitte-II pro přiměřené ziskové rozpětí použít spodní ROS ve výši 6,1 % a medián ROS ve výši 7,4 % přehlíží skutečnost, že Deutsche Post provozuje podnikání, které je nejen výrazně méně kapitálově náročné, ale také méně rizikové:
1)
Deutsche Post sama neprovozuje expresní balíkové služby. Ty provozuje její dceřiná společnost DHL.
2)
Listovní služby, které představují 75 % výnosů Deutsche Post, vyžadují daleko menší kapitálové investice ve srovnání s provozovateli mezinárodních balíkových služeb, protože hlavními náklady na doručování zásilek jsou platy listovních doručovatelů. Provozovatelé expresních balíkových služeb musí investovat daleko více do kapitálově náročného vybavení (96).
3)
Dominantní postavení Deutsche Post na trhu s listovními zásilkami bylo vytvořeno a upevněno díky exkluzivní licenci, která jí přinesla jistou zákaznickou základnu, aniž by musela provést zásadní investice do marketingu nebo obchodní značky. Naproti tomu mezinárodní provozovatelé balíkových služeb si museli vybudovat svou pozici na každém vnitrostátním trhu od základů, přičemž na vlastní riziko a náklady vytvořili některé velice dobře známé obchodní značky (97).
4)
Tržní a nákladová rizika Deutsche Post byla zajištěna státními opatřeními (98). Zejména cenová regulace zajistila, aby byly pokryty všechny zátěže cenově neregulovaných služeb (99).
(396)
Posudek WIK proto správně použil referenční sazbu pro zisk, která leží pod rozmezím doporučovaným v posudku Deloitte-II, a přihlédl by k tomu, že Deutsche Post podniká s nižší kapitálovou náročností a nižšími riziky, než provozovatelé mezinárodních expresních balíkových služeb. Není však nezbytné stanovit přesně úroveň referenční hodnoty zisku, protože dosažená průměrná rozpětí ROS ve výši 8,3 % jsou již vyšší než odhadovaný spodní ROS ve výši 6,1 % podle posudku Deloitte-II. Dokonce ani podle odborného posudku, který předložilo samo Německo, nebylo možné vyvodit, že by Deutsche Post od roku 2000 dostávala příliš nízké vyrovnání.
(397)
V každém případě lze kritice Německa týkající se posudku WIK jen těžko porozumět, jelikož medián ROS ve výši 3,48 % není nad úrovní zisku, který poštovní regulační orgán a Deutsche Post samy považovaly za přiměřený. Na jedné straně z referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 % obecně vyplývá vyšší zisk než kapitálové náklady (např. náklady na […] a […]), které Deutsche Post uplatňovala ve svých REK a které byly schváleny poštovným regulačním orgánem (viz oddíl IV.4.3.). Na druhé straně se v posudku WIK uváděný medián ROA ve výši 7,66 % pohybuje na podobné úrovni jako výnosy z kapitálu, které Deutsche Post […].
(398)
To, že se Německo odkazuje na rozpětí přiměřeného zisku v železniční a autobusové dopravě (výnosy z prodeje ve výši 7 %-8 %), nemá vliv na závěry ohledně referenční hodnoty ke stanovení přiměřeného zisku. Tato odvětví hospodářství jsou kapitálově náročnější, a vyžadují proto k pokrytí kapitálových nákladů vyšší výnosy z prodeje. Tyto údaje naopak potvrzují, že referenční hodnota pro přiměřený zisk uvedená v posudku Deloitte-II je více v souladu s průměrnou výší ROS u kapitálově náročného hospodářského odvětví než u hospodářského odvětví náročného z hlediska pracovních sil.
c) Závěry
(399)
Komise musí odmítnout tvrzení Německa, podle něhož výnosy z cenově regulovaného odvětví nestačí na pokrytí uplatňované zátěže plynoucí z nákladů na sociální pojištění, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Tvrzení Německa nelze podpořit ani pomocí REK 2009 ani odborným posudkem, který Německo předložilo.
(400)
Naopak je v rozhodnutích o cenových limitech 2002, 2007 a 2011 jednoznačně zdokumentováno, že poštovní regulační orgán schválil vyrovnání uváděných zátěží výnosy z cenově regulovaných služeb.
VII.3.5 Zrušení podpory neslučitelné s vnitřním trhem od 1. ledna 2013
(401)
Podle ustálené judikatury Soudního dvora má Komise, pokud zjistila, že je určitá podpora neslučitelná s vnitřním trhem, pravomoc rozhodnout, že dotčený členský stát musí tuto podporu zrušit nebo změnit (100). Podle této judikatury slouží tato povinnost slouží k obnovení předchozí situace (101). Soudní dvůr v tomto ohledu stanovil, že tohoto cíle je dosaženo, jestliže příjemce protiprávní podporu vrátil, ztratil tak výhodu, kterou využíval na trhu ve vztahu ke svým konkurentům, čímž by byl obnoven stav před poskytnutím podpory (102).
(402)
V souladu s touto judikaturou čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999 stanoví toto: „Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil […]. Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.“
(403)
Komise dále poznamenává, že se rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 a 2011 vztahují na období 1990-2007. V případě dotování penzí se však jedná o pokračující režim podpory, který neskončil v roce 2007. Také vyrovnávání zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb nebylo ukončeno v roce 2007. Německo ve svém sdělení z 2. ledna 2012 poskytlo údaje o dotování penzí a o dosažených výnosech z cenově regulovaných služeb, včetně roku 2010. Komise proto dochází k závěru, že navrácení neslučitelné části dotací na penze by nemělo být omezeno rokem 2007, nýbrž by mělo pokračovat až do data oznámení tohoto rozhodnutí.
(404)
S ohledem na výpočet prvků podpory, které již byly společnosti Deutsche Post poskytnuty, chce Komise nejprve podotknout, že podle judikatury Soudního dvora žádné ustanovení práva Unie od Komise nevyžaduje, aby při nařízení navrácení podpory, která byla prohlášena za neslučitelnou s vnitřním trhem, stanovila přesnou částku podpory, která má být navrácena. Postačuje, aby rozhodnutí Komise obsahovalo informace, které jeho adresátovi umožní stanovit tuto částku bez větších potíží (103).
(405)
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem musí být vypočtena s použitím vzorce v tabulce 8 na základě sazby příspěvků REK a referenční sazby (definice je uvedena v příloze a v tabulce 7 a na základě hrubého platu úředníků (definice je uvedena v tabulce 6. Z částky protiprávní podpory budou za každý rok poskytování stanoveny úroky, a to až do úplného navrácení podpory. Úroky se vypočítají v souladu s ustanoveními v kapitole V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (104).
(406)
Výpočty v příloze, které stanoví výši protiprávní podpory za období 2003-2010 (bez úroků) jsou založeny na předpokladu, že úředníci pracují v oblasti cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb ve stejném poměru. Dostupné údaje nevypovídají o přesném počtu úředníků, kteří působili v cenově regulovaných a cenově neregulovaných službách. Předpokládá se proto, že podíly výnosů z cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb jsou spolehlivou aproximací pro účely rozdělení nákladů na platy.
(407)
Přesnější údaje mohou proto vést k přesnějším výpočtům a změnit výsledky. Německo nedávno poskytlo ohledně celkové částky platů úředníků v cenově neregulovaných službách v období 1995-2007 nové údaje. Tyto údaje naznačují, že by se celková částka platů úředníků měla stanovovat podle rozdělení založeného na nákladech na zaměstnance Deutsche Post uvedených v REK. Výsledná celková částka platů úředníků stanovená tímto postupem by mohla být nižší než u odhadů na základě podílů na výnosech. Německo dne 2. a 19. ledna 2012 předložilo připomínky, které poukazují na to, že se poměrné rozdělení zátěží v rámci cenově regulovaných služeb a mezi cenově regulované a cenově neregulované služby, přinejmenším, pokud jde o rozhodnutí o cenovém limitu 2011 změnilo. Podle těchto údajů byla zřejmě od roku 2008 jedna část zátěže přisouzena cenově neregulovaným službám. Při provádění tohoto rozhodnutí bude přesná částka protiprávní podpory vypočtena společně s Německem s přihlédnutím k těmto připomínkám.
(408)
Komise navzdory všemu úsilí nedokázala vypracovat spolehlivé údaje, pokud jde o částku protiprávní podpory poskytnutou v období 1995-2002. Také zřejmě není možné uvést v tomto rozhodnutí parametry výpočtu, které by byly dostatečně přesné k tomu, aby členskému státu umožnily (samostatně nebo ve spolupráci s Komisí) provést konečný výpočet během provádění rozhodnutí. Za těchto zvláštních okolností respekt k právu členského státu na obhajobu a zásada právní jistoty představují překážky pro navrácení podpory podle čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999, které stanoví, že „Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství“.
(409)
Navracení podpory by proto mělo začínat 1. lednem 2003 a mělo by pokračovat, dokud nepřestane existovat komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
(410)
Pro období počínající dnem oznámení tohoto rozhodnutí je třeba zajistit, aby úroveň příspěvků na sociální zabezpečení založených na platech, které Deutsche Post platí za své úředníky, nebyla nižší než úroveň příspěvků, které platí konkurenti za soukromé zaměstnance. Při srovnání je třeba přihlížet k veškerým vyrovnáním, které Deutsche Post obdrží na základě regulace cen podle § 20 PostG.
VIII. POSOUZENÍ STÁTNÍCH VYROVNÁVACÍCH PLATEB
VIII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(411)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(412)
Státní vyrovnávací platby jsou státním zdrojem, jelikož byly poskytovány na základě § 37 a 40 PostVerfG 1989 a § 2 PostUmwG 1994 a byly financovány ze zdrojů veřejného podniku Telekom.
VIII.1.1 Finanční výhoda ze státních vyrovnávacích plateb
VIII.1.1.1 Tvrzení Německa, že odvod je třeba považovat za zvláštní zátěž
(413)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby by vyrovnaly pouze ty odvody, které představovaly náklady, jež by soukromí konkurenti běžně nemuseli hradit. Podle Německa se v případě odvodů jedná o poplatek „sui generis“ a nelze je řadit mezi daně či dividendy.
(414)
Deutsche Post musela v období 1924-1995 platit odvody ve výši od 6,6 % a 10 % obratu. Podle posudku KPMG Spolkový ústavní soud (Bundesverfassungsgericht) ve svém rozsudku ze dne 22. března 1984 přesně nedefinoval právní povahu odvodů, ale charakterizoval je jako příjem do veřejného rozpočtu („Erwerbseinkünften des Bundes“). Odvody byly dále popsány jako náklady („Kosten der Leistung“), které Deutsche Post platí za poskytování svých služeb.
(415)
Ačkoli Spolkový ústavní soud nedefinoval přesně, do jaké míry by měly být odvody považovány za náhradu daní či dividend, je jasné, že představovaly příjem do státního rozpočtu.
(416)
Zaprvé, mnohé členské státy používaly příjmy z poštovního a telekomunikačního monopolu jako zdroj příjmů do státního rozpočtu. Jelikož Bundespost a její předchůdci byli jakožto státní podniky do roku 1995 osvobozeni od daní, byl jim uložen poplatek sui generis jako další zdroj příjmů z těchto sektorů do státní rozpočtu. Požadovat od těchto monopolů odvody bylo z ekonomického hlediska rozumné. Uživatelé byli ochotni přijmout zvyšování poplatků, aniž by výrazně omezili využívání těchto služeb, takže mohlo být dosaženo vysokých příjmů do státního rozpočtu.
(417)
Zadruhé, Deutsche Post nebyla na rozdíl od soukromých podniků povinna platit ani přímé ani nepřímé daně a nebyla povinna vyplácet dividendy z poskytnutého kapitálu. Platby odvodů tedy představovaly pro stát způsob, jak mít z Deutsche Post příjmy - ať už v jeho roli daňového orgánu nebo podílníka. V tomto ohledu není důležité, zda odvody zcela odpovídají definicím určitých daní a dividend či nikoliv. V každém případě se u odvodů jedná o platby, které Deutsche Post musela odvádět od roku1924 a které představovaly příjmy do státního rozpočtu.
(418)
Konečně, lze uzavřít, že povinnost platit odvody byla v souladu s veřejným cílem dosáhnout ze státního monopolu zisk pro státní rozpočet, ať už v podobě daní nebo dividend. Odvody proto představovaly běžné náklady, které musela Deutsche Post financovat z vlastních prostředků.
VIII.1.1.2 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly v souladu s chováním soukromého investora
(419)
Německo tvrdí, že poskytování státních vyrovnávacích plateb se částečně rovnalo jednání soukromého investora, jelikož těmito platbami financovalo ziskové investice do sítě Deutsche Post.
(420)
Jelikož však byly státní vyrovnávací platby poskytovány na základě utrpěných ztrát a nikoliv investičních plánů, je jasné, že žádný soukromý investor by takovou investiční strategii nepřijal.
(421)
Pro Deutsche Post proto ze státních vyrovnávacích plateb vznikla finanční výhoda.
VIII.1.1.3 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly vyrovnáním čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby
(422)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepřestavovaly státní podporu, jelikož vyrovnávaly čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
(423)
V rozsudku Altmark (105) Soudní dvůr rozhodl, že vyrovnávací platby za poskytování veřejné služby nepředstavují státní podporu pro účely článku 107 SFEU, pokud jsou splněna čtyři kumulativní kritéria. Zaprvé, přijímající podnik musí být skutečně pověřen plněním povinnosti veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasně definovány. Zadruhé, parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem. Zatřetí, vyrovnání nemůže překračovat to, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených na plnění povinností veřejné služby se zohledněním příslušných příjmů, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností. Začtvrté, není-li v konkrétním případě podnik, který má plnit povinnosti veřejné služby, vybrán v rámci veřejného výběrového řízení, které umožní zvolit uchazeče, jenž je schopen poskytovat společnosti tyto služby s nejnižšími náklady, musí být výše vyrovnávací platby stanovena na základě analýzy nákladů, které by vznikly průměrnému, dobře řízenému podniku, který je přiměřeně vybaven dopravními prostředky.
(424)
Jelikož Deutsche Post nebyla vybrána na základě veřejného výběrového řízení a Německo neprokázalo, že jde o dobře řízený podnik, není čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark splněno.
VIII.1.2 Závěry o existenci podpory
(425)
Státní vyrovnávací platby byly poskytovány ze státních zdrojů a zmírňovaly u Deutsche Post náklady, které by za běžných podmínek soukromé podniky musely hradit samy. Německu se nepodařilo dokázat, že státní vyrovnávací platby splňují kritéria podle rozsudku Altmark, a proto by se neměly považovat za státní podporu.
(426)
Z důvodů objasněných v oddíle VII.1.2 je pravděpodobné, že státní vyrovnávací platby narušují hospodářskou soutěž a nepříznivě ovlivňují obchod.
(427)
Komise proto dochází k závěru, že státní vyrovnávací platby představují podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VIII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 3 SFEU
(428)
Státní vyrovnávací platby byly zavedeny § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989, a představují proto nové opatření podpory.
VIII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU
(429)
Podle čl. 106 odst. 2 SFEU podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají pravidlům obsaženým ve Smlouvách, zejména pravidlům hospodářské soutěže. Smlouva však stanoví výjimku z těchto ustanovení, je-li splněna řada podmínek: za prvé musí stát oficiálně pověřit podnik plněním určitého úkolu. Za druhé, pověření se musí týkat služby obecného hospodářského zájmu. Za třetí, musí být výjimka pro splnění svěřeného úkolu nezbytná a přiměřená danému účelu. Za čtvrté, rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie.
(430)
Ve sděleních z roku 1996 resp. 2001 (106), (107) a v rámci Společenství z roku 2005 Komise vysvětluje uplatňování kritérií nutnosti a přiměřenosti s ohledem na výjimku podle čl. 106 odst. 2 SFEU. Oddíl 2.4 rámce Společenství z roku 2005 je nejnovější kodifikací ustanovení o významu a působnosti těchto kritérií, která v minulosti důsledně uplatňoval Soudní dvůr, Tribunál i Komise.
(431)
Podle oddílu 2.4 rámce Společenství z roku 2005 musí být zohledněna nutnost a přiměřenost poskytovaného vyrovnání splněny následující zásady:
1)
Vyrovnání nepřesáhne nezbytnou výši pro krytí nákladů vzniklých z plnění povinnosti veřejné služby s přihlédnutím k příjmům s ním souvisejícím, jakož i přiměřenému zisku z plnění těchto povinností.
2)
Vyrovnání zahrnuje veškeré výhody poskytované státem nebo prostřednictvím státních zdrojů v jakékoli formě - bez ohledu na jejich klasifikaci pro účely čl.107 odst. 1 SFEU.
3)
Vyrovnání musí být skutečně použito na činnosti dotyčné služby obecného hospodářského zájmu. Vyrovnávací platby za plnění povinnosti veřejné služby, které jsou poskytovány na provádění služeb obecného hospodářského zájmu, ale ve skutečnosti jsou využívány na činnost na jiných trzích, nejsou oprávněné, a představují tedy neslučitelnou státní podporu.
(432)
Komise ve své rozhodovací praxi považovala státní vyrovnávací platby nákladů spojených s poskytováním univerzální služby za podporu slučitelnou s vnitřním trhem (resp. je za podporu nepovažovala), pokud byly platby nižší než vzniklé čisté náklady na univerzální službu (108).
VIII.3.1 Pověření poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu
(433)
Jednotlivé po sobě jdoucí směrnice a judikatura Soudního dvora (109) vždy uznávaly univerzální poskytování poštovních služeb za službu obecného hospodářského zájmu.
(434)
Deutsche Post byla do 31. prosince 2007 na sebe navazujícími zákony o poštách pověřena poskytováním univerzálních poštovních služeb.
VIII.3.2 Nutnost a přiměřenost státních vyrovnávacích plateb
(435)
Německo trvá na tom, že státní vyrovnávací platby byly přiměřeným vyrovnávacím opatřením, protože podle REK 2009 byly výrazně nižší než vzniklé čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995. Z REK 2009 vyplývá, že v roce 1995 chyběla Deutsche Post navzdory státním vyrovnávacím platbám na vyrovnání čistých kumulovaných nákladů na plnění povinnosti univerzální služby za období 1990-1995 částka […] mld. EUR.
(436)
Po úpravách přidělení nákladů a ocenění nákladů v REK 2009 došel posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby vyrovnávaly kumulované čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995 vyrovnaly.
(437)
Výpočty v posudku WIK ukazují, že v roce 1995 vyrovnání kumulované čisté náklady přesáhlo o [0-20] milionů EUR. Komise nicméně uznává, že kvalita údajů nákladového účetnictví za tyto roky je špatná. V posudku WIK se také jako kapitálové náklady uznávají pouze odvody, aniž by se přihlíželo k dalšímu přiměřenému zisku.
(438)
Z těchto dvou důvodů Komise shledává, že posudek WIK nelze použít jako základ pro odmítnutí tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby představují přiměřené vyrovnání nákladů Deutsche Post na plnění povinnosti univerzální služby.
Tabulka 10
Výpočet kumulovaných čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby a státních vyrovnávacích plateb (složený úrok 1995)
REK 2009
Posudek WIK
Kumulované čisté náklady
- […] miliard EUR
- […] miliard EUR
Státní vyrovnávací platby
+ 6,707 miliardy EUR
+ 6,707 miliardy EUR
Nadměrné resp. nedostatečné vyrovnání
- […] miliard EUR
+ [0 až 20] milionů EUR
(439)
Státní vyrovnávací platby jsou proto podle čl. 106 odst. 2 SFEU podporou slučitelnou s vnitřním trhem, neboť nepřesahují čisté náklady, které vznikly Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby.
IX. STÁTNÍ ZÁRUKA NA DLUHOPISY VYDANÉ PŘED ROKEM 1995 PŘEDSTAVUJE EXISTUJÍCÍ PODPORU PODLE ČL. 108 ODST. 3 SFEU
(440)
Komise uvádí, že předpisy o státní záruce na dluhopisy byly zavedeny v roce 1953 podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení beze změny převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(441)
Jelikož byly státní záruky na dluhopisy zavedeny v roce 1953 a tedy před vstupem v platnost Smlouvy o EHS v roce 1958, jde o existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999.
(442)
Podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1995 tato existující podpora skončila. Skutečnost, že stát zůstal ručitelem za dluhopisy vydané před privatizací Deutsche Post, nepředstavuje novou podporu, protože tato výhoda byla Deutsche Post udělena v době, kdy byly dluhopisy vydány.
X. ZÁVĚRY
(443)
Komise shledává, že dotování penzí a státní vyrovnávací platby jsou opatřeními podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, protože ulevují Deutsche Post AG od nákladů, které by za běžných okolností měl hradit podnik sám.
(444)
Komise dále shledává, že Německo provádělo dotování penzí a státní vyrovnávací platby protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 2 SFEU. Státní záruka na dluhopisy, které Deutsche Post vydala před svou privatizací, představuje existující podporu, která byla zrušena v roce 1995.
(445)
Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, protože poskytovalo komparativní výhodu pro cenově neregulované služby vzhledem k tomu, že poštovní regulační orgán schválil financování zátěží výnosy z cenově regulovaných cen. Německo podniku Deutsche Post AG nepřiměřeně ulevilo od příspěvků na sociální zabezpečení, jelikož v rámci těchto opatření docházelo nejen k dotování penzí, ale bylo podniku Deutsche Post AG umožněno přenést na zákazníky cenově regulovaných služeb část nákladů na sociální zabezpečení cenově neregulovaných služeb, které by měl tento podnik hradit sám tak, jak to činí soukromí konkurenti.
(446)
Deutsche Post AG se díky opatřením na podporu v oblasti penzí nachází ve výhodném postavení oproti soukromým konkurentům, jelikož za své cenově neregulované služby musela nést nižší zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, než jsou náklady stanovené zákonem, které bezesporu vznikají soukromým konkurentům.
(447)
S vnitřním trhem neslučitelná podpora by se tedy měla vypočítat jako rozdíl mezi referenční sazbou, která uvádí příspěvky Deutsche Post AG na sociální zabezpečení pro cenově neregulované služby do souladu s příspěvky konkurentů, a sazbou příspěvků REK, které skutečně hradí Deutsche Post AG za své cenově neregulované služby, vynásobený celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách. Konkrétně by se měla podpora neslučitelná s vnitřním trhem vypočítat podle vzorce v tabulce 8 na základě definic sazby příspěvků REK a referenční sazby REK, jak je stanoveno v tabulce 7 a v příloze, a hrubých platů úředníků v tabulce 6.
(448)
S vnitřním trhem neslučitelná státní podpora, kterou měla Deutsche Post k dispozici od 1. ledna 2003, by měla být požadována zpět počínaje 1. lednem 2003 a konče datem, kdy konkurenční výhoda přestane existovat. Kromě toho by Německo mělo v zájmu zrušení komparativní výhody přijmout všechna nutná opatření k tomu, aby změnila zmírnění nákladů na penze vyplývající z dotování penzí a regulace poplatků.
(449)
Komise shledává, že se v případě státních vyrovnávacích plateb jedná o opatření podpory, které je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU, protože vyrovnávaly kumulované čisté náklady vzniklé Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ
Článek 1
1. Dotování penzí pro Deutsche Post AG představuje státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU a Německo jej udělovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU.
2. Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem, protože Německo v nepřiměřené míře přispívalo k financování penzí úředníků Deutsche Post AG, kteří odešli do důchodu.
Článek 2
Státní vyrovnávací platby, které přestavují státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU pro Deutsche Post AG a které Německo poskytovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, jsou slučitelné s vnitřním trhem.
Článek 3
Státní záruka přestavuje existující podporu ve prospěch Deutsche Post AG podle čl. 107 odst. 1 a čl. 108 odst. 3 SFEU.
Článek 4
1. Německo od Deutsche Post AG vyžádá zpět podporu neslučitelnou s vnitřním trhem uvedenou v článku 1, která je Deutsche Post AG poskytována od 1. ledna 2003 až do chvíle, kdy přestane existovat komparativní výhoda.
2. Částka, která má být podle odstavce 1 navrácena, zahrnuje úroky, jejichž výše se vypočítá ode dne, kdy byla podpora příjemci poskytnuta až do skutečného vrácení podpory.
3. Úroky se vypočítají jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 a nařízením Komise (ES) č. 271/2008 (110), kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004.
4. S účinkem od data oznámení tohoto rozhodnutí Německo zajistí, aby při zohlednění financování zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb schválených poštovním regulačním orgánem již Deutsche Post AG nevznikala komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
Článek 5
1. Navrácení podpory uvedené v článku 1 se provede s okamžitým účinkem, jak je stanoveno v článku 4.
2. Německo zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno do čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 6
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Německo Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky), která má být získána zpět od Deutsche Post AG;
b)
podrobný popis již přijatých nebo plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady, z nichž vyplývá, že byl Deutsche Post AG doručen příkaz k navrácení podpory neslučitelné s vnitřním trhem.
2. Německo Komisi průběžně informuje o pokroku při provádění vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí, dokud není podpora neslučitelná s vnitřním trhem uvedená v článku 1 zcela navrácena. Na základě jednoduché žádosti Komise předloží Německo okamžitě informace o již přijatých nebo plánovaných opatřeních pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Mimo jiné bude Německo poskytovat podrobné informace o částce podpory a úrocích, které Deutsche Post AG již vrátila.
Článek 7
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 25. ledna 2012
DECIZIA COMISIEI
din 25 ianuarie 2012
privind măsura C 36/07 (ex NN 25/07) pusă în aplicare de Germania în favoarea Deutsche Post AG
[notificată cu numărul C(2012) 184]
(Numai textul în limba germană este autentic)
(Text cu relevanță pentru SEE)
(2012/636/UE)
COMISIA EUROPEANĂ,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 108 alineatul (2) primul paragraf (1),
având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European, în special articolul 62 alineatul (1) litera (a),
după ce părțile interesate au fost invitate să își prezinte observațiile în conformitate cu articolele menționate anterior (2) și ținând seama de observațiile acestora,
întrucât:
I. PROCEDURĂ
I.1. Procedurile privind ajutorul de stat
I.1.1. Decizia de inițiere a procedurii din 1999 și decizia de respingere din 2002
(1)
În 1994, United Parcel Service (denumită în continuare „UPS”) a depus o plângere cu privire la acordarea unui ajutor de stat ilegal în favoarea Deutsche Bundespost Postdienst (denumită în continuare „Postdienst”).
(2)
După inițierea procedurii la data de 23 octombrie 1999 (denumită în continuare „decizia de inițiere a procedurii din 1999”), Germania a transmis observații la 16 septembrie 1999. În urma publicării deciziei de inițiere a procedurii, Comisia a primit observații din partea a 14 părți interesate, care au fost transmise în mod corespunzător guvernului german prin scrisoarea din data de 15 decembrie 1999, oferindu-i acestuia posibilitatea de a-și prezenta propriile observații. Autoritățile germane au răspuns prin scrisoarea din 1 februarie 2000, înregistrată ca fiind primită la 2 februarie 2000.
(3)
Comisia a adoptat o decizie finală de respingere (3) la 19 iunie 2002 (denumită în continuare „decizia din 2002”), prin care constata că Postdienst și succesoarea sa, Deutsche Post AG (denumită în continuare „DPAG”; Postdienst și DPAG vor fi menționate în mod solidar ca „Deutsche Post”) au perceput tarife pentru serviciul de coletărie rapidă inferioare costurilor incrementale, această politică agresivă de tarifare nefăcând parte din obligația de serviciu universal a Deutsche Post. În cele din urmă, pierderile rezultate în valoare de 572 milioane EUR au fost finanțate, cu încălcarea articolelor 106 și 107 din TFUE, prin resurse de stat acordate în favoarea Deutsche Post prin diverse forme (de exemplu, plăți compensatorii de stat de la filiala Deutsche Bundespost Telekom, denumită în continuare „Telekom”, garanții de stat pentru împrumuturi și subvenții de stat pentru finanțarea pensiilor funcționarilor publici ai companiei de poștă).
(4)
La solicitarea Comisiei, Germania a recuperat de la DPAG ajutorul de stat incompatibil în valoare de 572 milioane EUR. Deutsche Post a contestat decizia înaintea instanțelor Uniunii.
(5)
În hotărârea sa din 2008 (4), Tribunalul de Primă Instanță („Tribunalul”) a anulat decizia de respingere a Comisiei din 2002, deoarece aceasta nu a efectuat o analiză cuprinzătoare a tuturor veniturilor și costurilor aferente serviciilor universale pentru a stabili dacă Deutsche Post a fost subcompensată sau supracompensată.
(6)
Ulterior, Germania a rambursat ajutorul de stat recuperat în sumă de 572 milioane EUR, plus dobânzile acumulate, de la Deutsche Post.
(7)
La data de 2 septembrie 2010, Curtea de Justiție a respins apelul Comisiei împotriva deciziei Tribunalului (5).
I.1.2. Alte plângeri ulterioare deciziei de respingere din 2002
(8)
La 13 mai 2004, UPS a prezentat o nouă plângere privind ajutorul de stat ilegal acordat în favoarea Deutsche Post în urma deciziei de respingere din 2002. Conform UPS, decizia de respingere din 2002 nu a luat în considerare toate măsurile enumerate în plângerea inițială din 1994, iar Deutsche Post a beneficiat de avantaje financiare semnificativ mai mari decât ajutorul incompatibil în valoare de 572 milioane EUR. În plus, UPS este de părere că Deutsche Post a utilizat resurse de stat pentru a-și extinde serviciile de coletărie (de exemplu, pentru achiziționarea unor alte societăți) și a vinde servicii la prețuri de transfer nejustificat de reduse către filialele sale Postbank AG și Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (denumită în continuare „DPEED”), care își desfășoară activitatea în domeniile serviciilor bancare, respectiv a distribuției de colete comerciale sub marca DHL.
(9)
Comisia a transmis solicitări de informații Germaniei la 9 noiembrie 2004 și 1 aprilie 2005. Răspunsurile Germaniei au fost transmise la 2 decembrie 2004, respectiv 3 iunie 2005.
(10)
La 16 iulie 2004, TNT Post AG & Co KG (denumită în continuare „TNT”) a depus o plângere prin care susținea, de asemenea, că Deutsche Post a vândut servicii către Postbank AG la prețuri de transfer nejustificat de reduse. Aceasta a susținut că, întrucât Postbank AG plătea doar costurile variabile pentru serviciile furnizate, Deutsche Post finanța costurile fixe comune ale rețelei de distribuție exclusiv din veniturile realizate din monopolul livrării de corespondență.
(11)
Comisia a transmis solicitări de informații Germaniei la 11 noiembrie 2004 și 25 aprilie 2005. Răspunsurile Germaniei au fost transmise la 17 decembrie 2004 și 23 iunie 2005.
I.1.3. Decizia de extindere din 2007
(12)
În urma unor noi plângeri, Comisia a informat Germania, prin scrisoarea din 12 septembrie 2007 (6) (denumită în continuare „decizia de extindere din 2007”), în privința deciziei sale de a extinde sfera procedurii inițiate în anul 1999. Obiectivul deciziei de extindere din 2007 a fost acela de a include noile informații prezentate și de a analiza toate posibilele denaturări ale concurenței rezultate din măsurile publice acordate în favoarea Deutsche Post (a se vedea secțiunea I.1.14 pentru detalii suplimentare privind compensațiile plătite de stat, garanțiile de stat, subvențiile pentru pensii și licența exclusivă pentru furnizare de servicii de livrare a corespondenței).
(13)
Comisia a considerat că este necesar să reconstituie în detaliu situațiile financiare ale Deutsche Post din perioada 1990-2007, pentru a obține astfel clarificări privind impactul ajutorului de stat asupra veniturilor și costurilor diferitelor servicii furnizate de Deutsche Post.
I.1.4. Observațiile prezentate de Germania cu privire la decizia de extindere din 2007
(14)
Germania și-a prezentat observațiile la data de 14 decembrie 2007, iar Deutsche Post a contestat decizia de extindere din 2007 (a se vedea, de asemenea, secțiunea I.3.1).
I.1.5. Observațiile părților terțe cu privire la decizia de extindere din 2007 și observațiile Germaniei pe marginea acestora
(15)
UPS și TNT și-au prezentat observațiile la data de 16 noiembrie 2007.
(16)
În urma solicitării unei prelungiri a termenului limită la 20 decembrie 2007, Germania a răspuns la observațiile TNT și UPS la data de 12 martie 2008.
I.1.6. Selectarea un expert extern
(17)
La data de 23 ianuarie 2008, Comisia a publicat o invitație de participare la o licitație pentru o expertiză prin care Comisia să poată stabili dacă Deutsche Post a beneficiat de o supracompensare pentru obligațiile sale de serviciu universal din perioada 1990-2007 (7).
(18)
La data de 18 iunie 2008, Comisia a încheiat un contract cu societatea WIK Consult GmbH, specializată în contabilitate analitică în sectorul poștal.
I.1.7. Observațiile prezentate de Germania cu privire la perioada adecvată supusă investigării
(19)
Prin scrisorile din 10 și 18 iunie 2008, Germania și-a manifestat dezacordul cu privire la durata prevăzută a perioadei de investigare (1990-2007) și a afirmat că ar fi suficient ca aceasta să fie limitată la perioada cuprinsă între 1990 și 1994, când au fost acordate plățile compensatorii de stat, deoarece pierderile din această perioadă au fost mai ridicate decât plățile compensatorii de stat, astfel încât Deutsche Post nu a beneficiat de nicio supracompensare. Conform Cadrului comunitar pentru ajutoarele de stat sub forma compensațiilor pentru obligația de serviciu public (denumit în continuare „cadrul din 2005”) (8), care limitează perioada de calcul al supracompensării la patru ani, furnizarea de informații contabile pentru perioada ulterioară anului 1994 ar fi disproporționată.
(20)
La 27 iunie 2008, Germania a prezentat o expertiză privind obligația Comisiei de a investiga separat plățile compensatorii de stat, garanțiile de stat și subvenția pentru pensii (9). Mai mult, Germania a susținut că evaluarea garanțiilor de stat și a subvenției pentru pensii nu necesita o examinare a datelor contabile.
(21)
Autoritățile germane au reiterat aceeași poziție în cadrul reuniunilor cu departamentele Comisiei din 29 mai și 15 iulie 2008.
I.1.8. Solicitarea de informații din 17 iulie 2008
(22)
La 17 iulie 2008, Comisia a transmis Germaniei o solicitare de informații cu privire la toate măsurile de ajutor de stat care fac obiectul investigației, inclusiv un chestionar privind veniturile și costurile Deutsche Post în perioada 1990-2007. Solicitarea de informații a fost elaborată în colaborare cu WIK Consult. La data de 5 august 2008, Germania a solicitat o prelungire a termenului pe durată nedeterminată, pentru a identifica mai întâi disponibilitatea anumitor date.
I.1.9. Urmărirea solicitărilor de informații din 12 și 22 august 2008
(23)
La 12 august 2008, Comisia a explicat de ce examinarea costurilor și veniturilor Deutsche Post trebuie să acopere perioada 1990-2007 și a insistat asupra transmiterii informațiilor solicitate.
(24)
În comunicarea sa din 14 august 2008, Germania a susținut că nu exista niciun motiv să se examineze veniturile și pierderile Deutsche Post pentru perioada ulterioară anului 1994. La data de 22 august 2008, Comisia și-a rezervat dreptul de a adopta un ordin de furnizare a informațiilor în conformitate cu articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (10) în cazul în care Germania nu furniza informațiile solicitate.
(25)
În comunicarea sa din 29 septembrie 2008, Germania a prezentat rezultatele unei expertize suplimentare - prezentată la 2 octombrie 2008 - în sprijinul poziției sale potrivit căreia o analiză contabilă după anul 1994 nu era necesară și că perioada necesară de investigare trebuia să acopere intervalul 1990-1994 (11).
(26)
La data de 28 octombrie 2008, Germania a transmis informații cu privire la garanția de stat și subvenția pentru pensii.
I.1.10. Ordinul de furnizare a informațiilor din 30 octombrie 2008
(27)
Comisia nu a acceptat argumentele Germaniei și a insistat că o analiză până în anul 2007 era necesară pentru a evalua pe deplin efectele concurențiale ale măsurilor de ajutor de stat acordate. Ulterior celor două solicitări de informații din 12 și 22 august 2008, Comisia a emis un ordin de furnizare a informațiilor la 30 octombrie 2008, prin care solicita Germaniei să transmită toate informațiile contabile necesare pentru întreaga perioadă 1990-2007.
(28)
Germania și Deutsche Post au contestat valabilitatea ordinului de furnizare a informațiilor (a se vedea secțiunea I.3.2).
(29)
La 27 noiembrie 2008, Germania a transmis informațiile contabile solicitate pentru perioada 1990-1994. La 5 și 16 decembrie 2008, Germania a actualizat informațiile contabile care fuseseră transmise la data de 27 noiembrie 2008.
I.1.11. Depunerea informațiilor contabile pentru perioada 1990-2007
(30)
În urma unei reuniuni din 6 februarie 2009 între domnul Pfaffenbach, secretarul de stat german, domnul Appel, președintele executiv DPAG, și comisarul responsabil pentru politica în domeniul concurenței, Germania și Deutsche Post au fost de acord să furnizeze informații contabile pentru perioada ulterioară anului 1994.
(31)
La 3 martie 2009, Germania a prezentat un prim set de informații contabile pentru întreaga perioadă de investigare 1990-2007.
(32)
Reuniuni între Deutsche Post și departamentele Comisiei au avut loc la 3 martie 2009 în Bruxelles și la 12 martie, 2 aprilie, 28 mai, 23 iunie și 18 septembrie 2009, la Bonn. Germania a transmis declarațiile respective ale Deutsche Post la 26 martie, 7 mai, 22 iunie 2009.
(33)
În urma acestor reuniuni și a două liste de întrebări pe care Comisia le-a prezentat Deutsche Post la 4 iunie și 30 iulie 2009, Germania a furnizat informații contabile actualizate și clarificări suplimentare la 9 iulie, 31 iulie, 17 august, 8 septembrie, 10 septembrie și 15 octombrie 2009.
(34)
La 16 și 24 septembrie 2009, serviciile Comisiei au prezentat întrebări suplimentare, la care Germania a răspuns la data de 14 octombrie 2009.
I.1.12. Prezentarea studiului WIK
(35)
Ca urmare a întârzierii transmiterii datelor contabile, contractul cu WIK Consult a trebuit prelungit de mai multe ori. În cele din urmă, expertiza WIK Consult (denumită în continuare „studiul WIK”) a fost prezentată la data de 9 noiembrie 2009.
(36)
La 14 și 21 ianuarie 2010, Germania a prezentat observații cu privire la studiul WIK. La 11 februarie 2010, Germania a prezentat o expertiză aparținând KPMG (denumită în continuare „studiul KPMG”) privind caracterul juridic al plăților de transfer (12) (Ablieferungen) pe care Deutsche Post trebuia să le efectueze către bugetul național până în anul 1995, precum și o expertiză Deloitte (13) (denumită în continuare „studiul Deloitte-I) privind nivelul de referință al profitului aplicat în cadrul studiului WIK.
(37)
La data de 23 aprilie 2010, Germania a prezentat un nou studiu realizat de Deloitte (denumit în continuare „studiul Deloitte-II”) referitor la nivelul de profit rezonabil aplicabil pentru serviciile universale ale Deutsche Post.
(38)
La data de 9 august 2010, Germania a transmis observații suplimentare privind calculul supracompensării și aplicarea principiului investitorului în economia de piață în cazul evaluării plăților compensatorii publice.
I.1.13. Observații prezentate în urma anulării deciziei de respingere din 2002
(39)
La 5 noiembrie 2010, Germania a prezentat o expertiză suplimentară privind semnificația hotărârii în Cauza C-399/08 Comisia/Deutsche Post (a se vedea secțiunea I.3.5) pentru investigația în curs (14).
I.1.14. Decizia de extindere din 2011
(40)
Prin scrisoarea din 10 mai 2011, Comisia comunica Germaniei decizia sa de a extinde sfera procedurii inițiate în temeiul articolului 108 alineatul (2) din TFUE, deschisă inițial în 1999 și prelungită în 2007, în scopul de a efectua o investigație aprofundată privind subvenția pentru pensii de care Deutsche Post a beneficiat începând din anul 1995 (denumită în continuare „decizia de extindere din 2011”).
(41)
După o primă solicitare de prelungire a termenului limită la 23 mai 2011, Germania și-a prezentat observațiile la 29 iulie 2011, împreună cu noi expertize privind necesitatea unui calcul al supracompensării pentru a demonstra existența presupusei subvenționări încrucișate (15), privind o comparație între costurile de asigurări sociale plătite de Deutsche Post și media costurilor de asigurări sociale practicate pe piață (16), precum și referitor la cuantumul costurilor suplimentare de asigurări sociale suportate de Deutsche Post (17).
(42)
La 4 octombrie 2011 UPS și-a prezentat observațiile. Acestea au fost urmate de observațiile prezentate de Free and Fair Postal Initiative (Inițiativa pentru servicii poștale libere și echitabile, denumită în continuare „FFIP”) la 5 octombrie 2011 și de observațiile prezentate de Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (denumit în continuare „BIEK”) la 7 octombrie 2011. La data de 13 octombrie 2011, Comisia a comunicat Germaniei observațiile prezentate de părțile interesate.
(43)
La data de 14 noiembrie 2011, Germania și-a prezentat răspunsurile cu privire la observațiile părților terțe.
(44)
La data de 18 noiembrie 2011 Comisia a trimis o solicitare de informații suplimentară privind detaliile finanțării pensiilor pentru perioada ulterioară anului 2007. Germania a transmis răspunsuri în datele de 2 și 19 ianuarie 2012. La 16 decembrie 2011, Comisia a transmis Germaniei o expertiză efectuată de Charles River Associates referitoare la nivelul de referință al profitului (18) (denumită în continuare „studiul CRA”) pentru observații, la care Germania a răspuns la 16 ianuarie 2012.
I.2. Procedura în temeiul articolului 102 din TFUE
(45)
Pe baza plângerii UPS din 1994, Comisia a constatat că Deutsche Post a încălcat articolul 102 din TFUE prin practicarea unei politici de tarifare agresive pentru serviciul de coletărie de la producător la consumator în perioada 1990-1995. Deutsche Post a fost amendată cu suma de 24 milioane EUR (19).
(46)
La data de 22 aprilie 2004, UPS a depus o nouă plângere privind abuzul de poziție dominantă al Deutsche Post în temeiul articolului 102 din TFUE. UPS a susținut că Deutsche Post a practicat prețuri excesive la timbre pentru serviciile sale poștale reglementate.
(47)
În cursul investigației, Comisia a primit, la 5 noiembrie 2004, documente referitoare la decizia autorității de reglementare din sectorul poștal din Germania (denumită în continuare „autoritatea de reglementare din sectorul poștal”) cu privire la plafonarea prețurilor Deutsche Post pentru serviciile poștale reglementate după data de 1 ianuarie 2003 (denumită în continuare „decizia de plafonare a prețurilor din 2002”). Prin scrisoarea din 13 iunie 2007, Germania a acceptat că aceste documente puteau fi utilizate și în cadrul procedurii privind ajutorul de stat.
(48)
La data de 25 martie 2008, Comisia a decis încheierea investigației antitrust ca urmare a posibilității limitate de a stabili o astfel de încălcare în temeiul articolului 102 din TFUE (20).
I.3. Cauze
I.3.1. Cauza T-421/07 Deutsche Post AG/Comisia
(49)
Deutsche Post a contestat validitatea deciziei de extindere din 2007, susținând că decizia de respingere din 2002 a creat o așteptare legitimă în faptul că Comisia nu își va relua investigațiile.
(50)
La data de 8 decembrie 2011, Tribunalul de Primă Instanță a respins această contestație ca fiind inadmisibilă (21).
I.3.2. Cauza T-570/08 Deutsche Post AG/Comisia și Cauza T-571/08 Germania/Comisia
(51)
Germania și Deutsche Post au contestat validitatea ordinului Comisiei de furnizare a informațiilor din 30 octombrie 2008, deoarece consideră că prin acest ordin s-au solicitat informații irelevante și s-a creat o sarcină disproporționată asupra Deutsche Post.
(52)
La data de 16 iulie 2010, Tribunalul a declarat ambele acțiuni inadmisibile, considerând că nici drepturile procedurale ale Deutsche Post, nici cele ale Germaniei nu au fost încălcate prin emiterea ordinului de furnizare a informațiilor.
I.3.3. Cauza C-463/10 - Deutsche Post AG/Comisia și Cauza C-475/10 P Germania/Comisia
(53)
La data de 27 septembrie 2010, Deutsche Post și Germania au atacat hotărârea Tribunalului, susținând că ordinul de furnizare a informațiilor le-a încălcat drepturile. La 13 octombrie 2011, Curtea de Justiție a respins hotărârea Tribunalului din 16 iulie 2010 (22). Prin urmare, cazul a fost trimis spre rejudecare Tribunalului și se află în continuare pe rol.
I.3.4. Cauza T-344/10 UPS/Comisia
(54)
La data de 20 august 2010, UPS a depus o cerere pe lângă Tribunal, prin care reclamă o omisiune ilegală din partea Comisiei de a adopta o decizie cu privire la investigația privind ajutorul de stat din 2007. Având în vedere că trecuseră aproape trei ani de la decizia de extindere din 2007, UPS a considerat că Comisia a avut numeroase oportunități de a investiga măsurile în cauză și de a evalua situația de fapt și de drept pentru a adopta o decizie finală și a închide procedura de investigare. Cauza este în continuare pendinte.
I.3.5. Cauza T-388/11 Deutsche Post AG/Comisia
(55)
La data de 22 iulie 2011, Deutsche Post a contestat validitatea deciziei de extindere din 2011, considerând că Comisia a făcut o eroare evidentă în evaluarea sa preliminară a subvenției pentru pensii drept ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE și ajutor nou în sensul articolului 108 alineatul (1) din TFUE. Cauza este în continuare pendinte.
II. DESCRIEREA DETALIATĂ A MĂSURILOR PUBLICE
(56)
Începând cu anul 1989, Deutsche Post a beneficiat de sprijin din partea statului sub forma mai multor măsuri diferite:
1.
Subvenție pentru pensii bazată pe:
-
Legea privind personalul fostei societăți Deutsche Bundespost (Postpersonalrechtsgesetz 1994) (23) (denumită în continuare „PostPersRG 1994”).
2.
Plăți compensatorii de stat și garanții bazate pe:
-
Legea privind organizarea serviciilor poștale (Postverfassungsgesetz 1989) (24) (denumită în continuare „PostVerfG 1989”);
-
Legea privind reorganizarea serviciilor poștale (Postumwandlungsgesetz 1994) (25) (denumită în continuare „PostUmwG 1994”).
3.
Drepturi exclusive și reglementarea prețurilor bazate pe:
-
Legea privind sistemul poștal (Gesetz über das Postwesen 1989) (26) (denumită în continuare „PostG 1989”);
-
Legea poștelor [Postgesetz (1997)] (denumită în continuare „PostG 1997”).
II.1. Subvenția pentru pensii în contextul prestațiilor sociale și schemelor de contribuții de asigurări sociale pentru funcționari publici și angajați privați
(57)
Începând cu anul 1995, subvenția pentru pensii a finanțat o parte importantă a pensiilor funcționarilor publici pensionați ai Deutsche Post. Pentru a înțelege pe deplin efectele subvenției pentru pensii asupra evaluării, următoarele secțiuni descriu în detaliu prestațiile sociale și contribuțiile de asigurări sociale ale funcționarilor publici comparativ cu schemele de asigurări sociale obligatorii pentru angajații cu contracte de drept privat (denumiți în continuare „angajați privați”).
II.1.1. Prestații sociale pentru funcționari publici
(58)
Funcționarii publici au dreptul la pensii pentru limită de vârstă, îngrijire medicală și îngrijire personală. Prestațiile acordate funcționarilor publici Deutsche Post sunt identice cu cele de care beneficiază toți funcționarii publici:
-
nivelul pensiei este prestabilit, în conformitate cu articolul 14 din BeamtVG (27), la un anumit procentaj din salariul final al funcționarului public. De exemplu, un funcționar public care s-a pensionat în 2010 și care a îndeplinit stagiul de cotizare necesar va primi o pensie echivalentă cu 71,75 % din salariul final;
-
funcționarii publici au dreptul la rambursarea a 50-70 % din cheltuielile de îngrijire medicală și personală, diferența urmând a fi achitată pe cheltuială proprie. Defalcarea exactă a costurilor de îngrijire medicală depinde de diferite criterii, cum ar fi numărul de copii. Funcționarul civil poate opta fie să încheie o asigurare suplimentară, fie să achite o cotă-parte din costurile medicale din fonduri proprii.
II.1.2. Finanțarea prestațiilor sociale pentru funcționarii publici Postdienst în perioada 1989-1994
(59)
După prima reformă poștală din 1989, în conformitate cu articolul 54 alineatul (2) din PostVerfG 1989, Postdienst, Telekom și Postbank au fost nevoite să finanțeze integral plata pensiilor și costurile medicale ale funcționarilor publici pensionați, care au fost alocate respectivelor divizii pe baza activităților lor anterioare. Conform dispoziției respective, deși funcționarii publici își mențin revendicarea împotriva statului, statul are dreptul să pretindă rambursarea întregii sume de la Postdienst, Telekom și Postbank.
II.1.3. Finanțarea prestațiilor sociale pentru funcționarii publici DPAG începând cu anul 1995
(60)
În urma celei de-a doua reforme poștale din 1994, funcționarii publici care au lucrat pentru Postdienst au fost transferați la DPAG în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) din PostPersRG 1994. Conform articolului 2 alineatul (3) din PostPersRG, funcționarii publici și-au menținut statutul juridic existent. În conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din PostPersRG 1994, DPAG a preluat toate drepturile și obligațiile angajatorului de la statul federal și, în conformitate cu articolul 2 alineatul (3) din PostPersRG 1994, a preluat toate creanțele pecuniare ale funcționarilor publici.
(61)
În temeiul articolului 15 din PostPersRG 1994, plata costurilor de pensii și de sănătate pentru funcționarii publici pensionați a fost preluată de fondul de pensii recent constituit pentru funcționarii publici Deutsche Post. La data de 1 iulie 2001, fondurile de pensii ale Deutsche Post, Deutsche Telekom AG și Postbank AG au fuzionat, constituind Fondul de pensii pentru funcționarii publici din sectorul poștal (Postbeamtenversorgungskasse) (denumit în continuare în mod solidar „Fondul de pensii” pentru întreaga perioadă după 1 ianuarie 1995).
(62)
În conformitate cu articolul 16 alineatul (1) din PostPersRG 1994, Deutsche Post a fost obligată să achite o contribuție anuală de 2,045 de miliarde EUR la Fondul de pensii pentru perioada 1995-1999, în sumă totală de 10,225 de miliarde EUR. Începând cu anul 2000, în temeiul articolului 16 alineatul (2) din PostPersRG 1994, Deutsche Post a trebuit să achite către Fondul de pensii o contribuție financiară anuală de 33 % din valoarea totală a salariilor funcționarilor publici (de exemplu, de la 735 milioane EUR în anul 2000 la 540 milioane EUR în 2010).
(63)
În conformitate cu articolul 16 alineatul (2) din PostPersRG 1994, subvenția pentru pensii acoperă deficitul rămas (reprezentând diferența între pensiile funcționarilor publici pensionați și contribuția Deutsche Post la Fondul de pensii). Subvenția pentru pensii a crescut de la 151 milioane EUR în 1995 la 3,203 miliarde EUR în 2010, însumând 37,121 miliarde EUR pentru perioada cuprinsă între 1995 și 2010.
Figura 1
Finanțarea Fondului de pensii (milioane EUR)
II.1.4. Schemele de asigurări sociale obligatorii pentru angajați privați și asigurarea pentru pensie suplimentară pentru angajații privați Deutsche Post
(64)
Angajații privați trebuie să contribuie la patru fonduri de asigurări sociale: fondul de pensii, fondul de șomaj, fondul de asigurări de sănătate și fondul de îngrijire medicală (28). În comparație cu schema pentru funcționari publici, schemele de asigurări sociale obligatorii oferă un nivel de acoperire diferit pentru schemele de asigurări de pensii și de sănătate:
-
nivelul pensiei nu este stabilit ca procent din salariul lunar final, ci din salariul mediu pentru întregul stagiu de cotizare;
-
costurile de sănătate și de asistență medicală sunt acoperite integral.
(65)
Există, de asemenea, diferențe considerabile în ceea ce privește finanțarea prestațiilor sociale în comparație cu cele ale funcționarilor publici. Schemele de asigurări sociale obligatorii pentru angajați privați sunt finanțate prin contribuțiile comune ale angajatului și angajatorului pe întreaga durată de viață activă a angajatului (denumite în continuare „contribuții obligatorii de asigurări sociale”). Rata totală a contribuției de asigurări sociale este divizată în mod formal în contribuția angajatului și contribuția angajatorului, ambele acoperind aproximativ jumătate din contribuția totală. Cu toate acestea, angajatorul are obligația formală de a achita întreaga contribuție la fondul de asigurări sociale.
Figura 2
Ratele contribuțiilor obligatorii la fondul de asigurări sociale exprimate ca procent reținut din salariul brut al angajaților privați (a se vedea și anexa)
(66)
Conform figurii 2, ratele contribuțiilor la fondul de asigurări sociale obligatorii începând din anul 1995 s-au situat între 38 % și 42 % din salariul brut (= salariul net + contribuția angajatului). Ratele contribuțiilor angajatorului și angajatului pentru fondul de asigurări sociale au variat de la 19 % la 21 % din salariul brut (a se vedea anexa pentru o serie cronologică mai detaliată).
(67)
Angajații privați ai Deutsche Post au beneficiat nu doar de schemele de asigurări sociale obligatorii, ci și de o asigurare pentru pensie suplimentară. Angajaților privați care și-au început activitatea înainte de 1997 li s-a oferit o asigurare pentru pensie suplimentară care le permitea să primească o pensie similară cu cea a funcționarilor publici. Asigurarea pentru pensie suplimentară acoperea diferența între pensia obligatorie a angajaților privați la fondul de asigurări sociale - egală cu un anumit procent din salariul mediu pe întreaga perioadă activă - și pensia funcționarilor publici, egală cu un anumit procent din salariul final. Normele detaliate sunt prevăzute în Carta Fondului de pensii al Poștei federale germane (Versorgungsanstalt der deutschen Bundespost - VAP) (29).
(68)
Până în anul 1997, Deutsche Post a finanțat prestațiile pentru pensia suplimentară ale angajaților privați pensionați printr-o contribuție de aproximativ [5-10 %] (30) din salariul brut al angajaților privați activi. Începând din 1997, Deutsche Post a constituit un provizion pentru obligațiile restante ale VAP (a se vedea, de asemenea, descrierea sarcinii 4 de la secțiunea II.3.1.3).
(69)
După anul 1997, noilor angajați privați li s-a oferit o asigurare pentru pensie suplimentară semnificativ mai redusă, pentru care Deutsche Post plătea o contribuție cuprinsă între [0 și 5 %] din salariul brut în perioada 1997-2007.
II.2. Plățile compensatorii de stat și garanțiile de stat în contextul dreptului exclusiv al Deutsche Post și al obligațiilor de serviciu poștal universal
II.2.1. Dreptul exclusiv până în anul 2007
(70)
Înainte de 1998, articolul 2 din PostG 1989 acorda Deutsche Post dreptul exclusiv de a stabili și menține facilități pentru transportul corespondenței. Alte servicii poștale - transportul de colete, ziare sau periodice - nu erau rezervate Deutsche Post, ci deschise concurenței. Conform articolului 37 din PostverfG 1989, profiturile acumulate din serviciile poștale rezervate trebuie utilizate pentru finanțarea pierderilor din serviciile universale care au fost oferite pe piețele deschise concurenței. În conformitate cu articolul 4 din Legea privind reglementarea telecomunicațiilor și serviciilor poștale - PTRegG 1994 (31), ministerul federal al poștei și telecomunicațiilor avea obligația de a aproba prețurile pentru serviciile poștale rezervate.
(71)
Începând cu intrarea în vigoare a PostG 1997 în anul 1998, domeniul de aplicare al serviciilor rezervate pentru Deutsche Post a fost redus progresiv. Conform articolului 51 din PostG 1997, dreptul exclusiv acoperea transportul corespondenței și cataloagelor adresate cu o greutate sub 200 de grame în 1997, însă restricția de greutate a fost redusă succesiv, ajungând la 50 de grame în 2006. Dreptul exclusiv a expirat ulterior la data de 31 decembrie 2007.
II.2.2. Obligația de serviciu poștal universal până în 2007
(72)
Obligația de serviciu universal a Deutsche Post a fost stabilită prin două mandate oficiale:
-
Conform Regulamentului privind serviciul poștal obligatoriu (32) (denumit în continuare „regulamentul privind serviciul obligatoriu”), Deutsche Post era desemnată ca furnizor de servicii poștale universale pentru livrarea corespondenței și coletelor în greutate de maximum 20 kg și i se încredința prestarea acestor servicii pe întreg teritoriul Germaniei, la prețuri uniforme;
-
PostG 1997 și regulamentul aferent de punere în aplicare din 1999 (33) (denumit în continuare „regulamentul privind serviciul universal din 1999) a menținut mandatul pentru DPAG.
(73)
Articolul 11 din PostG 1997 definea serviciul universal ca un set de bază de servicii poștale furnizate la nivel național, la prețuri accesibile. Aceste servicii cuprind transportul de scrisori, colete adresate în greutate de maximum 20 kg, cărți, cataloage, ziare și reviste (denumite în continuare „servicii universale”.
(74)
Regulamentul privind serviciul universal din 1999 stabilește cerințele minime de calitate ale serviciului universal:
-
trebuie să existe cel puțin 12 000 de oficii poștale pe întreg teritoriul Germaniei;
-
o medie anuală de 80 % dintre scrisorile și coletele expediate trebuie să fie livrate la anumite termene (o zi lucrătoare pentru scrisori și două zile lucrătoare pentru colete) și trebuie să existe cel puțin o livrare pe zi în cursul săptămânii;
-
deși cerința generală pentru prețurile serviciilor universale este accesibilitatea, DPAG a trebuit să perceapă tarife uniforme pentru serviciile poștale furnizate în temeiul dreptului exclusiv care a expirat în 2007. Cu toate acestea, DPAG permite o anumită flexibilitate a prețurilor pentru serviciile rezervate, deoarece poate încheia acorduri individuale privind prețurile cu clienții care expediază cel puțin 50 de articole la o singură tranzacție.
(75)
Articolul 52 din PostG 1997 a menținut mandatul DPAG de furnizare a serviciilor universale până la 31 decembrie 2007, adică data de expirare a dreptului său exclusiv de a furniza servicii de livrare a corespondenței. De la data expirării dreptului exclusiv, niciunui operator poștal din Germania nu i s-a încredințat obligația de serviciu universal, ceea ce înseamnă că toți furnizorii de servicii poștale sunt invitați să furnizeze servicii poștale universale („forțele pieței”). Atunci când se constată sau există motive să se considere că un serviciu universal nu este furnizat în mod corespunzător sau adecvat, PostG 1997 stabilește instrumente legislative care garantează furnizarea acestor servicii.
(76)
Conform studiului WIK (a se vedea figura 3), serviciile universale reprezentau aproximativ 88 % din veniturile totale din perioada 1990-2007. Majoritatea serviciilor universale de livrare a corespondenței au fost supuse unei reglementări a prețurilor ca urmare a poziției dominante a Deutsche Post pe aceste piețe (a se vedea secțiunea II.2.1). În afară de aceste servicii cu prețuri reglementate care formau aproximativ 62 % din veniturile totale, Deutsche Post furniza servicii de coletărie universale (aproximativ 15 % din veniturile totale) și alte servicii universale de livrare a corespondenței nereglementate (aproximativ 11 % din veniturile totale) în concurență cu alți operatori.
(77)
În plus, Deutsche Post oferea, de asemenea, servicii comerciale (de exemplu, servicii bancare pentru persoane fizice pentru Postbank, servicii de vânzări pentru Telekom, livrarea articolelor de corespondență fără destinatar etc.). În total, valoarea serviciilor comerciale s-a ridicat la 12 % din veniturile Deutsche Post pentru perioada 1990-2007.
II.2.3. Plățile compensatorii de stat
(78)
Încă de la înființarea sa în 1950, Deutsche Bundesposten a fost una dintre cele mai importante active ale guvernului federal (denumit în continuare Sondervermögen). Conform dreptului administrativ german, Sondervermögen nu are personalitate juridică independentă de stat, însă dispune de un buget propriu și nu este răspunzător pentru datoriile generale ale statului.
(79)
Prima reformă poștală din anul 1989 a stabilit că Sondervermögen urma să aibă trei divizii diferite - Postdienst, Postbank și Telekom - care au fost clasificate ca fiind „întreprinderi publice”, dar care nu aveau încă personalitate juridică independentă de stat.
(80)
Conform articolului 37 alineatele (2) și (3) din PostVerFG 1989, deși fiecare serviciu din cele trei divizii ar fi trebuit să se autofinanțeze, finanțarea încrucișată între cele trei divizii era permisă în măsura în care rezultau pierderi din obligațiile de serviciu universal. Pe această bază, între 1990 și 1993 Postdienst a primit transferuri în valoare de 2,844 miliarde EUR din partea Telekom pentru a-și acoperi pierderile.
(81)
În cursul celei de a doua reforme poștale, aplicabilă începând cu data de 1 ianuarie 1995, cele trei divizii ale Sondervermögen au fost transformate în societăți comerciale publice cu răspundere limitată: Postdienst a devenit DPAG, Postbank a devenit Postbank AG, iar Telekom a devenit Telekom AG. În conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din PostUmwG 1994, Telekom AG și-a asumat toate angajamentele care decurg din împrumuturile atribuite Sondervermögen în ansamblu, dar și-a păstrat dreptul de a pretinde fonduri de la DPAG și Postbank AG, în măsura în care respectivele angajamente de împrumuturi puteau fi atribuite predecesorilor legali ai acestora.
(82)
Cu toate acestea, în temeiul articolului 7 din PostUmwG 1994, dreptul Telekom AG [care decurge din articolul 2 alineatul (2) din PostUmwG 1994] de a pretinde de la DPAG pierderile acumulate de Postdienst a expirat la 31 decembrie 1994. Acest lucru a avut ca rezultat un transfer de active în valoare de 2,822 miliarde EUR de la Telekom AG la DPAG. Conform Germaniei, acest transfer de la Telekom AG a fost - ca în cazul transferurilor anterioare în temeiul articolului 37 alineatul (3) din PostVerfG 1989 - indispensabil pentru ca DPAG să își îndeplinească obligațiile de serviciu universal.
(83)
Între 1990 și 1994, Postdienst primit o sumă totală de 5,666 miliarde EUR cu titlu de compensație pentru obligația sa de serviciu universal.
II.2.4. Garanția de stat pentru titlurile de creanță emise înainte de 1995
(84)
Începând cu anul 1953, articolul 22 alineatul (4) din PostVwG 1953 (34) prevedea că titlurile de creanță emise de Deutsche Bundespost aveau aceeași valoare juridică ca titlurile de creanță emise de Republica Federală Germania. Atunci când PostVwG 1953 a fost abrogată prin PostVerfG 1989, această dispoziție a fost inclusă în articolul 40 din PostVerfG 1989.
(85)
După înființarea celor trei divizii în 1989, nu Postdienst a emis titlurile de creanță; Postbank a administrat aceste tranzacții pentru toate diviziile Deutsche Post. Titlurile de creanță au fost apoi alocate Postdienst, Telekom și Postbank, conform necesităților financiare ale fiecăreia.
(86)
După anul 1995, în conformitate cu articolul 2 alineatul (4) din PostUmwG 1994, Germania a rămas răspunzătoare pentru toate titlurile de creanță contractate de Deutsche Bundespost înainte de 1995 și alocate ulterior Postdienst, Telekom și Postbank. Cu toate acestea, Germania nu avea obligații în ceea ce privește titlurile de creanță emise ulterior de DPAG.
II.3. Venituri din prețuri reglementate reprezentând compensare suplimentară pentru costurile pensiilor și costurile nete ale serviciului universal
(87)
PostG 1997 a instituit, de asemenea, Bundesnetzagentur (denumită în continuare „autoritatea de reglementare din sectorul poștal”) pentru supravegherea piețelor de livrare a corespondenței rezervate și liberalizate. Conform articolului 19 din PostG 1997, autoritatea de reglementare din sectorul poștal deține autoritatea de a reglementa tarifele Deutsche Post pe piețele poștale în care Deutsche Post se bucură de o poziție dominantă. Deutsche Post ocupa o poziție dominantă atât cu privire la serviciile rezervate - în conformitate cu articolul 51 din PostG 1997 - cât și cu aproape toate celelalte servicii de corespondență care fuseseră deja deschise concurenței. Reglementarea tarifelor poate lua forma unui plafon de preț ex ante sau a unui control ex post al prețurilor.
(88)
În conformitate cu studiile de piață efectuate de autoritatea de reglementare din sectorul poștal, Deutsche Post deținea o cotă medie de piață de 90-97 % pe piețele poștale cu prețuri reglementate. În cel mai recent raport, autoritatea de reglementare din sectorul poștal deplânge faptul că deschiderea progresivă a pieței începând cu anul 1997 nu a avut ca rezultat o concurență autentică pe piața germană a livrării de corespondență (35).
(89)
Serviciile poștale cu prețuri reglementate reprezintă majoritatea veniturilor totale ale Deutsche Post (de exemplu, aproximativ 62 % din veniturile totale ale Deutsche Post din perioada 1990-2007 (a se vedea figura 3) și aproximativ 56 % din veniturile realizate în perioada 2008-2010).
(90)
Toate celelalte servicii universale și comerciale care nu fac obiectul reglementării prețurilor în conformitate cu articolele 19-27 din PostG 1997 (36) vor fi menționate ca servicii cu prețuri nereglementate.
(91)
În ceea ce privește serviciile de livrare a corespondenței cu prețuri reglementate, articolul 20 alineatele (1) și (2) din PostG 1997 prevede că prețurile trebuie să reflecte costurile furnizării eficiente a serviciilor. Cu toate acestea, în cazurile justificate în mod obiectiv, autoritatea de reglementare din sectorul poștal ar trebui să țină seama în mod corespunzător, între altele, de:
-
costurile furnizării universale a serviciilor poștale; și
-
costurile de finanțare a prestațiilor de pensii și sănătate pentru angajații transferați de la Postdienst.
(92)
Articolul 57 din PostG 1997 și un decret ministerial din 27 martie 2000 al Ministrului federal al Economiei și Tehnologiei au menținut prețurile reglementate la nivelul anului 1997 până la 31 decembrie 2002.
II.3.1. Decizia de plafonare a prețurilor din 2002
(93)
Prima decizie a autorității de reglementare din sectorul poștal privind plafonarea prețurilor reglementate pentru serviciile de livrare a corespondenței a fost adoptată abia în anul 2002, aceasta vizând perioada 1 ianuarie 2003-31 decembrie 2007 (denumită în continuare „decizia de plafonare a prețurilor din 2002”). Plafonarea prețurilor reprezintă un sistem de reglementare a tarifelor pentru un pachet de servicii, potrivit căruia tariful individual al fiecărui serviciu nu este controlat, însă nu trebuie să depășească media ponderată a tuturor tarifelor din pachet. Conform articolului 19 din PostG 1997, plafonarea ex ante a prețurilor acoperea toate serviciile poștale în privința cărora Deutsche Post deținea o poziție dominantă.
(94)
În sensul deciziei de plafonare a prețurilor din 2002, Deutsche Post a prezentat autorității de reglementare din sectorul poștal, pentru prima dată, situații financiare privind veniturile și costurile (denumite în continuare „situațiile financiare din 2002”) referitoare la perioada cuprinsă între 1998 și 2006. Situațiile financiare se bazau pe rezultatele până în 2001 și pe previziunile pentru anii următori.
(95)
În anul 2002, Deutsche Post a invocat „dificultăți financiare” în furnizarea serviciului universal și în ocuparea funcționarilor publici și a angajaților privați care fuseseră transferați de la Postdienst. Aceste dificultăți constau în costurile pe care se presupune că Deutsche Post nu le-ar fi suportat în lipsa obligației de serviciu universal și a transferului angajaților și infrastructurii Postdienst (a se vedea lista detaliată din tabelul 1).
Tabelul 1
Sarcini aprobate prin decizia din 2002 privind plafonarea prețurilor (milioane EUR, valori nominale)
Nr.
Sarcini din decizia din 2002 privind plafonarea prețurilor
Sarcină medie (1998-2006) milioane EUR
%
1
Costuri salariale suplimentare
[…]
[…]
2
Costuri suplimentare cu asigurările sociale
[…]
[…]
3
Sarcina de infrastructură pentru oficiile poștale
[…]
[…]
4
Asigurare de pensie suplimentară pentru salariați (VAP)
[…]
[…]
5
Sarcina de infrastructură de transport
[…]
[…]
6
Costuri sociale și de sănătate (BAnstPT)
[…]
[…]
7
Restructurarea personalului
[…]
[…]
8
Acoperirea deficitului pentru asigurările de sănătate ale funcționarilor publici
[…]
[…]
Sarcină medie totală
[…]
100 %
(96)
Autoritatea de reglementare din sectorul poștal a acceptat, în cele din urmă, argumentul Deutsche Post potrivit căruia nu ar fi suportat respectivele sarcini dacă nu ar fi fost supusă obligației de serviciu universal (sarcinile 3 și 5 pentru costurile serviciului universal) și obligației de a integra funcționarii publici și angajații privați ai Postdienst (sarcinile 1, 2, 4, 6, 7 și 8). Prin urmare, autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aprobat creșterea prețurilor reglementate de livrare a corespondenței pentru a finanța costurile medii anuale în valoare de […] miliarde EUR aferente perioadei 2002-2006 din veniturile obținute din serviciile reglementate de livrare a corespondenței. Conform deciziei de plafonare a prețurilor, din 2002, sarcinile sunt alocate în proporție de 100 % în prețurile care fac obiectul plafonării ex ante a prețurilor.
II.3.1.1. Salarii suplimentare (sarcina 1)
(97)
Sarcina 1 evidențiază costurile cu salariile pretinse suplimentare ale lucrătorilor poștali, peste media respectivului sector economic. Deutsche Post a utilizat ca punct de referință „competitiv” salariile personalului recent angajat după 2002 care fuseseră stipulate în cadrul unui contract colectiv de muncă (Entgelttarifvertrag) încheiat cu sindicatele (denumite în continuare „salariile ETV”). Totuși, în cazul calculării sarcinii 1, valoarea de referință respectivă era aplicată întregului personal. În plus, în situațiile financiare prezentate, aceasta era aplicată retroactiv până în 1998.
II.3.1.2. Costurile suplimentare cu asigurările sociale (sarcina 2)
(98)
Autoritatea de reglementare din sectorul poștal a acceptat, de asemenea, argumentul Deutsche Post potrivit căruia aceasta a fost nevoită să suporte, pentru angajații privați și funcționarii săi publici, contribuții de asigurări sociale mai ridicate decât cele care ar fi trebuit plătite, în mod normal, pentru angajații privați ai concurenților săi.
(99)
Calculele Deutsche Post se bazează pe o rată a contribuțiilor de asigurări sociale pe care o consideră „competitivă” (denumită în continuare „rata de contribuție legală”), atât pentru funcționarii publici, cât și pentru angajații privați. Această rată legală este definită ca fiind suma dintre:
-
contribuția angajatorului la fondul de asigurări sociale pentru un angajat privat (aproximativ 19-21 %, care reprezintă aproximativ jumătate din totalul ratei contribuției la asigurările sociale, după cum se arată în figura 2);
-
contribuția la fondul de asigurare împotriva accidentelor (în intervalul [0-5 %]; începând din 2001, Deutsche Post a adăugat această contribuție la rata de contribuție legală);
-
contribuția la schema de pensie suplimentară (în intervalul [0-5 %]; Deutsche Post a adăugat această contribuție la rata de contribuție legală începând din 1997, deoarece o contribuție de o asemenea valoare la schema de asigurări de pensie suplimentară este considerată a fi „competitivă”. Rata se bazează pe asigurarea de pensie suplimentară oferită de Deutsche Post încă din 1997 noilor angajați privați).
(100)
Veniturile reglementate finanțează toate contribuțiile la asigurările sociale în plus față de rata de contribuție legală (denumite în continuare „contribuții suplimentare de asigurări sociale”). Luând ca exemplu calculele contribuțiilor suplimentare de asigurări sociale pentru funcționari publici din 2001, tabelul 2 arată că contribuțiile reale de asigurări sociale pentru funcționari publici sunt aproape duble față de contribuțiile de asigurări sociale „competitive” bazate pe rata de contribuție legală.
Tabelul 2
Calculul costurilor de asigurări sociale suplimentare pentru funcționari publici din 2001 pe baza situațiilor financiare din 2002 (milioane EUR)
% din salariile reale
(1)
Rata contribuției pentru fondul de pensii
33 %
(2)
Salariile totale ale funcționarilor publici
[…]
(3)
=(1)*(2)
Contribuția la fondul de pensii
[…]
(4)
Cheltuielile pentru asigurări de sănătate
[…]
(5)
=(3)+(4)
Contribuții de asigurări sociale reale
[…]
[40-45 %]
(6)
Contribuția angajatorului la fondul de asigurări sociale
20,43 %
(7)
Asigurare împotriva accidentelor
[…]
(8)
Asigurare de pensie suplimentară
[…]
(9)
=(6)+(7)+(8)
Rata contribuției legale
[…]
(10)
=(2)*(9)
Cost de asigurări sociale legal de referință
[…]
[20-25 %]
(11)
=(5)-(10)
Contribuții suplimentare la asigurările sociale
[…]
[15-20 %]
(101)
Contribuțiile reale de asigurări sociale includ vărsarea de către Deutsche Post în fondul de pensii a unei cote de 33 % din salariile reale ale funcționarilor publici (o plată forfetară unică anuală, a cărei valoare acumulată a fost de 2,045 miliarde EUR între 1995 și 1999), precum și contribuții la costurile de asigurare medicală ale funcționarilor publici. În total, contribuțiile reale la fondul de asigurări sociale s-au ridicat la [40-45 %] din salariile reale ale funcționarilor publici în 2001.
(102)
Deși rata contribuției la fondul de asigurări sociale se stabilește ca procent din salariile brute ale angajaților privați (salariul net + contribuția angajatului la fondul de asigurări sociale), Deutsche Post calculează valoarea de referință legală prin înmulțirea ratei de contribuție legală de [20-25 %] cu salariile reale ale funcționarilor publici.
II.3.1.3. Asigurare de pensie suplimentară pentru angajații privați (sarcina 4)
(103)
Sarcina 4 este destinată să compenseze provizionul acumulat pentru pasivele anterioare anului 1997 din schema de asigurări de pensie suplimentară VAP pentru angajații privați Deutsche Post.
(104)
Astfel cum se arată în secțiunea II.1.4, salariaților privați Deutsche Post angajați înainte de 1997 li s-a oferit o asigurare de pensie suplimentară care să le garanteze o pensie similară celei a funcționarilor publici. Cu toate acestea, Postdienst nu a acumulat un provizion corespunzător pentru viitoarele plăți ale pensiilor. În bilanț au apărut provizioane în valoare de 8,153 miliarde EUR numai după constituirea DPAG.
II.3.1.4. Diverse costuri suplimentare cu asigurările sociale (sarcinile 6, 7, 8)
(105)
Sarcina 6 include contribuția Deutsche Post la Oficiul Federal al Poștelor și Telecomunicațiilor (Bundesanstalt für Post und Telekommunikation - BanstPT), care oferă anumite beneficii sociale (de exemplu, locuințe sociale) pentru funcționarii publici și angajații privați care au fost transferați de la Postdienst. Sarcina 7 include contribuțiile Deutsche Post destinate să acopere deficitul fondului de asigurări de sănătate al funcționarilor publici. Sarcina 8 privind restructurarea personalului vizează atât funcționarii publici, cât și angajații privați.
II.3.1.5. Sarcini de serviciu universal (3 și 5)
(106)
Aceste sarcini demonstrează economiile de costuri pe care Deutsche Post le putea obține dacă ar fi putut să instituie o rețea de oficii poștale și coletărie bazată exclusiv pe considerente de ordin comercial. Economiile de costuri sunt calculate, de exemplu, pe baza numărului ipotetic de oficii poștale pe care Deutsche Post ar putea să le exploateze în lipsa obligației de serviciu universal.
II.3.2. Deciziile de plafonare a prețurilor din 2007 și 2011
(107)
La 7 noiembrie 2007, autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aprobat plafonarea prețurilor pentru perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2008 și 31 decembrie 2011 (denumită în continuare „decizia de plafonare a prețurilor din 2007”). La 14 noiembrie 2011, autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aprobat plafonarea prețurilor pentru perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2012 și 31 decembrie 2013 (denumită în continuare „decizia de plafonare a prețurilor din 2011”).
(108)
Ulterior deciziei de plafonare a prețurilor din 2007, tarifele de expediere a unui număr de peste 50 de scrisori nu mai sunt controlate ex ante, ci fac obiectul unui control ex post al prețurilor, în conformitate cu articolul 25 din PostG 1997 (37). Tarifele pentru toate celelalte servicii poștale în privința cărora Deutsche Post deține o poziție dominantă continuă să fie aprobate ex ante, în temeiul articolului 19 din PostG 1997.
(109)
În cuprinsul prezentei decizii, Comisia va face referire la „prețurile reglementate pentru servicii” ca reprezentând servicii în privința cărora Deutsche Post deține o poziție dominantă pe piață și care fac obiectul fie controalelor ex ante în temeiul articolului 19 din PostG 1997, fie controalelor ex post în temeiul articolului 25 din PostG 1997. Toate celelalte servicii pentru care Deutsche Post nu deține o poziție dominantă și care nu sunt supuse controlului prețurilor vor fi menționate ca „servicii cu prețuri nereglementate”.
(110)
Deutsche Post a continuat să acuze sarcinile pentru salariile și asigurările sociale suplimentare impuse de transferul angajaților de la Postdienst (de exemplu, sarcina medie 2 referitoare la contribuții de asigurări sociale suplimentare în valoare de […] milioane EUR începând cu anul 2008), precum și o serie de sarcini impuse de obligația de serviciu universal. Ca și în cazul deciziei de plafonare a prețurilor din 2002, autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aprobat finanțarea acestor costuri din veniturile obținute din prețurile reglementate și a stabilit plafonul tarifar la un nivel superior adecvat. Astfel, recunoașterea de către autoritatea de reglementare din sectorul poștal a acestor sarcini în deciziile de plafonare a prețurilor din 2002, 2007 și 2009 a rămas nemodificată în ceea ce privește serviciile cu prețuri nereglementate.
II.4. Rezultatele financiare ale DPAG
(111)
Rezultatele financiare ale DPAG pentru perioada 1995-2006 sunt prezentate în figura 2 din decizia de extindere din 2007. În timp ce rezultatele din perioada 1995-1999 au fost mixte (unii ani au înregistrat profit, alții pierderi), DPAG a realizat în mod constant un profit brut situat între 1 și 2 miliarde EUR în perioada 2000-2006.
(112)
Între 2007 și 2010, DPAG a realizat următoarele profituri nete: 1,8 miliarde EUR (2007); - 2 miliarde EUR (2008); 0,7 miliarde EUR (2009); 2,6 miliarde EUR (2010).
(113)
Situațiile financiare publicate ale DPAG nu permit identificarea profiturilor corespunzătoare diferitelor servicii. Prin urmare, situațiile financiare publicate nu permit să se constate dacă serviciile universale cu prețuri reglementate au înregistrat profituri sau pierderi per ansamblu.
III. MOTIVELE PENTRU INIȚIEREA PROCEDURII
(114)
Tribunalul a confirmat, prin hotărârea pronunțată în Cauza T-421/07 (38), că toate măsurile supuse investigării au făcut parte din procedură începând cu decizia de inițiere a procedurii din 1999, care a fost continuată prin decizia de extindere din 2007.
III.1. Subvenția pentru pensii
(115)
Decizia de extindere din 2011 a stabilit că subvenția pentru pensii a constituit o măsură de ajutor nouă deoarece, înainte de reforma pensiilor din 1995, Deutsche Post a fost pe deplin responsabilă pentru finanțarea, din resurse proprii, a costurilor pentru asigurările de pensii. În plus, decizia de extindere din 2011 a respins declarația Germaniei, bazată pe hotărârea Combus (39), conform căreia subvenția pentru pensii nu constituia ajutor.
(116)
Pentru evaluarea compatibilității subvenției pentru pensii ca o compensație pentru costurile pensiilor „moștenite” (de exemplu, în conformitate cu decizia Comisiei privind La Poste din Franța) (denumită în continuare „decizia La Poste”) (40), decizia de extindere din 2011 a luat în considerare compensarea costurilor de asigurări sociale suplimentare nu doar prin subvenția pentru pensii, ci și prin veniturile obținute din prețurile reglementate (de exemplu, sarcina 2 privind contribuțiile de asigurări sociale suplimentare).
(117)
Calculele din decizia de extindere din 2011, care luau în considerare ambele surse de compensare, au demonstrat că Deutsche Post a reușit să aplice în mod efectiv rate ale contribuțiilor de asigurări sociale cu 10 până la 14 puncte sub ratele totale ale contribuției obligatorii la fondul de asigurări sociale (cota angajatorului și a angajatului) pe care ar fi trebuit să le suporte concurenții privați.
(118)
Prin urmare, în decizia de extindere din 2011 au fost exprimate rezerve în ceea ce privește compatibilitatea subvenției pentru pensii ca măsură de compensație pentru costurile pensiilor „moștenite”, în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE.
III.2. Compensația pentru furnizarea serviciilor universale
(119)
Germania s-a bazat pe articolul 106 alineatul (2) din TFUE drept justificare pentru compatibilitatea plăților compensatorii de stat și a garanțiilor de stat ca măsură de compensație pentru obligația de serviciu universal.
(120)
În decizia de extindere din 2007, Comisia a considerat, pe baza hotărârii Altmark (41), că plățile compensatorii de stat și garanția de stat constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
(121)
În decizia de extindere din 2007, Comisia și-a exprimat îndoiala cu privire la faptul că plățile compensatorii de stat și garanția de stat erau necesare pentru îndeplinirea obligațiilor de serviciu universal și proporționale cu acest scop. În special, Comisia a considerat necesar să revizuiască alocarea cheltuielilor între serviciile universale și cele comerciale, în conformitate cu principiile stabilite în cadrul din 2005. De asemenea, aceasta și-a exprimat îndoiala cu privire la stabilirea unui profit rezonabil, care trebuia să ia în calcul media profitabilității sectorului și poziția de risc a Deutsche Post.
IV. STUDIUL WIK
(122)
Studiul WIK a fost comandat pentru a sprijini Comisia în procesul de revizuire a situației financiare a Deutsche Post pentru perioada 1990-2007, cu scopul de a stabili dacă Deutsche Post a beneficiat de o supracompensare pentru obligațiile sale de serviciu universal. Mai exact, WIK Consult GmbH avea următoarele sarcini:
-
Stabilirea unei valori de referință a profitului rezonabil;
-
Revizuirea procedurilor de alocare internă a costurilor și de stabilire a prețurilor de transfer; și
-
Calcularea supracompensării în ceea ce privește costurile nete ale obligației de serviciu universal.
IV.1. Descrierea situațiilor financiare din 2009 privind veniturile și costurile
(123)
În urma adoptării de către Comisie a ordinului de furnizare a informațiilor din 30 octombrie 2008, Germania a prezentat în cele din urmă în 2009 un set complet de situații financiare pentru perioada 1990-2007 (denumite în continuare „situațiile financiare din 2009”).
IV.1.1. Venituri
(124)
Veniturile Deutsche Post pot fi clasificate în trei categorii principale:
-
Servicii poștale universale cu prețuri reglementate (62 % din veniturile totale în perioada 1990-2007)
Serviciile poștale cu prețuri reglementate includ toate serviciile universale care sunt furnizate pe piețe în care Deutsche Post ocupa o poziție dominantă, inclusiv serviciile pentru care Deutsche Post deține un drept exclusiv. Aceste servicii au generat 62 % din veniturile totale ale Deutsche Post în perioada 1990-2007 (42).
-
Servicii universale cu prețuri nereglementate (26 % din veniturile totale în perioada 1990-2007)
Serviciile universale de coletărie au fost întotdeauna furnizate pe piețe deschise concurenței, unde Deutsche Post deținea o cotă medie de piață de 30 %. În perioada 1990-2007, serviciile universale de coletărie au generat 15 % din veniturile totale ale Deutsche Post.
Serviciile universale de livrare a corespondenței cu prețuri nereglementate (de exemplu, cataloage, corespondență transfrontalieră) au produs aproximativ 11 % din veniturile totale ale Deutsche Post.
-
Servicii comerciale cu prețuri nereglementate (12 % din veniturile totale în perioada 1990-2007)
Deutsche Post și-a folosit rețeaua de oficii poștale nu doar pentru distribuția de servicii poștale, ci și pentru a vinde produse și servicii pentru Postbank AG și - într-o mai mică măsură - pentru Deutsche Telekom. Aceste servicii comerciale au produs aproximativ 6 % din veniturile totale ale Deutsche Post.
Serviciile comerciale de coletărie și de livrare a corespondenței (de exemplu, pliante publicitare adresate) reprezintă aproximativ 4 % din veniturile totale ale Deutsche Post.
În sfârșit, Deutsche Post a furnizat o serie de servicii diverse, de exemplu, în calitatea sa de holding pentru filiale internaționale care își desfășoară activitatea în alte segmente de activitate (de exemplu, Danzas, DHL). Aceste servicii comerciale au generat aproximativ 2 % din veniturile totale ale Deutsche Post.
Figura 3
Cotele medii ale veniturilor în perioada 1990-2007 (bazate pe valori nominale)
(125)
Studiul WIK vizează numai serviciile comerciale care erau furnizate împreună cu serviciile universale de societatea DPAG și predecesoarea sa, Postdienst. Serviciile comerciale (de exemplu, rețeaua mondială de curierat DHL) furnizate de diferitele entități juridice subordonate Deutsche Post World Net (denumită în continuare „DPWN”) nu au fost investigate.
IV.1.2. Calculul sarcinilor în situațiile financiare din 2009
(126)
Spre deosebire de situațiile financiare pe care Deutsche Post le-a transmis autorității de reglementare din sectorul poștal în scopul deciziilor de plafonare a prețurilor din 2002, 2007 și 2011, situațiile financiare din 2009 - care nu au fost prezentate niciodată autorității de reglementare - conțin un număr semnificativ mai ridicat de sarcini pe care Deutsche Post le alocă serviciilor cu prețuri reglementate.
(127)
Pe baza situațiilor financiare din 2009, Deutsche Post invocă o sarcină medie de […] miliarde EUR pentru perioada cuprinsă între 1998 și 2006, comparativ cu […] miliarde EUR calculată pe baza situațiilor financiare din 2002.
Figura 4
Comparație între costurile invocate ale serviciului universal, bazate pe situațiile financiare din 2009, și costurile aprobate pe baza deciziei de plafonare a prețurilor din 2002 (medie anuală, valoare nominală exprimată în miliarde EUR)
[…]
(128)
În timp ce sarcina 2 (costuri suplimentare cu asigurările sociale) și sarcina 4 (asigurare de pensie suplimentară) nu diferă semnificativ între situațiile financiare din 2002 și din 2009, sarcina 1 (salarii suplimentare) se ridică la aproximativ […]. Spre deosebire de situația financiară din 2002, în prezent, Deutsche Post nu mai utilizează salariile ETV ca punct de referință „competitiv” privind salariile. În schimb, aceasta utilizează salariul minim pentru sectorul poștal, în temeiul unui regulament al Ministerului Federal al Muncii din 2007 (denumit în continuare „salariul minim”). Cu toate acestea, trebuie remarcat faptul că acest regulament a fost, în cele din urmă, declarat ilegal de către instanța administrativă federală și nu a devenit niciodată efectiv din punct de vedere juridic.
(129)
Mai mult, în situațiile financiare din 2009, Deutsche Post invocă o nouă sarcină de „infrastructură poștală”, care acoperă costurile incrementale ale celei de a șasea zi de livrări (în medie, […] milioane EUR pe an). Calculul se bazează pe scenariul ipotetic conform căruia, în lipsa obligației de serviciu universal, Deutsche Post ar fi livrat corespondență doar cinci zile, în loc de șase zile pe săptămână.
(130)
Sarcina de infrastructură 3 (rețeaua de oficii poștale) se calculează într-un mod diferit de cel prevăzut în situația financiară din 2002. În prezent, aceasta include presupusele economii de costuri care puteau fi realizate dacă toate oficiile poștale ar fi fost operate ca agenții începând din 1990. Aceasta este calculată pe baza remunerării pe care Deutsche Post a plătit-o terților pentru servicii de vânzare în 2007.
IV.1.3. Marjele de profit în situația financiară din 2009
(131)
Alocarea costurilor către serviciile universale de livrare a corespondenței cu prețuri reglementate reduce în mod semnificativ presiunea pe care unele costuri, precum salariile și contribuțiile de asigurări sociale, o exercită asupra serviciilor cu prețuri nereglementate. Această realocare conduce la creșterea semnificativă a marjelor de profit, cu [15-25 %] în cazul vânzării de servicii comerciale, și la pierderi de aproape [0-10 %] în cazul vânzării de servicii de livrare a corespondenței cu prețuri reglementate.
(132)
Deși Deutsche Post raportează, în situațiile sale financiare anuale, profituri foarte ridicate pentru divizia sa de corespondență (a se vedea, de asemenea, secțiunea V.3), aceste profituri sunt mai mult decât absorbite de sarcinile care au fost transferate de la serviciile cu prețuri nereglementate la cele cu prețuri reglementate.
Figura 5
Venituri medii realizate din vânzări, pe baza situațiilor financiare din 2009
[…]
IV.2. Nivelul de referință al profitului
IV.2.1. Lanțul valoric al Deutsche Post: operațiuni cu nivel scăzut de tehnologizare și risc comercial redus
(133)
O analiză a lanțului valoric și a riscurilor comerciale aferente este indispensabilă în procesul de identificare a nivelului de referință a profitului și de evaluare a alocării costurilor. Căutarea unui set de companii „comparabile” și calcularea unui nivel de referință al profitului rezonabil pe care îl anticipează Deutsche Post sunt posibile doar în cazul în care funcția și caracteristicile de risc sunt cunoscute.
IV.2.1.1. Lanțul valoric al unei activități comerciale cu grad scăzut de tehnologizare
(134)
Lanțul valoric al Deutsche Post poate fi divizat în două funcții principale:
-
rețeaua națională de livrare a corespondenței (scrisori și colete);
-
rețeaua națională de oficii poștale.
(135)
Logistica unei rețele de coletărie și corespondență constă într-o activitate comercială cu nivel redus de tehnologizare, care nu necesită eforturi majore de cercetare sau dezvoltare. Prin urmare, toți ceilalți operatori din industrie lucrează într-o manieră similară și standardizată. Astfel de activități sunt, așadar, clasificate frecvent ca „funcții” de rutină. Gradul ridicat de externalizare la care Deutsche Post se obligă față de terți confirmă încă o dată caracterul de rutină al acestora. Același lucru este valabil și pentru serviciile de vânzări desfășurate prin intermediul rețelei naționale de oficii poștale, caracterizate, de asemenea, printr-un nivel tot mai ridicat de externalizare.
(136)
Pe lângă aceste funcții de rutină, principalele active necorporale ale Deutsche Post constau în baza sa de clienți, denumirea mărcii și poziția solidă pe piață, în special în ceea ce privește piețele de livrare a corespondenței. Cu toate acestea, studiul WIK consideră că, în esență, aceste active necorporale nu sunt rezultatul eforturilor sau investițiilor proprii ale Deutsche Post, ci, mai degrabă, ale drepturilor sale exclusive istorice. Deutsche Post nu a fost nevoită să investească masiv în funcții de comercializare. Dimpotrivă, s-a bazat, până în anul 2007, pe poziția sa de piață garantată prin lege. Prin urmare, Deutsche Post nu ar trebui să fie remunerată pentru aceste active necorporale.
IV.2.1.2. Risc redus datorat măsurilor de stat
(137)
Deutsche Post au fost expusă la riscuri mai reduse decât concurenții săi, atât în privința serviciilor reglementate, cât și a celor nereglementate, din mai multe motive.
(138)
În primul rând, până în anul 2007, Deutsche Post a fost protejată de un monopol legal pentru serviciile sale de livrare a corespondenței. De asemenea, în sfera serviciilor de corespondență reglementate, Deutsche Post a beneficiat de o cotă de piață de 90 % și de un nivel redus sau inexistent de concurență. Serviciile cu prețuri reglementate au reprezentat aproape două treimi din veniturile Deutsche Post.
(139)
În al doilea rând, autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aprobat un plafon tarifar pentru serviciile reglementate de livrare a corespondenței. Plafonul a fost stabilit peste costurile unei întreprinderi eficiente din punct de vedere economic, pentru a permite, între altele, compensarea presupuselor costuri suplimentare asociate serviciilor cu prețuri nereglementate. Niciunul dintre concurenții DPAG nu beneficia de un drept exclusiv sau de o poziție dominantă care i-ar fi permis o subvenționare încrucișată a costurilor de asigurări sociale. Prin urmare, dreptul exclusiv și poziția dominantă au condus la o reducere semnificativă a riscurilor comerciale, atât în privința serviciilor reglementate, cât și a serviciilor universale cu prețuri nereglementate și a serviciilor comerciale.
(140)
În al treilea rând, riscurile inerente serviciilor universale și comerciale au fost reduse și prin alte măsuri de stat. Plățile compensatorii de stat au absorbit pierderile de la începutul anilor 1990, iar garanția de stat a permis Deutsche Post să se împrumute la rata suverană până în 1995, în pofida situației financiare dificile în care se afla la începutul anilor 1990.
(141)
În ansamblu, Deutsche Post a suportat riscuri de piață și de costuri mult mai reduse decât concurenții săi, deoarece nu a fost nevoită să își formeze o bază de clienți și avea posibilitatea să transmită creșterile de costuri prin creșterea prețurilor reglementate. Pe baza acestui raționament, studiul WIK concluzionează că cei mai potriviți concurenți comparabili sunt companiile poștale care exercită doar funcții de rutină (de exemplu, nu investesc masiv în marketing și denumiri de marcă) și nu sunt expuse unui nivel de risc ridicat (de exemplu, se pot baza pe contracte pe termen lung).
IV.2.2. Cuantificarea nivelului de referință al profitului
(142)
În funcție de rezultatele analizei funcției și riscurilor, studiul WIK realizează o analiză a bazei de date financiare (de exemplu, folosind baza de date ORBIS, care conține aproximativ 10 milioane de companii din întreaga lume), prin care caută companii poștale comparabile. Etapele de selecție cantitativă și calitativă controlată identifică setul de companii comparabile care furnizează servicii poștale pe piețe competitive.
(143)
Studiul WIK selectează un grup de referință format din 26 de companii poștale, care furnizează, în principal, servicii de coletărie și desfășoară activitățile de rutină tipice operatorilor poștali. Toți concurenții comparabili provin din sectorul „Servicii de poștă și de curier” (cod NACE (43) 641).
(144)
Este important de remarcat faptul că numărul de concurenți comparabili este limitat, deoarece, până în prezent, societățile private au furnizat rareori servicii de corespondență pe scară largă, ca urmare a includerii în dreptul exclusiv al operatorului poștal tradițional a unei părți importante a serviciilor de livrare a corespondenței. În plus, studiul WIK nu include în comparație operatorii poștali tradiționali din alte țări, deoarece aceștia - asemenea Deutsche Post - au fost protejați de drepturi exclusive și nu operează preponderent pe piețe concurențiale.
(145)
Pentru a măsura profitul „rezonabil”, studiul WIK utilizează marja rentabilității vânzărilor (ROS), care reprezintă profitul contabil [profitul înainte de deducerea dobânzilor și a impozitului (EBIT)] împărțit la venituri. În plus, studiul WIK calculează marja randamentului activelor (ROA), de exemplu, EBIT, exprimat ca procent din capitalul total, ca profit de referință bazat pe capital.
Tabelul 3
Nivelurile de referință ROS și ROA prevăzute de studiul WIK
Rentabilitatea vânzărilor
(ROS)
Randamentul activelor
(ROA)
Valoare medie
3,48 %
7,33 %
Limita superioară (percentila 75)
6,77 %
13,41 %
(146)
În eșantionul selectat, rata medie a ROS în partea competitivă a sectorului poștal a fost de 3,48 % pentru perioada 1998-2007. Cu toate acestea, studiul WIK prezintă nu doar rentabilitatea medie, ci și o limită superioară de profit rezonabil, constând în cea de a treia cuartilă a profitului concurenților comparabili, egală cu o ROS de 6,77 %. Cu alte cuvinte, 75 % dintre concurenții comparabili realizează un profit inferior unei rentabilități a vânzărilor de 6,77 % (44).
(147)
În ceea ce privește randamentul activelor, studiul WIK indică o rată medie a ROA de 7,33 % și o limită superioară de 13,41 %.
(148)
Deoarece Deutsche Post este expusă la riscuri considerabil mai reduse decât societățile comparabile, care operează pe piețe cu grad ridicat de competitivitate (de exemplu, piața de coletărie expres), studiul WIK a considerat că ROS medie de 3,48 % reprezintă un nivel de referință prudent și conservator al profitului Deutsche Post. Studiul nu recomandă utilizarea unei rate mai ridicate, situată în intervalul până la a treia cuartilă a ROS (6,77 %). Poate fi justificat chiar un nivel de referință inferior, deoarece valoarea medie a ROS de 3,48 % este echivalentă cu o ROA de 7,33 %, care se situează mult peste rata dobânzii fără risc.
IV.3. Revizuirea alocării costurilor
(149)
Studiul WIK critică modul de alocare a sarcinilor din situațiile financiare din 2009, deoarece marjele ROS ale serviciilor comerciale, situate între [15-25 %], depășesc semnificativ media sectorului (45). Întrucât concurenții privați sunt profitabili în pofida marjelor de profit mult mai reduse, studiul WIK concluzionează că serviciilor comerciale ale Deutsche Post trebuie să li se aloce o pondere mai mare a costurilor, ceea ce va reduce sarcinile pentru serviciile cu prețuri reglementate.
(150)
Conform studiului WIK, toate serviciile comerciale, în ciuda ponderii costurilor, continuă să prezinte profit în conformitate cu valoarea medie ROS de 3,48 % a concurenților. Prin urmare, raportul reprezintă baza reducerii sarcinii medii anuale a serviciilor cu prețuri reglementate cu […] milioane EUR pentru întreaga perioadă 1990-2007.
(151)
Deoarece o mare parte a serviciilor comerciale de vânzări au fost furnizate întreprinderilor afiliate Postbank și Telekom, studiul WIK analizează, de asemenea, dacă tarifele finale percepute acestora pot fi considerate tranzacții neprivilegiate și dacă, astfel, reprezintă un nivel de referință adecvat pentru costurile care ar trebui suportate de serviciile comerciale de vânzări. Pe baza datelor disponibile, studiul WIK consideră că contractele încheiate între Deutsche Post și întreprinderile afiliate reflectă condiții care ar fi putut fi acceptate și de terți independenți. Întrucât nici Postbank, nici Telekom nu aveau posibilități reale de a utiliza rețele externe de distribuție la începutul anilor 1990, acestea au convenit să împartă costurile suportate. Cu toate acestea, ulterior, pe măsură ce Postbank și Telekom reușeau să găsească mai ușor alte rețele de distribuție, iar costurile rețelei de serviciu universal scădeau, contractul a fost înlocuit cu un comision calculat pe baza veniturilor, ceea ce reprezenta o soluție mai adecvată contractelor tipice de servicii de vânzări (46).
IV.4. Modificarea situațiilor financiare din 2009
(152)
Studiul WIK aduce câteva modificări situațiilor financiare din 2009, prin următoarea metodă:
Tabelul 4
Metoda de calcul al rezultatului anual excedentar, pe baza situațiilor financiare din 2009 și a studiului WIK
Venituri din serviciile universale
-
Costuri ale serviciilor universale
-
Profit rezonabil
+
Plăți compensatorii de stat
Rezultat excedentar
IV.4.1. Ajustarea veniturilor din serviciul universal
(153)
Deutsche Post a vândut o mare parte din proprietățile sale imobiliare (de exemplu, proprietățile care și-au pierdut utilitatea ca urmare a restructurării operațiunilor poștale). Veniturile obținute din aceste vânzări ar trebui alocate serviciului universal, principalul utilizator al activelor respective, care le închiria serviciilor comerciale.
(154)
Ajustarea corespunzătoare conduce la o creștere anuală medie de […] milioane EUR, reprezentând venituri din serviciul universal pentru întreaga perioadă 1990-2007.
IV.4.2. Ajustarea costurilor de serviciu universal
IV.4.2.1. Defalcarea contabilității analitice
(155)
Situațiile financiare din 2009 nu prezintă o defalcare corectă a prețurilor de transfer intern. Profitul total generat de serviciile universale nu este prezentat deoarece profiturile care provin din anumite funcții (de exemplu, oficiile poștale) nu sunt defalcate în servicii universale și servicii comerciale (de exemplu, costurile suportate pentru serviciile individuale), dar sunt grupate și raportate ca profituri comerciale. Prin urmare, Deutsche Post nu a putut prezenta situații separate, astfel cm se impune prin Directiva 2006/111/CE a Comisiei din 16 noiembrie 2006 privind transparența relațiilor financiare dintre statele membre și întreprinderile publice, precum și transparența relațiilor financiare din cadrul anumitor întreprinderi (47).
(156)
Deși Deutsche Post a prezentat o defalcare aproximativă a costurilor interne pentru perioada anterioară anului 1997, studiul WIK a trebuit să ajusteze situațiile financiare pentru perioada ulterioară anului 1997. Costurile contabilizate incorect au fost transferate din contul serviciului universal în contul serviciului comercial.
(157)
Ajustarea corespunzătoare determină o scădere a costurilor anuale de serviciu universal cu o medie de […] milioane EUR pentru perioada 1998-2007.
IV.4.2.2. Ajustarea costurilor între serviciile cu prețuri reglementate și cele cu prețuri nereglementate
(158)
Astfel cum s-a explicat mai sus, studiul WIK nu ajustează fiecare cost separat. În schimb, acesta își bazează recalcularea pe tarifele finale ale serviciilor comerciale care au fost considerate ca reprezentând niveluri de referință fiabile pentru costurile medii ale industriei. În consecință, toate profiturile suplimentare obținute din serviciile comerciale (48) sunt utilizate pentru a finanța costurile declarate inițial. Scăderea medie anuală a costurilor este de […] milioane EUR pentru întreaga perioadă 1990-2007.
IV.4.2.3. Costurile extrabilanțiere ale asigurării de pensie suplimentară (sarcina 4)
(159)
Prin sarcina 4 (asigurare de pensie suplimentară), Deutsche Post a adăugat costuri care nu sunt evidențiate în situațiile sale financiare anuale. Deoarece ROS de referință este calculată pe baza declarațiilor obligatorii ale concurenților comparabili, pot fi incluse doar costurile care sunt admise și în conformitate cu standardele naționale de contabilitate sau standardul internațional de contabilitate (IAS). Prin urmare, niciun cost suplimentar - care nu este inclus în mod normal în conturile IAS - nu poate fi acceptat ca element de cost, trebuind să fie finanțat din marja de profit (de referință).
(160)
Ajustarea corespunzătoare determină o reducere anuală medie de […] milioane EUR a sarcinii 4 (asigurare de pensie suplimentară) pentru întreaga perioadă 1990-2007.
IV.4.3. Ajustarea costurilor de capital pentru un profit rezonabil
(161)
Deutsche Post a imputat costuri de capital în situațiile financiare din 2009 care nu au fost inițial incluse în declarațiile obligatorii: de exemplu, costuri de […] și de […]. Studiul WIK elimină ambele costuri […], precum și […], și le înlocuiește cu nivelul de referință pentru profitul rezonabil.
IV.4.3.1. Perioada 1996-2007
(162)
Profitul rezonabil este calculat pe baza veniturilor ajustate generate de serviciile universale și ROS de referință de 3,48 %, din care rezultă o medie anuală a profitului rezonabil de […] milioane EUR. Costurile de capital medii anuale în valoare de […] milioane EUR (costurile dobânzii în valoare de […] milioane EUR și creșterea amortizării obligatorii, în valoare de peste […] milioane EUR) sunt eliminate din situațiile financiare din 2009.
(163)
Este important de observat faptul că, în comparație cu situațiile financiare din 2009, ROS de referință de 3,48 % generează un profit rezonabil, care este mai mare, în termeni absoluți, decât costurile de capital declarate de Deutsche Post (de exemplu, costurile cu dobânda calculate pe baza unei rentabilități interne de aproximativ […] a capitalului investit și creșterea amortizării pe baza valorii de piață).
IV.4.3.2. Perioada 1990-1995
(164)
În conformitate cu articolul 63 alineatul (1) din PostVerfG, până în 1995, Deutsche Post avea obligația de a achita statului federal plăți de transfer (49) în valoare de 5,838 miliarde EUR sau aproximativ 8 % din vânzări. În schimb, însă, articolul 63 alineatul (4) din PostVerfG excepta Deutsche Post de la obligația de a plăti dividende în plus față de plățile de transfer.
(165)
Prin urmare, studiul WIK refuză să adauge un „profit rezonabil” pentru perioada anterioară anului 1995, deoarece plățile de transfer acopereau deja integral costurile de capital ale Deutsche Post. În consecință, costurile de capital medii anuale ale Deutsche Post în valoare de […] milioane EUR (costurile dobânzii în valoare de […] milioane EUR și creșterea amortizării obligatorii în valoare de […] milioane EUR) sunt eliminate din situațiile financiare din 2009, iar costurile de serviciu universal sunt reduse în mod proporțional.
IV.4.4. Concluzii
(166)
Situațiile financiare din 2009 și studiul WIK demonstrează că, până în anul 1996, veniturile realizate din serviciile universale au fost insuficiente pentru a acoperi costurile acestora. Cu toate acestea, deși Deutsche Post acumulat deficit chiar și după luarea în calcul a plăților compensatorii de stat în situațiile financiare din 2009, studiul WIK concluzionează că plățile compensatorii au fost suficiente pentru a permite Deutsche Post să atingă pragul de rentabilitate în 1997.
(167)
Situațiile financiare din 2009 nu arată aproape nicio ameliorare a profitabilității serviciilor universale până în 1999. Veniturile din serviciul universal încep să acopere costurile, în medie, abia începând cu anul 2000. În schimb, studiul WIK menționează profituri semnificative pentru serviciile universale după anul 2000, superioare valorii medii ROS de 3,48 %, în ciuda faptului că serviciile universale de coletărie au înregistrat doar o rentabilitate a vânzărilor sub medie de […] (a se vedea figura 6).
Figura 6
Comparația rezultatelor excedentare anuale din servicii universale pentru perioada 1990-2007 (milioane EUR, valori nominale anuale)
V. OBSERVAȚIILE PĂRȚILOR INTERESATE
(168)
Părțile interesate au prezentat observații cu privire la decizia de inițiere a procedurii din 1999, decizia de extindere din 2007 și decizia de extindere din 2011. Cele mai importante observații privind toate cele trei decizii sunt sintetizate în prezenta secțiune.
V.1. Dreptul exclusiv de a utiliza timbre poștale emise de Ministerul Federal de Finanțe
(169)
TNT pune la îndoială dacă Deutsche Post a plătit un comision pentru dreptul exclusiv de a utiliza timbre poștale emise de Ministerul Federal de Finanțe. Conform articolului 43 din PostG 1997, autorizația de a emite timbre marcate cu textul „Germania” este rezervată Ministerului Federal de Finanțe. Un operator poștal care depune o cerere de utilizare a acestor timbre se obligă la plata unei taxe și la acoperirea costurilor aferente. În conformitate cu articolul 54 din PostG, până la 31 decembrie 2007, Deutsche Post a deținut dreptul exclusiv de a utiliza timbre poștale emise de Ministerul Federal de Finanțe.
(170)
TNT susține că, în cazul în care Deutsche Post utiliza, de fapt, timbrele emise de Ministerul Federal de Finanțe cu titlu gratuit, aceasta ar constitui ajutor de stat ilegal.
(171)
Comisia ar trebui să observe că această măsură nu a fost analizată în decizia de inițiere a procedurii din 1999 și în deciziile de extindere din 2007 și 2011. Prin urmare, aceasta nu intră în domeniul de aplicare al prezentei decizii.
V.2. Subvenția pentru pensii
(172)
Conform UPS, Deutsche Post a beneficiat de un avantaj deoarece a fost parțial exonerată de obligația de plată pe care o avea înainte de 1995. Deoarece operatorii normali trebuie să suporte propriile costuri de pensii, Deutsche Post s-a aflat într-o poziție mai avantajoasă decât concurenții săi. În plus, UPS este de acord cu raționamentul Comisiei conform căruia ajutorul în cauză nu poate fi considerat ajutor existent, având în vedere schimbările fundamentale de poziție ale Deutsche Post și introducerea unei legislații noi prin care obligațiile Deutsche Post de a suporta costurile de pensii ale funcționarilor săi publici erau parțial anulate. Conform UPS, o astfel de modificare majoră a unui sistem nu poate fi considerată un simplu amendament de natură strict formală sau administrativă.
(173)
UPS acceptă concluzia preliminară a Comisiei conform căreia subvențiile pentru pensie nu pot fi considerate compatibile în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE. Având în vedere nivelul de profitabilitate susținut și dreptul exclusiv al Deutsche Post, este justificată punerea sub semnul întrebării a necesității unui ajutor pentru costurile moștenite invocate. În plus, subvenția acordată nu este proporțională cu obiectivul de interes comun prezentat de Germania, în special deoarece costurile moștenite sunt compensate atât prin creșterea prețurilor pentru livrarea corespondenței, cât și prin subvenția pentru pensii. UPS subliniază că sarcina probei privind proporționalitatea măsurii revine Germaniei. Cu toate acestea, Germania nu a oferit până acum indicații precise cu privire la proporționalitatea beneficiilor obținute de Deutsche Post în urma măsurii.
(174)
Conform UPS, ajutorul primit de Deutsche Post a permis acesteia să obțină o poziție avantajoasă nu doar în Germania, ci și pe alte piețe europene unde concurează cu alți operatori poștali precum UPS. Deoarece subvenția pentru pensii a permis Deutsche Post să își consolideze poziția în sectorul comercial în detrimentul altor operatori, concurenții săi au suferit de pe urma unei denaturări a concurenței.
(175)
UPS solicită Comisiei să evalueze într-o manieră mai detaliată necesitatea și proporționalitatea pentru perioada 2007-2011 a subvențiilor pentru pensii descrise în decizia de extindere din 2011, precum și să examineze dacă Deutsche Post continuă să beneficieze de pe urma ajutorului de stat ilegal în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
(176)
În sfârșit, UPS solicită Comisiei să furnizeze mai multe informații cu privire la modul în care aceasta a ajuns la concluzia că Deutsche Post a beneficiat de ajutor incompatibil. UPS solicită în special un exemplar al studiului WIK, pentru a obține clarificări privind măsura în care constatările studiului WIK au fost utilizate în evaluarea subvenției pentru pensii în cadrul deciziei de extindere din 2011.
V.3. Compensația pentru furnizarea de servicii universale
(177)
UPS sprijină pe deplin investigația Comisiei și este întru totul de acord cu conținutul deciziei de extindere din 2007 privind evaluarea compensației pentru serviciul universal. În plus, UPS a transmis o versiune actualizată (50) a studiului Nera din octombrie 2006 (51), la care Comisia a făcut referire în considerentul 58 din decizia de extindere din 2007.
(178)
În timp ce studiul Nera din 2006 a estimat, în cazul diviziei de corespondență a DPWN, randamentul mediu al capitalului investit la peste 20 % în perioada după 1999 (52), studiul actualizat subliniază că randamentul capitalului investit în perioada 2000-2005 ar fi rămas chiar peste 50 %. Randamentul capitalului investit în perioada 2003-2005 a fost estimat la peste 100 %. UPS concluzionează că profiturile serviciilor reglementate de livrare a corespondenței extrem de rentabile ar fi fost mai mult decât suficiente pentru a acoperi pierderile generate ale serviciului universal.
(179)
Mai mult, UPS argumentează că datele contabilității analitice ale Deutsche Post nu oferă o bază optimă de analiză și înțelegere a rentabilității și sarcinilor caracteristice sectorului rezervat. Prin urmare, este necesar să se realizeze o analiză amănunțită a alocării costurilor între serviciile reglementate, universale și comerciale. Toate avantajele de care a beneficiat Deutsche Post pentru a-și acoperi costurile moștenite, precum contribuțiile de capital acordate de statul german în 1995, precum și activele sub formă de proprietăți imobiliare și infrastructură, trebuie incluse în procedura de stabilire a cuantumului ajutorului și a supracompensării.
(180)
În ceea ce privește prețurile de transfer intern, UPS susține necesitatea de a respecta principiul deplinei concurențe, în conformitate cu hotărârea Chronopost (53). Prin urmare, Comisia ar trebui să examineze condițiile contractuale care guvernează relația între Deutsche Post și DPEED, în special în ceea ce privește acordurile privind prețurile convenite între părți.
V.4. Prețurile excesive ale serviciilor de corespondență
(181)
FFPI sprijină fără rezerve decizia de extindere din 2011. FFPI prevede că modificările legislative și administrative care conduc la creșterea costurilor de pensii reprezintă un risc comercial normal, care poate avea un impact asupra rentabilității economice. Deoarece întreprinderile care își desfășoară activitatea în condiții normale de piață trebuie să suporte aceste costuri suplimentare din resurse proprii, Deutsche Post nu ar fi trebuit să beneficieze de subvenții pentru pensii din partea statului german.
(182)
În plus, FFPI atrage atenția că Deutsche Post a subliniat importanța reformei pensiilor în Raportul său anual din 2000, susținând că reducerea contribuțiilor la Fondul de pensii pentru funcționari publici a constituit principalul motiv al creșterii EBITA cu 98,6 % în divizia de livrare a corespondenței pentru întreprinderi. Prin urmare, reforma sistemului de pensii nu ar trebui considerată ca fiind de importanță minoră sau având un caracter predominat administrativ.
(183)
Conform unui studiu realizat de FFPI în perioada 2001-2008, prețurile la timbre poștale practicate în 2009 pentru scrisorile prioritare standard cu o greutate până la 20 g erau printre cele mai ridicate din Germania. Pe de altă parte, prețul de expediere a unui colet prioritar cu o greutate de până la 500 g era relativ scăzut, ceea ce indică existența unei subvenționări încrucișate.
(184)
FFPI este convinsă de faptul că ajutorul acordat Deutsche Post nu a avut ca scop stimularea dezvoltării pieței germane a serviciilor poștale sau a anumitor servicii poștale. În perioada supusă investigării, Deutsche Post era o societate rentabilă, care reușise să își consolideze poziția de lider pe piața germană, să își sporească eficiența și să își extindă activitatea. Prin urmare, subvențiile pentru pensii nu ar trebui considerate compatibile cu piața internă în sensul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE.
V.5. Marjele de profit
(185)
BIEK este de părere că alți furnizori de servicii poștale au suferit prejudicii ca urmare a practicii Deutsche Post de a-și utiliza poziția dominantă pe anumite piețe de servicii de livrare a corespondenței pentru a subvenționa încrucișat costurile serviciilor de corespondență și coletărie furnizate pe mai multe piețe competitive. În special, deoarece Deutsche Post își poate majora prețurile pe piețele în care a deținut un drept exclusiv și continuă să aibă o cotă de piață de peste 90 %, are posibilitatea să subvenționeze încrucișat costurile serviciilor pe mai multe piețe competitive.
(186)
Mai mult decât atât, BIEK susține că, în pofida presupuselor costuri moștenite, Deutsche Post este mult mai rentabilă decât societățile similare din alte țări europene, astfel cum arată marja ROS de 10-20 % pentru divizia sa de servicii poștale interne. Această marjă de profit poate fi chiar denaturată în minus, deoarece divizia de servicii poștale interne include, de asemenea, servicii de coletărie internă, ale căror marje sunt, în medie, mai reduse decât ale serviciilor de corespondență.
(187)
În ceea ce privește sarcina rezultată din creșterea costurilor salariale invocată de Deutsche Post, BIEK subliniază că Deutsche Post a utilizat salariile medii din sectorul transporturilor ca referință pentru a calcula diferențele între costurile sale salariale și cele ale concurenților săi. Deși Comisia a adoptat aceste date în decizia de extindere din 2011 ca referință pentru calculele sale, BIEK susține că salariile plătite de concurenții Deutsche Post sunt cu cel puțin 15 % mai mari decât salariile medii menționate. În consecință, presupusele salarii excesive suportate de Deutsche Post sunt semnificativ mai mici decât susține aceasta. BIEK argumentează că diferența dintre costurile salariale nu rezultă din costurile moștenite, ci decurge din dimensiunea și poziția dominantă pe piață a Deutsche Post.
(188)
În concluzie, conform BIEK, costurile moștenite ale Deutsche Post, inclusiv costurile de pensii, au fost mai mult decât compensate prin creșterea prețurilor pentru serviciile de corespondență reglementate. Măsura de ajutor evaluată de Comisie a determinat absența concurenței pentru serviciile de corespondență și a denaturat grav concurența pentru serviciile de coletărie.
VI. OBSERVAȚIILE PREZENTATE DE GERMANIA
VI.1. Observații privind subvenția pentru pensii
VI.1.1. Lipsa avantajelor financiare de pe urma compensației pentru costurile excesive de asigurări sociale
(189)
Germania, bazându-se pe hotărârea Combus (54), este de părere că, în contextul privatizării foștilor furnizori de servicii universale deținuți de stat, compensația publică pentru costurile de pensii - care depășește nivelul asumat în mod normal de concurenții privați - nu constituie ajutor de stat.
(190)
Germania împărtășește opinia Comisiei conform căreia este necesar să se compare costurile de asigurări sociale plătite de Deutsche Post și costurile de asigurări sociale ale concurenților săi. Totuși, această comparație ar trebui să fie deja efectuată în temeiul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, și nu ulterior, în etapa de evaluare a compatibilității în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE.
VI.1.2. Lipsa avantajelor financiare în comparație cu situația anterioară anului 1995
(191)
Germania este de părere că subvenția pentru pensii nu a exonerat Deutsche Post de la costurile pe care aceasta ar fi trebuit să le suporte, în mod normal, din resurse proprii. Astfel, Deutsche Post nu a beneficiat de un avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE. Conform informațiilor furnizate de Germania, Deutsche Post nu avea obligația legală sau capacitatea financiară de a plăti pensiile funcționarilor publici înainte și după 1995.
(192)
În primul rând, Germania susține că, în conformitate cu articolul 46 din PostverfG 1989, funcționarii publici care au fost transferați la Deutsche Post în 1989 au rămas în serviciul guvernului federal. După cea de a doua reformă poștală din 1995, în conformitate cu articolul 2 alineatul (3) din PostPersRG 1994 și articolul 143b din Constituție, funcționarii publici ai Deutsche Post au rămas în continuare în serviciul guvernului federal.
(193)
Prin urmare, deoarece guvernul federal a fost întotdeauna unicul debitor pentru pensiile funcționarilor publici, Deutsche Post nu a avut nicio obligație legală de a utiliza propriile resurse.
(194)
Deși Deutsche Post a fost obligată, în temeiul articolului 54 alineatul (2) din PostVerfG 1989, să finanțeze costurile de pensii pentru funcționari publici, Germania susține că această dispoziție reprezenta un acord intern privind mobilizarea de fonduri pentru bugetul public (asemenea obligației de a achita plățile de transfer în conformitate cu articolul 63 din PostVerfG 1989). Aceasta nu a instituit nicio obligație pentru Deutsche Post față de funcționarii publici.
(195)
După cea de a doua reformă poștală din 1995, în conformitate cu articolul 2 alineatul (3) din PostPersG 1994 și articolele 14 și 16 din PostPersRG 1994, guvernul federal a rămas din nou unicul debitor față de funcționarii publici care au dreptul la pensie. Prin urmare, similar obligațiilor în temeiul articolului 54 alineatul (2) din PostVerfG 1989, obligația Deutsche Post de a contribui la Fondul de pensii, astfel cum este prevăzută la articolul 16 alineatul (1) din PostPersRG, contribuie la reducerea sarcinii asupra bugetului public. Această obligație nu modifică răspunderea exclusivă a guvernului federal în ceea ce privește pensiile funcționarilor publici.
(196)
De asemenea, guvernul federal nu ar fi avut nici posibilitatea să își transfere obligațiile privind pensiile funcționarilor publici către DPAG, înființată în 1995. Conform principiilor generale de drept privat, chiar dacă obligațiile de pensii existente sunt transferate către o filială independentă din punct de vedere juridic, societatea-mamă rămâne, totuși, responsabilă pentru plata creanțelor pecuniare ale terților.
(197)
În al doilea rând, Germania susține că Deutsche Post nu a avut niciodată resurse proprii suficiente pentru a finanța costurile pensiilor. Înainte de 1995, Postdienst a înregistrat întotdeauna pierderi, care au trebuit finanțate prin transferuri publice în valoare de 5,6 miliarde EUR. Atunci când Postdienst a devenit DPAG, în 1995, creanțele acumulate privind pensiile funcționarilor publici s-au ridicat la aproximativ […] miliarde EUR. DPAG nu putea fi instituită sub forma unei societăți de drept privat în al cărui bilanț să figureze aceste obligații, deoarece guvernul federal nu a furnizat un capital suficient pentru a face DPAG viabilă din punct de vedere economic.
VI.1.3. Subvenția pentru pensii ca ajutor existent în temeiul articolului 108 alineatul (1) din TFUE
(198)
Germania este de părere că, în cazul în care subvenția pentru pensii ar fi clasificată drept ajutor de stat, aceasta ar trebui considerată ajutor existent în sensul articolului 1 litera (b) punctul (i) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999, deoarece statul a fost singurul debitor și responsabil pentru finanțarea pensiilor funcționarilor publici după intrarea în vigoare a dispozițiilor relevante ale legii fundamentale germane din 1953. Germania susține că nici prima reformă poștală din 1989, nici a doua reformă poștală din 1995 nu au modificat obligația statului de a finanța pensiile. Germania susține că Deutsche Post nu avea nici obligația legală, nici capacitatea financiară de a plăti pensiile funcționarilor publici înainte sau după 1995.
(199)
Mai mult, Germania face referire la o declarație a Comisiei în fața Tribunalului, în Cauza T-266/02. Conform Germaniei, alineatul (54) al hotărârii indică în mod clar faptul că Comisia „ar fi considerat, în sensul deciziei atacate, că numai plățile de transfer efectuate de DB-Telekom i-ar fi conferit un avantaj” (55).
(200)
Conform Germaniei, prin această declarație, Comisia a afirmat deja că subvenția pentru pensii nu a conferit niciun avantaj financiar în favoarea Deutsche Post. Astfel, a adoptat, practic, o „decizie de a nu ridica obiecții” în sensul articolului 4 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999. Mai mult, în conformitate cu articolul 1 litera (b) punctul (ii) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999, această decizie pozitivă ar însemna că subvenția pentru pensii a fost clasificată ca ajutor existent.
VI.1.4. Subvenția pentru pensii și compatibilitatea acesteia pentru compensarea costurilor moștenite, în conformitate cu articolul 107 alineatul (3) din TFUE
(201)
În lumina raționamentului Comisiei în decizia La Poste, Germania este de părere că subvenția pentru pensii constituie ajutor compatibil în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE, din următoarele motive:
-
Germania subliniază că Deutsche Post plătit în mod sistematic o contribuție la fondul de asigurări sociale mai mare decât contribuția angajatorului la fondul de pensii, asigurările de sănătate și asigurările de îngrijire medicală;
-
Germania contestă modul în care Comisia a calculat avantajul comparativ, deoarece se bazează pe ipoteza conform căreia serviciile cu prețuri reglementate acoperă sarcina 2 (contribuții suplimentare la fondul de asigurări sociale) declarată. La Poste - asemenea oricărui alt operator poștal tradițional - și-a refinanțat costurile de asigurări sociale inclusiv prin creșterea prețurilor reglementate de corespondență, dar Comisia nu a ținut seama de acest aspect în decizia sa privind La Poste;
-
deși Germania este, în principiu, de acord cu faptul că veniturile realizate din prețuri reglementate ar trebui să acopere sarcinile declarate, Comisia nu a dovedit nici că autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aprobat solicitarea Deutsche Post de a finanța costurile suplimentare de asigurări sociale din veniturile reglementate, nici că veniturile reglementate erau, de fapt, suficient de ridicate pentru a finanța respectivele costuri suplimentare de asigurări sociale.
(202)
Mai mult, Germania subliniază că, în decizia sa de inițiere a procedurii privind Royal Mail din 2007 (56), Comisia a subliniat importanța evaluării costurilor de pensii ale fostelor întreprinderi publice folosind criterii consecvente, în interesul asigurării unei practici decizionale constante. În consecință, Comisia ar trebui să ia în considerare decizia La Poste și propria evaluare preliminară în cazul Royal Mail. În cel de-al doilea caz, Comisia nu a ridicat obiecții privind compensarea deficitelor de pensii, deși raportul Hooper din 2008 arată că cheltuielile cu pensiile ale Royal Mail au fost acoperite parțial prin creșterea prețurilor serviciilor reglementate de corespondență.
VI.1.4.1. Nivel de referință bazat pe costuri de asigurări sociale competitive
(203)
Pe baza expertizei profesorului Ehlermann din 19 iulie 2011 (57), Germania acuză Comisia că a comis două erori în calculul nivelului de referință pentru costurile de asigurări sociale ale Deutsche Post.
(204)
Contribuția angajatului nu ar trebui să fie inclusă în referință deoarece un angajator din sectorul privat nu este răspunzător din punct de vedere juridic pentru plata acesteia. Angajatorul plătește întreaga contribuție de asigurări sociale doar din rațiuni administrative, însă aceasta nu îi creează o obligație juridică în acest sens. În plus, includerea contribuției angajatului în referință ar contrazice, de asemenea, practica decizională anterioară (a se vedea decizia La Poste).
(205)
Calculul nivelului de referință al costurilor de asigurări sociale ar trebui să se bazeze pe nivelul de referință al salariului „competitiv” (58), deoarece salariile funcționarilor publici au fost semnificativ mai mari decât media de piață.
VI.1.4.2. Veniturile realizate din prețurile reglementate sunt insuficiente pentru a acoperi costurile suplimentare ale asigurărilor sociale
(206)
În primul rând, Germania subliniază că acoperirea integrală a sarcinii 2 din veniturile realizate din prețurile reglementate este pur ipotetică, deoarece nu se poate stabili dacă prețurile reglementate au fost majorate pentru a compensa costurile suplimentare de asigurări sociale. Decizia de plafonare a prețurilor din 2002 nu specifică dacă și în ce măsură autoritatea de reglementare din sectorul poștal a luat în considerare sarcinile declarate ale costurilor suplimentare de asigurări sociale. Până în 2002, prețurile au fost menținute la nivelul anului 1997, nefiind posibil să se stabilească dacă aceste prețuri includeau compensația pentru costurile suplimentare de asigurări sociale aferente serviciilor nereglementate.
(207)
Conform autorităților germane, nu este suficient să se demonstreze că serviciile fără prețuri reglementate au beneficiat de contribuții de asigurări sociale mai reduse decât cele ale concurenților. Trebuie examinat, de asemenea, dacă serviciile cu prețuri nereglementate aveau, în realitate, capacitatea să finanțeze din venituri proprii sarcinile costurilor suplimentare ale asigurărilor sociale, astfel cum au fost declarate.
(208)
Deutsche Post poate obține un avantaj financiar din compensația costurilor sale suplimentare de asigurări sociale numai atunci când compensația acordată ar fi mai ridicată decât costurile suplimentare de securitate socială suportate de Deutsche Post pentru funcționarii săi publici.
(209)
În consecință, Germania regretă lipsa unui calcul detaliat prin care să se stabilească dacă Deutsche Post a fost supracompensată sau subcompensată pentru costurile suplimentare de asigurări sociale ale funcționarilor publici. Germania subliniază necesitatea unui astfel de calcul pentru a stabili existența unui avantaj financiar în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
(a) Subcompensarea costurilor suplimentare de asigurări sociale pe baza unei expertize
(210)
Pentru a remedia această deficiență, Germania a prezentat expertiza profesorului Weber (59) pentru a stabili prejudiciul financiar adus Deutsche Post în ceea ce privește costurile de asigurări sociale ce decurg din încadrarea în muncă a funcționarilor publici. În primul rând, expertiza stabilește măsura în care costurile de asigurări sociale suportate de Deutsche Post pentru funcționarii săi publici depășește costurile similare ale unui angajator privat pentru salariații săi (menționate în expertiză ca reprezentând „costurile suplimentare de asigurări sociale ale DPAG” sau „dezavantajul structural”). În al doilea rând, expertiza compară aceste costuri de asigurări sociale suplimentare cu compensarea pentru sarcina 2.
(211)
Astfel cum se indică în tabelul 5, expertiza include următoarele elemente în costurile de asigurări sociale suportate ca urmare a angajării funcționarilor publici: contribuția Deutsche Post la Fondul de pensii și alte costuri de asigurări sociale, cum ar fi contribuția Deutsche Post la costul asigurărilor de sănătate, asigurarea împotriva accidentelor și asigurări diverse.
(212)
Expertiza definește cheltuielile cu asigurările sociale care decurg din încadrarea în muncă a angajaților privați, cum ar fi: contribuția angajatorului la Fondul de pensii obligatorii, șomaj, sănătate și îngrijire medicală, înmulțită cu salariile „competitive” (de exemplu, salariul minim din 2007 al majorității funcționarilor publici).
(213)
Costurile suplimentare de asigurări sociale reprezintă costurile suportate de Deutsche Post pentru asigurările sociale ale funcționarilor publici care depășesc nivelul de referință definit al costurilor de asigurări sociale, pe baza contribuției angajatorului la asigurările sociale ale angajaților privați.
Tabelul 5
Calculul rezultatului net conform expertizei Germaniei
-
Contribuția la Fondul de pensii
-
Alte costuri de asigurări sociale
+
Nivelul de referință al costurilor de asigurări sociale „competitive”[pe baza contribuției angajatorului la asigurările sociale și a salariilor „competitive” (de exemplu, salariul minim din 2007)]
Costuri suplimentare de asigurări sociale
+
Compensație din venituri reglementate (sarcina 2 - contribuții suplimentare de asigurări sociale)
Rezultat net (subcompensare sau supracompensare)
(214)
Conform calculelor privind perioada 1995-2007, sarcina 2 era insuficientă pentru a acoperi costurile suplimentare de asigurări sociale. Expertul susține că, de fapt, Deutsche Post a fost subcompensată cu […] miliarde EUR. Expertul concluzionează că, și în cazul în care veniturile obținute din prețurile reglementate includeau deja sarcina 2, Deutsche Post ar fi insuficient compensată pentru costurile suplimentare de asigurări sociale.
(b) Situațiile financiare din 2009 confirmă faptul că veniturile din prețuri reglementate au fost insuficiente pentru a acoperi costurile suplimentare de asigurări sociale
(215)
Germania argumentează că, în măsura în care serviciile cu prețuri reglementate suportă pierderi care sunt mai mari decât costurile suplimentare de asigurări sociale, nu se poate stabili că veniturile reglementate au reușit să compenseze aceste costuri. În acest context, Germania a prezentat o expertiză bazată pe situațiile financiare din 2009 (60), prin care arată că pierderile suportate de serviciile cu prețuri reglementate au fost întotdeauna mai mari decât costurile suplimentare de asigurări sociale.
(216)
Calculele se bazează pe situațiile financiare din 2009 și presupun că serviciile cu prețuri reglementate ar trebui să genereze un profit rezonabil de 7 % ROS (conform studiului Deloitte-II, prezentat în detaliu în secțiunea.VI.3.2 După scăderea profitului rezonabil, serviciile cu prețuri reglementate arată o pierdere […] miliarde EUR, care este mai mare decât costurile suplimentare de asigurări sociale declarate pentru perioada 1995-2007. Veniturile realizate din prețurile reglementate au fost, așadar, insuficiente pentru a acoperi costurile suplimentare de asigurări sociale declarate.
VI.2. Observații privind compensația pentru serviciu universal
VI.2.1. Plățile compensatorii de stat
(217)
Germania argumentează că plățile compensatorii de stat nu oferă niciun avantaj financiar Deutsche Post, deoarece aceste plăți, în valoare de 5 666 miliarde EUR, compensau doar plățile de transfer în valoare de 5,838 miliarde EUR, pe care Deutsche Post trebuia să le achite până în anul 1995.
(218)
După cum s-a arătat în decizia de extindere din 2007, plățile de transfer erau o obligație a fostei administrații poștale, care trebuia să transfere aproximativ 10 % din veniturile sale anuale din exploatare către bugetul de stat. Între 1989 și 1995, plățile de transfer au fost eliminate progresiv, în conformitate cu articolul 63 alineatul (1) din PostVerfG 1989. Până în anul 1993, Deutsche Post a trebuit să plătească 10 % din veniturile sale din exploatare. Începând cu anul 1993, plățile de transfer au fost reduse progresiv, de exemplu, la 10 % din venitul din exploatare minus 153 milioane EUR în 1993. În anul 1994, plățile de transfer au scăzut cu 70 % comparativ cu 1993. În anul 1995, Deutsche Post a plătit 50 % din cuantumul din 1993. În total, în perioada 1990-1995, Deutsche Post plătit 5,838 miliarde EUR.
(219)
Articolul 63 alineatul (4) din PostVerfG 1989 prevedea că orice dividende achitate trebuiau scăzute din plățile de transfer. Pe baza acestei dispoziții și a exceptării de la plata oricăror impozite directe sau indirecte, în decizia de extindere din 2007, Comisia a susținut că plățile de transfer trebuiau să fie considerate ca un substitut pentru scutirea de la plata impozitelor directe și indirecte, precum și remunerație datorată statului pentru capitalul furnizat de acesta în calitatea sa de acționar.
(220)
Germania a răspuns la acest argument prin prezentarea studiului KPMG, care concluzionează că plățile de transfer nu puteau fi considerate un substitut pentru taxe sau dividende din mai multe motive.
(221)
Conform studiului KPMG, plățile de transfer nu pot fi considerate impozit pe profit deoarece au fost calculate ca procent din veniturile din exploatare realizate începând din 1931. Prin urmare, acestea trebuiau achitate chiar și în anii în care Deutsche Post suporta pierderi. În schimb, impozitul pe profit se calculează în funcție de profitul anual efectiv. Clasificarea plăților de transfer ca impozit pe profit încalcă, de asemenea, prevederea de drept constituțional conform căreia un impozit pe profit trebuie să se bazeze pe capacitatea de plată.
(222)
Mai mult decât atât, studiul consideră că plățile de transfer nu pot fi comparate cu taxa pe valoarea adăugată. Deoarece nu exista posibilitatea de a scădea taxa pe valoarea adăugată din contribuțiile cu titlu de plăți de transfer, calculul acestora era substanțial diferit de calculul datoriilor cu taxa pe valoarea adăugată ale unei întreprinderi.
(223)
În al doilea rând, Germania susține că plățile de transfer nu pot fi clasificate drept dividende. Repartizarea dividendelor se calculează în funcție de profiturile realizate în exercițiul sau exercițiile financiare anterioare. Cu toate acestea, deși nu a înregistrat profituri între 1990 și 1995, Deutsche Post a continuat să achite plățile de transfer. Prin urmare, plățile de transfer nu pot fi considerate dividende.
(224)
Studiul KPMG concluzionează că plățile de transfer nu pot fi clasificate ca taxe sau dividende, ci ar trebui considerate o taxă sui generis, pe care exclusiv Deutsche Bundespost și succesorii acesteia erau obligate să o achite.
(225)
Pe baza studiului KPMG, Germania respinge ipoteza Comisiei potrivit căreia plățile de transfer trebuie considerate drept un substitut pentru taxe și dividende. Germania susține că, pentru Deutsche Post, plățile de transfer constituiau o sarcină care nu putea fi justificată din motive obiective sau rațiuni economice. Deoarece plățile compensatorii de stat au exonerat Deutsche Post doar de la achitarea plăților de transfer, acestea nu au conferit niciun avantaj economic și, prin urmare, nu constituie ajutor de stat.
(226)
În subsidiar, Germania prezintă două justificări suplimentare privind motivul pentru care plățile compensatorii de stat nu constituie ajutor. În primul rând, acestea ar fi conforme cu principiul investitorului în economia de piață, având în vedere randamentul substanțial al investiției din anii ulteriori și veniturile ridicate obținute prin listarea la bursă a Deutsche Post. În al doilea rând, nu constituie ajutor deoarece atât situațiile financiare din 2009, cât și studiul WIK arată că pierderile acumulate de serviciul universal în perioada 1990-1994 erau mai mari decât plățile compensatorii de stat. Prin urmare, Deutsche Post a fost subcompensată pentru obligația sa de serviciu universal.
VI.2.2. Garanția de stat
(227)
Germania susține că garanția de stat continuă, prevăzută de articolul 2 alineatul (4) din PostUmwG 1994, pentru titluri de creanță emise înainte de 1995 nu a oferit niciun avantaj selectiv Deutsche Post după 1995 din mai multe motive.
(228)
Mai întâi, orice societate privată care cedează o filială continuă să fie responsabilă pentru datoriile contractate de respectiva filială. O societate privată rămâne răspunzătoare pentru datoriile sale neachitate chiar și după vânzarea acestora către un terț. În plus, trebuie remarcat că prima garanție de stat pentru titlurile de creanță a fost necesară exclusiv deoarece Postdienst nu avea personalitate juridică distinctă. Articolul 40 din PostVerfG 1989, care stabilea că titlurile de creanță emise de Deutsche Bundespost aveau aceeași valoare juridică ca titlurile de creanță emise de Germania, avea așadar doar un efect declarativ.
(229)
În al doilea rând, DPAG nu ar fi obținut avantaje de pe urma preluării titlurilor de creanță ale Postdienst, deoarece, în 1995, s-ar fi putut refinanța la rate ale dobânzii mai reduse. La 1 ianuarie 1995, titlurile de creanță ale Postdienst aveau o valoare de 931 milioane EUR, la o dobândă medie de 7,17 % și scadență de 8,8 ani. Deoarece rata dobânzii pe termen scurt era cuprinsă între 5,0 și 5,5 % la 1 ianuarie 1995, DPAG a suferit un dezavantaj în materie de costuri de 1,7 %, echivalent cu creșterea costurilor anuale cu rata dobânzii la aproximativ 15,3 milioane EUR.
(230)
În al treilea rând, Germania consideră că, dacă se compară ratele medii ale dobânzilor de pe piață pentru titlurile de creanță emise de societăți private cu ratele dobânzii pentru titlurile de creanță Postdienst la data primei emiteri a titlurilor, se constată că Postdienst s-a împrumutat la dobânzi mai mari decât media de piață. Germania nu a efectuat o investigație cuprinzătoare, ci doar a comparat ratele dobânzii pentru anumite titluri de creanță ale Postdienst cu o medie de piață agregată.
(231)
Pe de altă parte, Germania argumentează că garanțiile de stat constituie ajutor existent în temeiul articolului 1 litera (b) punctul (i) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999. Deoarece Deutsche Bundespost a făcut parte din administrația publică până la sfârșitul anului 1994, titlurile de creanță au fost echivalente cu o datorie publică, Deutsche Post fiind înființată în anul 1950. Dacă garanția de stat ar fi oferit avantaje Deutsche Post în ceea ce privește ratele dobânzii, acestea ar trebui să fie clasificate drept ajutor existent. Germania face referire, de asemenea, la decizia Comisiei privind EDF (61), unde o garanție similară a fost evaluată ca ajutor existent.
VI.2.3. Dreptul exclusiv
(232)
Germania susține că, în lumina hotărârii Preussen Elektra (62), veniturile reglementate din livrarea corespondenței nu reprezintă resurse de stat.
(233)
Prin urmare, deoarece veniturile reglementate din livrarea corespondenței nu sunt resurse de stat, orice acuzații privind tarifarea excesivă pot fi supuse doar procedurii prevăzute de articolul 102 din TFUE.
VI.3. Observațiile Germaniei cu privire la studiul WIK
VI.3.1. Studiul WIK confirmă necesitatea plăților compensatorii de stat pentru remunerarea costurilor nete ale obligațiilor de serviciu universal până în 1995
(234)
Indiferent de obiecțiile privind metodologia, Germania consideră că studiul WIK îi confirmă argumentul potrivit căruia plățile compensatorii de stat erau necesare pentru a compensa pierderile înregistrate de serviciile universale ale Deutsche Post în perioada 1990-1995.
(235)
Profiturile suplimentare ulterioare anului 1995 nu trebuie luate în considerare, deoarece plățile compensatorii de stat au fost absorbite de costurile nete ale obligațiilor de serviciu universal pe care Deutsche Post le-a suportat până în anul 1995. Anularea de către Tribunal a deciziei de respingere din 2002 confirmă faptul că sumele absorbite o dată nu pot fi absorbite și a doua oară. Deoarece plățile compensatorii de stat au fost preluate în contul pierderilor generate de serviciul universal până în 1995, acestea nu puteau finanța profituri suplimentare ulterioare.
VI.3.2. Stabilirea incorectă a profitului de referință
(236)
Făcând referire la studiile Deloitte, principala obiecție a Germaniei este aceea că stabilirea nivelului de referință din studiul WIK ia în calcul prea multe societăți de mici dimensiuni. Setul de societăți comparabile ar trebui să vizeze mai multe societăți mari de coletărie și logistică, ale căror rețele sunt comparabile ca dimensiune și complexitate cu cele ale Deutsche Post (63):
(237)
Studiul Deloitte-II pornește de la premisa că Deutsche Post trebuie să fie comparată cu societăți poștale și de coletărie care dețin rețele mari și complexe de colectare și livrare. Importanța economiilor de scară și sfera și densitatea caracteristice rețelelor poștale presupun că societățile mari vor reprezenta repere mai relevante decât societățile mici. De asemenea, societățile de transport de mărfuri și logistică reprezintă - într-o măsură limitată - întreprinderi comparabile adecvate deoarece utilizează active similare.
(238)
Studiul Deloitte-II admite numai operatori poștali cu venituri anuale de peste 100 milioane EUR. Astfel, rezultă un set de șase societăți de referință, care include marii operatori multinaționali de pe piața serviciilor de coletărie expres (UPS, FedEx și TNT Express), precum și alți operatori poștali (în principal din Statele Unite și Regatul Unit).
(239)
Acest set de referință are o ROS medie de 7,4 % în perioada 1998-2007 și o ROS la a treia cuartilă de 12 % ca limită superioară a profitului rezonabil. Un set de referință de dimensiuni mai mari, care include 18 societăți de logistică și 19 societăți de transport de mărfuri, are ca rezultat o ROS medie între 4,6 și 5,7 %, deși studiul Deloitte-II pune la îndoială similitudinile dintre aceste societăți și Deutsche Post.
(240)
Pe baza datelor pentru ambele seturi de referință, studiul Deloitte-II recomandă un interval al ROS între 6,1 % și 7,11 % ca referință pentru un profit rezonabil.
(241)
În ceea ce privește determinarea marjei de profit corespunzătoare pe baza setului de referință, studiul Deloitte-II observă că utilizarea unei ROS simple multianuale ca referință a profitului rezonabil subestimează profitul rezonabil deoarece (i) pot apărea abateri semnificative și sistematice de la un an la altul și (ii) pot apărea, de asemenea, diferențe semnificative între profitabilitatea societăților din același sector. Utilizarea unei referințe excesiv de reduse a profitului rezonabil poate risca să descurajeze investițiile eficiente.
(242)
Mai mult, așa cum se subliniază în studiul Deloitte-I, utilizarea ca referință de către studiul WIK a profitului mediu al întreprinderilor comparabile ignoră complet creșterile de eficiență pe care Deutsche Post a reușit să le realizeze în principal după anul 1990. În conformitate cu alineatele (14) și 18 din Cadrul din 2005, profitul rezonabil ar trebui totuși să introducă unele „criterii de stimulare legate, între altele, de calitatea serviciului prestat și de creșterea eficienței productivității”.
(243)
În consecință, profitul de referință adecvat ar trebui să se bazeze pe un interval anual. Profiturile aflate la limita superioară a profitului rezonabil sau care depășesc această limită pot reflecta performanțe superioare ale societății medii, datorate unor condiții avantajoase de funcționare sau unor performanțe comerciale superioare. Autoritățile de reglementare ar trebui să permită aceste profituri pentru a menține stimulentele pentru eficiență.
(244)
În concluzie, Germania subliniază că nivelul profitului rezonabil ar trebui să fie în conformitate cu deciziile anterioare ale Comisiei, prin care aceasta a aprobat o ROS între 7 și 8 % pentru societățile feroviare și de transport rutier de călători (64).
VI.3.3. Alocarea și calculul inadecvat al costurilor
(245)
Germania reamintește faptul că orice transfer al sarcinilor de serviciu universal către serviciile comerciale este inacceptabil din punct de vedere obiectiv și juridic. În conformitate cu articolul 7 din Directiva 97/67/CE a Parlamentului European și a consiliului din 15 decembrie 1998 privind normele comune pentru dezvoltarea pieței interne a serviciilor poștale ale Comunității și îmbunătățirea calității serviciului (65), orice costuri nete suplimentare care decurg din obligația de serviciu universal trebuie finanțate din veniturile monopolului de livrare a corespondenței, nu din servicii comerciale.
(246)
În al doilea rând, Germania consideră că studiul WIK subevaluează unele dintre costurile Deutsche Post:
-
plățile de transfer pe care Deutsche Post trebuia să le efectueze până în 1995 ar fi trebuit deduse drept costuri, nu utilizate ca vehicul pentru costurile de capital sau profitul rezonabil. Invocând studiul KPMG, Germania respinge afirmația studiului WIK conform căreia plățile de transfer ar trebui considerate un substitut pentru taxe și dividende. Germania susține că, pentru Deutsche Post, plățile de transfer constituiau o sarcină care nu putea fi justificată din motive obiective sau din rațiuni economice. Plățile de transfer ar fi trebuit, prin urmare, deduse drept costuri de serviciu universal, împreună cu un profit rezonabil, ca remunerație pentru capitalul investit;
-
costurile de amortizare ar fi trebuit să se bazeze pe valori realiste de piață ale imobilizărilor utilizate în conturile fiscale, nu pe valorile contabile mai scăzute din situațiile financiare anuale;
-
costurile obligațiilor de plată a pensiilor suplimentare pentru angajații privați ar fi trebuit luate integral în calcul.
VI.4. Răspunsuri la observațiile părților interesate
VI.4.1. Subvenția pentru pensii
(247)
Germania amintește faptul că, în anul 1995, Deutsche Post nu avea obligația legală sau capacitatea financiară de a prelua costurile pentru pensiile funcționarilor publici. Prin urmare, costurile pensiilor constituie o datorie publică în sensul deciziei Comisiei în cazul Poste Italiane (66). Subvențiile pentru pensii nu au conferit un avantaj financiar Deutsche Post.
(248)
Deși UPS subliniază că un operator normal trebuie să suporte propriile costuri de pensii, Germania susține că obligațiile de pensii pentru funcționari publici reprezintă costuri excepționale, care nu pot fi comparate cu contribuțiile de asigurări sociale achitate de concurenții Deutsche Post pentru angajații lor privați. Aceștia din urmă plătesc doar cota angajatorului din contribuția totală la fondul de asigurări sociale, fără a fi nevoiți să suporte costuri moștenite legate de plata pensiilor.
(249)
Germania subliniază necesitatea calculării supracompensării, deoarece observațiile prezentate de UPS și FFIP pornesc de la premisa că Comisia a realizat un astfel de calcul pentru a dovedi că Deutsche Post a făcut obiectul unei supracompensări.
VI.4.2. Compensația pentru serviciul universal
(250)
Făcând referire la studiul NERA 2006, Germania subliniază că însăși Comisia a considerat, în cazul COMP/37.821, că randamentul capitalului investit de DPWN în divizia sa de corespondență, astfel cum a fost estimat în studiul NERA din 2006, a fost insuficient pentru a dovedi existența unei tarifări excesive în sensul articolului 102 din TFUE.
(251)
La nivel mai general, Germania consideră că randamentul capitalului investit nu este cea mai adecvată metodă de determinare a profiturilor excedentare. Aceasta explică faptul că, în condițiile unei intensități reduse a capitalului, un randament ridicat al capitalului investit poate fi asociat cu o rentabilitate redusă a vânzărilor. Deoarece majoritatea riscurilor sunt legate de venituri și costuri, rentabilitatea vânzărilor reprezintă cea mai adecvată metodă de stabilire a profiturilor excedentare, în special în cazul societăților cu o intensitate redusă a capitalului. În măsura în care studiile NERA utilizează, alternativ, rentabilitatea vânzărilor ca profit de referință, aceasta demonstrează că Deutsche Post a înregistrat o rentabilitate a vânzărilor mai mare decât Royal Mail, dar semnificativ mai redusă decât TNT. Rentabilitatea vânzărilor pentru divizia de corespondență a DPWN, astfel cum a fost estimată în studiile NERA, a rămas, prin urmare, semnificativ mai redusă decât nivelul de referință pentru profituri excedentare.
(252)
Astfel, Germania susține că nici studiul NERA din 2006, nici versiunea actualizată a acestuia nu sunt relevante pentru investigarea ajutorului de stat și nu oferă suficiente dovezi privind profiturile excedentare.
(253)
În ceea ce privește afirmația UPS potrivit căreia datele Deutsche Post privind contabilitatea analitică nu reprezintă o bază optimă pentru analiza veniturilor și sarcinilor de serviciu universal, Germania răspunde că evidențele contabile analitice au fost verificate și aprobate atât de auditori, cât și de autoritatea de reglementare din sectorul poștal. Autoritățile germane adaugă că acestea sunt în conformitate cu dispozițiile Directivei 97/67/CE.
(254)
În ceea ce privește acordurile dintre Deutsche Post și DPEED privind prețurile de transfer, Germania subliniază că aceste acorduri îndeplinesc cerințele stabilite prin decizia antitrust din 2001. Deutsche Post prezintă Comisiei rapoarte periodice cu privire la îndeplinirea acestora. Până în prezent, Comisia nu a transmis nicio obiecție.
(255)
În sfârșit, Germania obiectează cu privire la includerea în calculul privind supracompensarea a contribuțiilor de capital pe care Germania le-a acordat Deutsche Post în 1995 (de exemplu, active imobiliare și de infrastructură). Germania susține că a transmis deja informații relevante, alături de observațiile sale privind decizia de inițiere a procedurii din 1999. Întrucât Comisia nu a ridicat obiecții la măsurile respective în decizia privind ajutorul de stat din 2002 și nici nu le-a menționat în decizia de inițiere a procedurii din 2007, contribuțiile de capital nu pot face obiectul prezentei investigări.
VI.4.3. Nivelul salariilor
(256)
Germania este de acord că salariile medii de pe piață ar trebui utilizate drept referință pentru calcularea ratelor de contribuție la fondul de asigurări sociale plătite de concurenții Deutsche Post. Cu toate acestea, conform autorităților germane, un astfel de nivel de referință încalcă prevederile deciziei de extindere din 2011, deoarece Comisia calculează valoarea contribuțiilor de asigurări sociale ale concurenților Deutsche Post pe baza salariilor brute ajustate ale funcționarilor publici, și nu pe baza salariilor medii de pe piață. Conform expertizei profesorului Weber, salariile medii de pe piață reprezintă doar aproximativ […] % din salariul brut al funcționarilor publici. Ca atare, este incorectă utilizarea salariilor brute ajustate ale funcționarilor publici ca referință pentru calcularea ratei contribuțiilor la fondul de asigurări sociale.
(257)
Conform Germaniei, ipoteza BIEK că Deutsche Post utilizează salariile negociate din sectorul transporturilor ca referință pentru calculul diferențelor de costuri salariale pe care le suportă comparativ cu concurenții săi este nefondată. Expertiza profesorului Weber arată că Deutsche Post calculează salariile medii de pe piață în funcție de salariile reale plătite de concurenții săi.
VII. EVALUAREA SUBVENȚIEI PENTRU PENSII CA AJUTOR DE STAT
VII.1. Existența unui ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE
(258)
Articolul 107 alineatul (1) TFUE stipulează că „sunt incompatibile cu piața internă ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre”. Pentru a stabili dacă o măsură constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, Comisia trebuie să aplice următoarele criterii: măsura trebuie imputată statului și să utilizeze resurse de stat; măsura trebuie să confere un avantaj anumitor întreprinderi sau sectoare care denaturează concurența și să afecteze schimburile comerciale între statele membre.
(259)
Deoarece subvenția pentru pensii se bazează pe articolul 16 din PostPersG 1994 și beneficiază de finanțare de la bugetul public, aceasta este imputabilă statului și utilizează resurse de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE. În plus, deoarece subvenția pentru pensii a fost acordată exclusiv Fondului de pensii în scopul de a reduce costurile Deutsche Post privind pensiile funcționarilor publici și, prin urmare, avantajează în final Deutsche Post, măsura are un caracter selectiv.
VII.1.1. Avantajul financiar ce decurge din reforma pensiilor din 1995
(260)
Făcând referire la hotărârea Combus, Germania susține că subvenția pentru pensii nu conferă niciun avantaj financiar prin faptul că scutește Deutsche Post de la plata costurilor suplimentare de asigurări sociale.
(261)
Pentru a stabili dacă subvenția pentru pensii a conferit un avantaj financiar selectiv, trebuie să se examineze dacă aceasta a permis Deutsche Post să evite costuri care ar fi trebuit în mod normal suportate de o întreprindere, împiedicând astfel funcționarea normală a pieței (67).
(262)
Comisia nu poate accepta afirmația Germaniei bazată pe jurisprudența Combus. Trebuie reamintit faptul că hotărârea Combus nu a fost confirmată de Curtea de Justiție. Există mai multe hotărâri ale Curții care contrazic ipoteza potrivit căreia măsurile de compensare a unui dezavantaj structural nu trebuie considerate ajutor. În acest sens, Curtea de Justiție a susținut, în mod constant, că existența unui ajutor ar trebui evaluată în funcție de efectele și nu de cauzele sau obiectivele intervențiilor statului (68). Curtea a susținut, de asemenea, că noțiunea de ajutor acoperă avantajele acordate de autoritățile publice care, sub diverse forme, reduc costurile incluse în mod normal în bugetul unei întreprinderi (69). De asemenea, Curtea de Justiție a stabilit, în mod clar, că costurile legate de remunerația angajaților grevează, prin natura lor, bugetul întreprinderilor, indiferent dacă aceste costuri decurg sau nu din obligații legale sau din acorduri colective (70). În acest context, Curtea de Justiție a considerat că obiectivul măsurilor de stat de compensare a costurilor suplimentare nu poate să constituie un motiv pentru a nu le clasifică drept ajutoare (71).
(263)
Conform Comisiei, costurile pe care o întreprindere le suportă în temeiul obligațiilor financiare care decurg din legislația muncii sau din acordurile colective cu sindicatele, precum costurile de pensii, fac parte din costurile normale ale unei întreprinderi pe care aceasta trebuie să le asigure din resurse proprii (72). Aceste costuri sunt inerente activității economice a unei întreprinderi (73). În acest context, nu contează dacă întreprinderea suportă costurile pensiilor prin finanțarea directă a pensiilor foștilor angajați (acesta este cazul funcționarilor publici angajați de Deutsche Post) sau prin plata unei contribuții la fondul de pensii al angajaților privați, care, la rândul său, utilizează contribuțiile colectate pentru a finanța pensiile tuturor angajaților privați. Elementul decisiv este că, într-un fel sau altul, întreprinderile trebuie să suporte integral costurile de pensii.
(264)
În plus, Comisia constată că, la înființarea sa în 1950, Deutsche Bundespost avea statutul juridic de Sondervermögen. Deși o Sondervermögen nu beneficiază de personalitate juridică independentă, aceasta trebuie să își stabilească propriul buget și propriul sistem contabil [articolul 3 din PostVwG 1953 și articolul 48 din HGrG (74)]. Conform legislației aplicabile entităților publice, bugetul acestora trebuie să acopere costurile de personal, care include costurile de pensii pentru funcționarii publici pensionați care au fost angajați anterior de respectiva entitate publică (articolul 10 din HGrG). Astfel, începând din anul 1950, Deutsche Post a finanțat aceste costuri din propriile venituri. Articolul 15 din PostVwG 1953 interzice în mod expres orice subvenționare a Deutsche Budespost de la bugetul federal. Această reglementare a fost inclusă în articolul 37 alineatul (1) din PostVerfG 1989.
(265)
PostVerfG 1989 reamintește această obligație în capitolul privind costurile de personal și de asigurări sociale. În conformitate cu articolul 54 alineatul (2) din PostVerfG 1989, Deutsche Post avea obligația de a-și finanța toate costurile din resurse proprii, inclusiv pensiile funcționarilor publici.
(266)
După cea de a doua reformă poștală din 1995, Deutsche Post a continuat să poarte responsabilitatea finanțării tuturor creanțelor pecuniare ale funcționarilor publici, în conformitate cu articolul 2 alineatul (3) din PostPersRG 1994, însă a fost scutită parțial de la plata costurilor de pensii pentru funcționarii publici. În conformitate cu articolul 16 alineatul (1) din PostPersRG 1994, Deutsche Post a plătit o sumă forfetară anuală de 2,045 miliarde EUR către Fondul de pensii pentru perioada 1995-1999. Conform articolului 16 alineatul (2) din PostPersRG 1994, plățile forfetare anuale au fost înlocuite, începând din anul 2000, de o contribuție de 33 % din salariile totale ale funcționarilor publici. Mai mult, articolul 16 alineatul (2) din PostPersRG 1994 prevede că, începând din anul 1995, diferența de costuri de pensii urma să fie suportată de la bugetul federal. Figura 1 indică plățile anuale de la bugetul federal pentru fiecare an începând din 1995, când prima contribuție s-a ridicat la 151 milioane EUR.
(267)
Rezultă că argumentele prezentate de Germania, menite să demonstreze că DPAG a trebuit să suporte costuri de pensii mai mari decât concurenții săi privați, nu sunt relevante pentru a stabili că subvenția pentru pensii constituie sau nu ajutor, însă vor fi analizate în contextul analizării compatibilității măsurii respective.
(268)
Germania a argumentat că, pentru a evalua dacă Deutsche Post obținut un avantaj de pe urma subvenției pentru pensii, contribuția plătită de Deutsche Post la Fondul de pensii ar trebui comparată cu contribuția angajatorilor privați la acest fond, fără a lua în calcul contribuția angajaților. Acest argument se referă la compatibilitatea măsurii cu piața internă, însă, din motive de integralitate, trebuie remarcat, pe de o parte, că angajatorul are obligația de a plăti valoarea totală a contribuției la sistemele de asigurări sociale în numele angajatului, din salariul brut al acestuia. Pe de altă parte, și mai concret, atunci când un stat membru exonerează angajații unei anumite întreprinderi de o sarcină în mod normal exigibilă, acest lucru este echivalent cu un avantaj pentru angajator, deoarece o astfel de măsură reduce diferența dintre salariul brut și salariul net. Astfel, angajatorul are posibilitatea să angajeze sau să mențină angajați prin plata unui salariu brut mai redus. Prin urmare, avantajul privind cota angajatului la contribuțiile de asigurări sociale constituie, de asemenea, un avantaj pentru angajator.
(269)
Germania a mai susținut că o compensare a costurilor suplimentare de asigurări sociale ale Deutsche Post ar conferi un avantaj financiar acesteia numai atunci când compensația acordată este mai mare decât costurile totale de asigurări sociale suplimentare pe care Deutsche Post a trebuit să le suporte pentru funcționarii publici care lucrează în sectorul cu prețuri reglementate și în cel cu prețuri nereglementate. Comisia dorește să sublinieze, prin referire la considerentul 260, că o măsură compensatorie nu exclude clasificarea acesteia ca ajutor de stat.
(270)
În plus, Germania susține că, de fapt, drepturile de pensii ale funcționarilor publici au reprezentat întotdeauna o obligație financiară a guvernului federal. Prin urmare, deoarece reforma pensiilor din 1995 nu a modificat obligația guvernului federal față de funcționarii publici, subvenția pentru pensii nu conferă niciun avantaj financiar Deutsche Post.
(271)
Nu se contestă faptul că guvernul federal a fost principalul garant al pensiilor funcționarilor publici înainte și după 1995, chiar dacă Comisia poate observa că articolul 3 din PostVwG 1953 și articolul 2 din PostVerfG 1989 indică în mod clar că responsabilitatea datoriilor Sondervermögen revine exclusiv acesteia, nu statului federal. Cu toate acestea, până în anul 1995, conform legislației poștale și generale, plățile pensiilor erau incluse în bugetul Sondervermögen Deutsche Bundespost. Plățile respective trebuiau acoperite integral de veniturile generate de Sondervermögen. Factorul decisiv al evaluării ajutorului de stat nu este garantul principal al pensiilor funcționarilor publici. Întrebarea cheie este cine, în conformitate cu legislația aplicabilă, avea obligația să finanțeze pensiile în mod normal. PostVwG 1953, HGrG și PostVerfG 1989 stabilesc în mod clar că această obligație revine integral Deutsche Post.
(272)
În plus, finanțarea costurilor de pensii reprezintă un cost operațional normal pentru orice întreprindere publică sau privată, cu sau fără personalitate juridică distinctă. Atât între state membre, cât și în interiorul acestora s-a dezvoltat o gamă largă de mecanisme de finanțare a pensiilor. Adeseori sunt aplicate sisteme diferite, în funcție de momentul angajării. Prin urmare, Deutsche Post trebuie să suporte costurile pentru asigurările de pensii ale propriilor angajați, inclusiv ale funcționarilor publici, asemenea oricărei alte întreprinderi. Faptul că metoda de finanțare a pensiilor funcționarilor publici este diferită de metoda de finanțare a pensiilor angajaților privați nu influențează obligația Deutsche Post de a include finanțarea costurilor proprii de pensii în cheltuielile de exploatare normale. Dacă argumentul Germaniei ar fi acceptat, acesta ar echivala cu o măsură prin care statul exonerează întreprinderile publice de la un element major de cost inerent operațiunilor normale ale acestora.
(273)
În final, atunci când Germania susține că Deutsche Post nu a dispus niciodată de suficiente resurse proprii pentru a finanța obligațiile de pensii pentru funcționarii publici, acest argument omite faptul că evaluarea unui avantaj financiar este independentă de capacitatea economică a unei întreprinderi.
(274)
Întrucât reforma pensiilor din 1995 a exonerat parțial Deutsche Post de la obligația de finanțare a costurilor de pensii ale funcționarilor săi publici, subvenția pentru pensii a conferit un avantaj Deutsche Post.
VII.1.2. Denaturarea concurenței și efectul asupra schimburilor comerciale
(275)
Atunci când ajutorul acordat de un stat membru consolidează poziția unei întreprinderi în raport cu alte întreprinderi concurente în cadrul schimburilor intracomunitare, acestea din urmă sunt afectate de ajutorul respectiv. Conform jurisprudenței constante (75), pentru ca o măsură să denatureze concurența și să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre, este suficient ca beneficiarul ajutorului să concureze cu alte întreprinderi pe piețe deschise concurenței.
(276)
În Germania, piețele de coletărie, ziare și periodice au fost întotdeauna deschise concurenței. Pe aceste piețe, Postdienst a concurat întotdeauna cu alte societăți, inclusiv întreprinderi din alte state membre (cum ar fi UPS, FedEx, TNT Express, GLS sau DPD). În perioada 1998-2007, DPAG și-a pierdut treptat dreptul exclusiv pentru servicii de livrare a corespondenței. Noi întreprinderi au intrat pe piață pe măsură ce aceasta devenea accesibilă concurenței. Prin urmare, ajutorul afectează schimburile comerciale între statele membre și este susceptibil să denatureze concurența.
(277)
Mai mult, Comisia observă în această privință că, în anul 1997, Deutsche Post și DPWN, holdingul său, au început să achiziționeze operatori de servicii de coletărie de pe piețele europene și internaționale. În 1999, DPWN era deja lider pe piața europeană a serviciilor de curierat și de coletărie, înregistrând venituri anuale de aproximativ 4,6 miliarde EUR. Prin achiziționarea DHL în 1998, DPWN intrat pe piața asiatică și pe cea nord-americană. Achiziția ulterioară a unor societăți de logistică (de exemplu, Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) au transformat DPWN într-unul dintre cei mai mari furnizori de servicii de transport aerian, maritim și de servicii logistice globale. DPWN a devenit activă pe piețele de corespondență din afara Germaniei (de exemplu, achiziția Unipost în Spania și Williams Lee în Regatul Unit). Între 1998 și 2007, DPWN a achiziționat societăți cu o valoare totală de aproximativ 21 de miliarde EUR (76).
(278)
Prin urmare, Comisia constată că subvenția pentru pensii constituie ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
VII.2. Evaluarea ajutorului existent în sensul articolului 108 alineatul (1) din TFUE
(279)
Germania este de părere că, în cazul în care subvenția pentru pensii ar fi considerată ajutor de stat, aceasta ar trebui clasificată ca ajutor existent în sensul articolului 1 litera (b) punctul (i) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999. Aceasta argumentează că statul a fost principalul debitor și responsabil pentru finanțarea pensiilor funcționarilor publici după intrarea în vigoare a dispozițiilor relevante ale legii fundamentale germane din 1953. Conform Germaniei, constituirea Fondului de pensii nu a modificat această obligație.
(280)
Conform articolului 1 litera (b) punctul (i) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999, conceptul de ajutor existent cuprinde orice ajutor care a existat înainte de intrarea în vigoare a tratatului în aceste state membre, respectiv schemele de ajutor și ajutoarele individuale puse în aplicare anterior și care se aplică și ulterior intrării în vigoare a tratatului.
(281)
În conformitate cu legislația poștală și generală în vigoare, până în 1995, plățile pentru pensii erau incluse în bugetul Sondervermögen Deutsche Bundespost și trebuiau acoperite integral din veniturile generate de Sondervermögen (a se vedea evaluarea detaliată a legislației la considerentele 262 și 263 de mai sus). Înainte de a doua reformă poștală din 1995, Deutsche Post a fost, prin urmare, obligată să finanțează pensiile funcționarilor publici din resurse proprii și nu a beneficiat de niciun fel de ajutor destinat să o exonereze de la plata costurilor de pensii.
(282)
Crearea DPAG și a Fondului de pensii din sectorul poștal în 1995 a determinat o reformă completă a finanțării pensiilor pentru funcționarii publici. Ulterior celei de a doua reforme poștale din 1995, Deutsche Post a preluat obligația principală de a plăti și finanța toate creanțele pecuniare ale funcționarilor publici, în conformitate cu articolul 2 alineatul (3) din PostPersRG 1994, dar a fost scutită parțial de la plata costurilor de pensii pentru funcționari publici. În conformitate cu articolul 16 alineatele (1) și (2) din PostPersRG 1994, Deutsche Post nu mai avea obligația să finanțeze costurile de pensii peste plățile forfetare (în perioada 1995-1999) sau contribuțiile definite (după anul 2000). Deficitul a fost acoperit ulterior de subvenția pentru pensii.
(283)
Prin urmare, subvenția pentru pensii constituie ajutor nou, deoarece a fost introdusă în anul 1995.
(284)
În ceea ce privește referința Germaniei la declarația Comisiei în Cauza T-266/02, Comisia dorește să precizeze mai întâi că, la alineatul (54) din hotărâre, Tribunalul descrie poziția Germaniei (și nu pe cea a Comisiei, așa cum susține Germania). Alineatul (54) al hotărârii demonstrează că decizia de respingere din 2002 nu a evaluat subvențiile pentru pensii, această opinie fiind împărtășită și de Germania. Alineatul (61) din hotărâre descrie poziția Comisiei:
„În primul rând, în replică, Comisia arată că, în măsura în care a constatat în cadrul deciziei atacate că numai transferurile efectuate de DB-Telekom prezentau relevanță…”.
(285)
Prin urmare, hotărârea nu confirmă punctul de vedere al Germaniei conform căruia declarația reprezentantului Comisiei autoriza în mod implicit subvenția pentru pensii. În orice caz, este evident că o astfel de declarație nu putea avea acest efect.
(286)
În plus, în Cauza T-421/07 (77), Tribunalul constată că decizia de inițiere a procedurii din 1999 făcea, de asemenea, referire la subvenția pentru pensii, și că procedura privind această măsură nu a fost încheiată prin decizia de respingere din 2002.
(287)
În concluzie, întrucât Comisia nu a adoptat niciodată o decizie prin care să declare că subvenția pentru pensii nu reprezenta ajutor sau constituia ajutor compatibil, Comisia concluzionează că subvenția pentru pensii reprezintă o măsură de ajutor nou.
VII.3. Evaluarea compatibilității cu piața internă în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE
(288)
În mod evident, derogările prevăzute la articolele 107 alineatul (2) și 107 alineatul (3) literele (a) și (b) din TFUE nu se aplică.
(289)
În decizia de extindere din 2007, Comisia a avut în vedere posibilitatea ca subvenția pentru pensii să fie cel puțin parțial compatibilă cu piața internă, sub formă de compensație de serviciu public în temeiul articolului 106 alineatul (2) din TFUE. În răspunsul său la decizia de extindere din 2007, Germania a insistat că, în cazul în care era ajutor, subvenția pentru pensii trebuia evaluată în conformitate cu articolul 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE, și nu pe baza articolului 106 alineatul (2) din TFUE. În decizia de extindere din 2011, Comisia a detaliat o metodă de evaluare a compatibilității subvenției pentru pensii în conformitate cu articolul 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE, iar Germania a prezentat observații în această privință.
(290)
Conform jurisprudenței Curții de Justiție (78), este de competența statului membru să invoce eventualele motive care ar justifica această compatibilitate și să facă dovada îndeplinirii condițiilor pentru o astfel de compatibilitate. Din această jurisprudență rezultă, a fortiori, că, în acest caz, Comisia nu are obligația de a evalua compatibilitatea subvenției pentru pensii în conformitate cu articolul 106 alineatul (2) din TFUE, în situația în care statul membru și beneficiarul resping în mod explicit posibila evaluare a compatibilității pe această bază.
(291)
Prin urmare, Comisia va evalua dacă subvenția pentru pensii constituie ajutor compatibil în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE. Conform acestei dispoziții, ajutorul destinat să faciliteze dezvoltarea anumitor activități comerciale sau a anumitor regiuni economice poate fi declarat compatibil cu piața internă atunci când acesta nu afectează schimburile comerciale într-o măsură care contravine interesului comun.
(292)
Conform jurisprudenței, Comisia poate declara ajutorul de stat ca fiind compatibil cu piața internă atunci când acesta contribuie la atingerea unui obiectiv de interes comun (79), este necesar pentru atingerea obiectivului în cauză (80) și nu afectează condițiile comerciale într-o măsură contrară interesului comun (proporționalitate).
VII.3.1. Deschiderea piețelor în sectorul poștal ca obiectiv de interes comun
(293)
Serviciile poștale contribuie la coeziunea socială, economică și teritorială a Uniunii. Deschiderea pieței serviciilor poștale pentru concurență, care a început la nivelul UE în 1998, a atras după sine o calitate sporită, o mai mare eficiență și o mai bună promptitudine a serviciilor pentru utilizatori (81). Deschiderea pieței a permis crearea unei piețe interne pentru servicii poștale. Astfel, aceasta contribuie la obiectivul creării pieței interne, astfel cum este prevăzut la articolul 3 alineatul (3) din TUE.
(294)
Deutsche Post nu a recrutat funcționari publici după ce a devenit societate pe acțiuni în 1995. Prin urmare, obligațiile privind prestațiile sociale ale funcționarilor publici își au originea în perioada anterioară deschiderii pieței poștale pentru concurență. Acestea sunt comparabile costurilor irecuperabile. Aceste costuri provin din angajamentele contractate înainte de începerea deschiderii pieței și care nu mai pot fi onorate în aceleași condiții pe o piață concurențială, deoarece operatorul tradițional nu mai este în măsură să transfere costurile aferente către consumatori. Dacă Deutsche Post nu ar fi fost exonerată măcar parțial de aceste costuri „moștenite”, ar fi fost nevoită să se retragă de pe piață.
(295)
Comisia a recunoscut faptul că tranziția treptată de la o situație de concurență preponderent limitată la una de concurență reală la nivelul Uniunii trebuie să aibă loc în condiții economice acceptabile (82). Prin urmare, în mai multe decizii, Comisia a acceptat ca statele membre să acorde ajutoare de stat pentru a degreva operatorii tradiționali de o parte din obligațiile lor „moștenite” privind pensiile (83).
VII.3.2. Necesitatea și proporționalitatea subvenției pentru pensii
(296)
În practica sa decizională, Comisia a considerat că reducerea costurilor de pensii trebuie să se limiteze la ceea ce este necesar pentru a uniformiza rata contribuțiilor la asigurările sociale pe care operatorul tradițional le suportă drept cost cu rata contribuțiilor la asigurările sociale suportate de concurenții săi (84).
(297)
În cazul în speță, Comisia recunoaște că, în lipsa unei intervenții prin care statul exonerează Deutsche Post de o parte din obligațiile de pensii pentru funcționarii săi publici, Deutsche Post nu ar fi în măsură să reziste la presiunea concurenților. Contribuțiile de asigurări sociale moștenite din trecut, pe care concurenții săi nu sunt nevoiți să le suporte, ar fi obligat-o să se retragă din sectoarele competitive ale pieței pentru servicii poștale.
(298)
În decizia La Poste, Comisia a evaluat, pentru prima dată, necesitatea și proporționalitatea unei măsuri de ajutor care reducea costurile de pensii pentru funcționarii publici angajați anterior deschiderii pieței. În decizia respectivă, Comisia a analizat dacă subvenția pentru pensii uniformizează nivelul contribuțiilor legale de asigurări sociale plătite de operatorul tradițional și de alte întreprinderi din sectorul de corespondență/coletărie (85).
(299)
Comisia va aplica aceeași abordare în prezenta decizie. Comisia va efectua analiza în trei etape:
1.
mai întâi, Comisia stabilește nivelul contribuțiilor de asigurări sociale calculate în funcție de salariu ale celorlalte întreprinderi din sectorul de corespondență/coletărie;
2.
apoi, trebuie să stabilească nivelul contribuțiilor de asigurări sociale calculate în funcție de salariu pe care Deutsche Post le suportă pentru funcționarii săi publici;
3.
în final, trebuie să verifice dacă cele două niveluri sunt sau nu echivalente.
VII.3.2.1. Nivelul contribuțiilor de asigurări sociale calculate în funcție de salariu ale celorlalte întreprinderi din sectorul de corespondență/coletărie
(300)
Nivelul contribuțiilor de asigurări sociale calculate în funcție de salariu este determinat de doi factori: rata contribuției și salariul de bază la care se aplică.
(a) Calcularea ratei de referință
(301)
Concurenții privați au obligația de a finanța din venituri proprii atât contribuția angajatorului, cât și contribuția angajaților. După cum se arată în figura 2, rata contribuției totale din 1995 s-a situat între 38 % și 42 % din salariul brut al angajatului privat (= salariu net + cota angajatului). Ratele contribuțiilor angajatorului și angajatului la fondul de asigurări sociale au variat între 19 % și 21 % din salariul brut (a se vedea anexa pentru mai multe serii cronologice).
(302)
Spre deosebire de cota angajaților privați la contribuțiile de asigurări sociale, cota funcționarilor publici include doar între 30 și 50 % din costurile de asigurări medicale, fără a mai conține alte contribuții la costurile de pensii, sănătate sau de îngrijire medicală. Prin urmare, contribuția Deutsche Post depășește cota unui angajator privat și include întregul cost al pensiei, precum și restul costurilor de sănătate și îngrijire medicală.
(303)
Astfel, pentru a determina un nivel de referință echivalent pentru Deutsche Post, trebuie luat în considerare faptul că valoarea contribuției funcționarilor publici este mai redusă decât cea a angajaților privați.
(304)
Se poate presupune că procentul de 30-50 % al contribuției funcționarilor publici la propriile costuri de sănătate și îngrijire medicală corespunde în mare parte, în ceea ce privește efectele economice, contribuției angajaților privați la asigurările obligatorii de sănătate și îngrijire medicală (de exemplu, în 2006, aceasta era 8,50 % din salariul brut al angajaților privați).
(305)
Întrucât funcționarii publici nu plătesc contribuții la asigurările obligatorii de pensii și șomaj, Deutsche Post trebuie să suporte un cuantum echivalent pentru a asigura un nivel al contribuțiilor de asigurări sociale egal cu contribuțiile obligatorii de asigurări sociale pe care o întreprindere privată trebuie să le finanțeze din venituri proprii.
(306)
Rata de referință pentru contribuțiile de asigurări sociale ale Deutsche Post calculate în funcție de salariu (denumită în continuare „rata de referință”), trebuie să includă, prin urmare, contribuția totală (= cota angajatorului + cota angajatului) la fondurile de asigurări de pensii și de șomaj, precum și cota angajatorului din contribuțiile la asigurările de sănătate și îngrijire medicală, astfel cum se arată în tabelul de mai jos:
Figura 7
Stabilirea ratei de referință pentru contribuțiile de asigurări sociale ale Deutsche Post
(307)
După cum se arată în figura 7, în perioada 2003-2010, rata de referință s-a situat între 30 % și 34,1 % din salariul brut al angajaților privați (86).
(308)
Germania nu este de acord că orice nivel de referință care depășește cota angajatorului la contribuțiile de asigurări sociale ar defavoriza Deutsche Post față de concurenții săi, care trebuie să plătească doar cota angajatorului. Cu toate acestea, astfel cum arată următorul exemplu simplificat (bazat pe ratele contribuțiilor din 2006), Deutsche Post ar beneficia de un avantaj clar în comparație cu concurenții privați în cazul în care nivelul de referință ar fi egal numai cu cota angajatorului din contribuțiile de asigurări sociale:
1.
Deutsche Post și un concurent privat plătesc același salariu net de 79,5 EUR unui funcționar civil, respectiv unui angajat privat;
2.
cotele angajatorului și angajatului din valoarea contribuției de asigurări sociale se ridică, împreună, la 20,5 % din salariul brut al angajatului privat. Adăugând salariul net de 79,5 EUR la cota de 20,5 EUR a angajatului se obține salariul brut de 100 EUR. Contribuția totală la asigurările sociale este, așadar, egală de 41 EUR (= 41 % din salariul brut al angajatului privat);
3.
Germania susține că Deutsche Post ar trebui să suporte numai cota angajatorului din contribuțiile de asigurări sociale, la care se adaugă contribuția funcționarului public la costurile de asistență medicală (presupusă a fi egală cu contribuția de 7,5 EUR a angajatului privat la asigurările de sănătate și îngrijire medicală);
4.
Germania calculează contribuția angajatorului în funcție de salariul real de 87 EUR al funcționarului public (suma dintre salariul net de 79,5 EUR și contribuția funcționarului public la costurile de asigurări de sănătate, în valoare de 7,5 EUR). Costurile cu asigurările sociale reprezintă, prin urmare, totalul dintre suma de 17,8 EUR (cota angajatorului de 20,5 % din salariul real de 87 EUR al funcționarului public) și contribuția de 7,5 EUR a funcționarilor publici la costurile de sănătate;
5.
pe baza calculelor Germaniei, costurile de asigurări sociale ale funcționarului public se ridică la doar 25,3 EUR, comparativ cu 41 EUR în cazul angajatului din sectorul privat.
(309)
Deși Deutsche Post și concurentul privat plătesc același salariu net, Deutsche Post ar trebui să suporte costuri de asigurări sociale care reprezintă doar aproximativ 62 % din contribuțiile de asigurări sociale obligatorii ale unui angajat din sectorul privat, în cazul în care cota angajatului la contribuțiile de asigurări sociale obligatorii este inclusă în referință.
(310)
Mai mult, trebuie menționat faptul că procentul din contribuția angajatorului la fondul de asigurări sociale (situat între 19 % și 21 % după 1995) a fost, de asemenea, semnificativ mai redus decât rata de 33 % din salariul real al funcționarilor publici stabilită prin Legea pensiilor din 1995 ca referință pentru contribuția Deutsche Post la Fondul de pensii. Prin urmare, organul legislativ german nu dorea ca Deutsche Post să finanțeze doar contribuția angajatorului, ci obliga Deutsche Post să plătească o contribuție mult mai mare la costurile de pensii pentru funcționari publici și să își asume restul costurilor de asigurări sociale (de exemplu, contribuția la asigurările medicale ale funcționarilor publici).
(311)
În consecință, Comisia respinge utilizarea ca rată de referință a contribuției angajatorului la fondul de asigurări sociale, deoarece funcționarii publici - spre deosebire de angajații din sectorul privat - nu sunt obligați să contribuie la fondurile de asigurări de pensii și șomaj. Aceste contribuții trebuie, prin urmare, să fie incluse în rata de referință, pentru a garanta că atât Deutsche Post, cât și concurenții privați suportă, direct sau indirect, niveluri de contribuții echivalente.
(b) Calculul salariului de bază
(312)
Întrucât nivelul contribuțiilor la asigurările sociale pe care Deutsche Post le suportă pentru funcționarii publici ar trebui aliniat la nivelul contribuțiilor de asigurări sociale obligatorii suportate de concurenții privați, este important nu doar ca Deutsche Post să fie supusă aceleiași rate, ci și ca rata să fie aplicată la un salariu de bază echivalent. Astfel cum se indică în exemplul de mai sus, calculul cotei angajatorului de 20,5 % din salariul real al funcționarilor publici conduce la o contribuție de 17,8 EUR, în timp ce concurentul privat trebuie să plătească 20,5 EUR (de exemplu, 20,5 % în cazul unui salariu brut de 100 EUR).
(313)
Prin urmare, este necesar să se stabilească un salariu brut pentru funcționarii publici (denumit în continuare „salariul brut al funcționarilor publici”) care reprezintă un salariu de bază echivalent cu salariul brut al angajaților din sectorul privat. Se presupune că procentul contribuției funcționarilor publici la costurile asigurărilor de sănătate este egal cu contribuția angajaților din sectorul privat la asigurările de sănătate și îngrijire medicală. Diferența între salariul brut și salariul real este egală, așadar, cu cota angajatului la contribuțiile de asigurări de pensii și șomaj. Următoarea formulă transformă salariile reale într-un salariu brut, echivalent cu salariul brut al angajaților din sectorul privat:
Tabelul 6
Calculul salariului brut al funcționarilor publici (pe baza ratelor contribuției din 2006)
Salariul brut al funcționarilor publici =
(314)
De exemplu, în cazul ratelor contribuțiilor din 2006, salariul brut al funcționarilor publici este cu 15 % mai ridicat decât salariul real al acestora. Prin urmare, acest procent cuantifică eroarea care poate apărea când salariul real este utilizat în locul salariului brut pentru a compara contribuțiile Deutsche Post la asigurările sociale cu contribuțiile la asigurările sociale obligatorii ale concurenților privați. Exemplul dat la considerentul 308 ilustrează acest argument, deoarece cota angajatorului de 20,5 EUR, calculată corect pe baza salariului brut, este cu 15 % mai mare decât o cotă a angajatorului de 17,8 EUR care poate rezulta prin utilizarea unei baze incorecte a salariului real.
(315)
Prin urmare, Comisia constată că rata de referință pentru contribuțiile de asigurări sociale ale Deutsche Post trebuie calculată pe baza contribuției angajatorilor și angajaților la fondurile de pensii și de șomaj și a contribuției angajatorilor la fondurile de asigurări de sănătate și îngrijire medicală. Rata de referință trebuie aplicată la salariul brut al funcționarilor publici (definit în tabelul 6).
VII.3.2.2. Contribuțiile de asigurări sociale calculate în funcție de salariu și suportate de Deutsche Post pentru funcționarii săi publici
(316)
În conformitate cu articolul 16 alineatul (1) din PostPersRG 1994, Deutsche Post avea obligația să achite o contribuție anuală de 2,045 miliarde EUR la Fondul de pensii în perioada 1995-1999, în sumă totală de 10,225 miliarde EUR. În conformitate cu articolul 16 alineatul (2) din PostPersRG 1994, Deutsche Post a plătit, începând cu anul 2000, o rată de 33 %. Această rată se aplică salariului real al funcționarilor publici.
(317)
Cu toate acestea, evaluarea necesității și proporționalității ajutorului trebuie, de asemenea, să ia în considerare faptul că, din punct de vedere economic, Deutsche Post nu trebuie să suporte întreaga contribuție de 2,045 de miliarde EUR către Fondul de pensii, care corespunde procentului de 33 % din salariile reale. În această privință, Comisia consideră că este necesar să se facă o distincție între perioada 1995-2002 și perioada 2003-prezent.
(a) Contribuția Deutsche Post în perioada 1995-2002
(318)
Germania susține că Deutsche Post a plătit contribuții la asigurările sociale mai mari decât obligațiile de plată similare ale concurenților săi, în special dacă se iau în calcul plățile forfetare anuale către Fondul de pensii, în valoare de 2,045 miliarde EUR, din perioada 1995-1999. Prin urmare, în perioada anterioară anului 1999, dar și pe întreaga perioadă supusă investigării, Deutsche Post a plătit contribuții cel puțin egale sau chiar mai mari decât întreprinderile private. În consecință, nu se poate stabili că subvenția pentru pensii a situat Deutsche Post într-o poziție mai favorabilă decât a concurenților săi. Comisia trebuie să respingă acest argument, întrucât nu ia în considerare cadrul de reglementare specific adoptat de autoritățile germane cu privire la acoperirea costurilor serviciilor cu prețuri nereglementate.
(319)
Comisia constată, în prezenta decizie, că Deutsche Post a beneficiat de o poziție mai favorabilă decât concurenții săi pe piețele cu prețuri nereglementate, deoarece o parte din valoarea reală a costurilor de asigurări sociale pentru funcționarii publici care lucrează în aceste servicii nu a fost suportată de serviciile respective. În schimb, cota-parte a costurilor de asigurări sociale reale a fost adăugată serviciilor cu prețuri reglementate, ale căror venituri au fost menținute la un nivel suficient de ridicat pentru a permite finanțarea costurilor care se adăugau costurilor suportate pentru serviciile cu prețuri reglementate.
(320)
În fapt, conturile de gestionare ale Deutsche Post arată, după 1995, că aceasta a transferat către serviciile sale cu prețuri nereglementate doar contribuții de asigurări sociale calculate la rata contribuției legale. Situațiile financiare din 2002 și ulterioare confirmă această practică. Avantajul economic de care au beneficiat serviciile cu prețuri nereglementate a existat, așadar, și înainte și după 1999, deoarece serviciile respective erau în mod clar degrevate de costuri.
(321)
Afirmația Germaniei potrivit căreia Deutsche Post a avut de suferit de pe urma unui dezavantaj comparativ pe piețele cu prețuri reglementate deoarece a fost nevoită să finanțeze costuri de asigurări sociale mai mari, prin sumele forfetare plătite în perioada 1995-1999, nu este susținută prin probe. Mai întâi, Deutsche Post încă beneficia de dreptul exclusiv pentru majoritatea serviciilor reglementate. În al doilea rând, un aspect și mai important, prețurile pentru serviciile care intrau sub incidența dreptului exclusiv au fost stabilite la un nivel suficient de ridicat, care făcea posibilă acoperirea acestor costuri pe seama consumatorilor captivi.
(322)
Pentru perioada anterioară anului 1995, reglementarea prețurilor s-a bazat pe Regulamentul privind serviciile poștale (Postdienstverordnung) (87) din 24 iunie 1991, care prevedea că tarifele monopolului trebuiau să fie echilibrate. Conform practicii administrative, această prevedere includea costurile de pensii. Reglementarea prețurilor din perioada 1995-1997 a avut la bază Legea privind reglementarea telecomunicațiilor și a sistemului poștal din 14 septembrie 1994 (Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens, BGBl. I, pp. 2325, 2371). Articolul 4 coroborat cu articolul 2 și articolul 7 au permis ca veniturile din serviciile cu prețuri reglementate să acopere nu doar costurile serviciilor reglementate, inclusiv contribuțiile la Fondul de pensii, ci și să finanțeze costurile serviciilor cu prețuri nereglementate.
(323)
Conform situațiilor anuale ale Deutsche Post, în momentul reformei pensiilor din 1995, prețurile reglementate au fost menținute la același nivel aplicat atunci când Deutsche Post avea încă obligația să suporte integral costurile de pensii. Deși costurile pensiilor au fost ulterior plafonate la nivelul sumei forfetare (între 1995 și 1999) sau fixate la 33 % din salariul total al funcționarilor publici (începând din anul 2000), procent care a scăzut apoi în fiecare an, prețurile reglementate nu au fost reduse în mod corespunzător pentru a acoperi doar contribuțiile de asigurări sociale echivalente contribuțiilor obligatorii plătite de concurenți. Deoarece contribuțiile fixe către Fondul de pensii până în 1999 (2,045 miliarde pe an) au rămas aproximativ egale cu costurile pensiilor din 1994, situația economică a Deutsche Post în ceea ce privește acoperirea costurilor de pensii din veniturile realizate din serviciile cu prețuri reglementate nu s-a modificat. Atât nivelul veniturilor Deutsche Post, cât și contribuțiile sale la Fondul de pensii au rămas echilibrate.
(324)
PostG 1997 prevede în mod clar că prețurile reglementate ar trebui să acopere nu numai costurile furnizării eficiente a unor servicii, ci și sarcini precum costurile de asigurări sociale ale funcționarilor publici. Astfel, PostG 1997 recunoștea în mod explicit că veniturile din prețurile reglementate trebuiau să fie stabilite astfel încât să acopere integral sumele forfetare. Deoarece organul legislativ german a părut să considere că nivelul de atunci al prețurilor reglementate îndeplinea cerințele PostG 1997, a decis că nivelul acestora trebuia menținut până în 1999 la prețul din 1997. Ulterior, Ministrul Economiei și Tehnologiei a decis, la 27 martie 2000, că tarifele aprobate la 1 septembrie 1997 trebuie să rămână valabile până la 31 decembrie 2002.
(325)
Astfel, prețurile reglementate au fost menținute la cel mai ridicat nivel istoric și nu au fost reduse până la o valoare care să genereze un dezavantaj competitiv pentru Deutsche Post.
(326)
Începând din anul 2000, Deutsche Post s-a aflat într-o poziție și mai avantajoasă decât concurenții săi, contribuțiile fixe la Fondul de pensii fiind reduse la 33 % din salariile reale ale funcționarilor publici. În termeni absoluți, nivelul respectiv determină o reducere a costurilor de la 2,045 miliarde EUR la 735 milioane EUR (chiar sub această sumă în anii următori, pe măsură ce numărul de funcționari publici scădea, această tendință fiind compensată doar parțial de creșterea salariilor). Deoarece prețurile reglementate au fost menținute la nivelul istoric maxim, începând din anul 2000, Deutsche Post a început să realizeze profituri importante din serviciile cu prețuri reglementate.
(327)
Analizând profitabilitatea Deutsche Post din serviciile cu prețuri reglementate în perioada 1995-2002, studiul WIK concluzionează că Deutsche Post nu a suferit niciun fel de pierderi din serviciile cu prețuri reglementate, adică până în 1999, în pofida plăților forfetare către Fondul de pensii. Mai mult, studiul WIK menționează randamente pozitive începând din anul 2000.
(328)
Prin urmare, Comisia trebuie să respingă afirmația Germaniei conform căreia Deutsche Post se afla într-o poziție defavorabilă comparativ cu concurenții săi în ceea ce privește acoperirea contribuțiilor de asigurări sociale din serviciile cu prețuri reglementate și că subvenția pentru pensii era necesară și proporțională înainte de 2002.
(329)
Fără a aduce atingere celor de mai sus, Comisia recunoaște că, în acest caz, nu există probe suficiente pentru a determina nivelul exact al contribuțiilor de asigurări sociale calculate în funcție de salariu pe care Deutsche Post le-a plătit în perioada 1995-2002. Aceasta consideră că o asemenea cuantificare nu poate fi întemeiată pe constatări ex post conform cărora un anumit procent din costurile de asigurări sociale ale serviciilor cu prețuri nereglementate a fost transferat pentru a fi finanțat din venituri realizate din tarifele reglementate, și că Deutsche Post nu a fost defavorizată, în termeni generali, de sistemul de contribuții la fondul de pensii, deoarece veniturile realizate din tarifele reglementate au fost stabilite de facto la un nivel suficient pentru a acoperi contribuțiile la Fondul de pensii, inclusiv costurile transferate. Nu este posibilă, de asemenea, nici stabilirea unei metode prin care statele membre să calculeze cuantumul contribuțiilor pentru perioada respectivă. Comisia constată, după evaluarea temeiului juridic privind prețurile reglementate din perioada 1995-2002, că modul în care autoritățile competente au decis componența prețurilor reglementate pe bază ex ante nu poate fi dedus cu certitudine pe baza dispozițiilor legislative. În special, nu se poate dovedi cu certitudine în acest caz că, atunci când autoritățile competente au stabilit prețurile reglementate au stabilit la un nivel care acoperea de facto costurile transferate, ar fi alocat în mod neechivoc, prin deciziile lor, o cotă din prețul reglementat pentru a acoperi cuantumul sarcinilor declarate ale serviciilor cu prețuri nereglementate.
(330)
Spre deosebire de deciziile de plafonare din 2002, 2007 și 2011, în care aceste sarcini au fost recunoscute în mod explicit și aprobate de autoritatea de reglementare din sectorul poștal, acoperirea anterioară de facto ar fi putut fi legată de considerente ale autorităților competente de reglementare a prețurilor în legătură cu evoluția altor componente de costuri sau a tendinței altor variabile ale activității economice. În acest caz, prin urmare, acoperirea anterioară de facto nu este suficientă pentru a cuantifica în mod precis și cu certitudine măsura în care autoritățile competente au majorat prețurile reglementate pentru a compensa sarcinile declarate ale serviciilor cu prețuri nereglementate.
(331)
Pe de altă parte, pentru perioada începând de la 1 ianuarie 2003, modul în care autoritatea de reglementare a stabilit componența prețurilor reglementate poate fi stabilit cu certitudine, pe baza deciziilor de plafonare a tarifelor din 2002, 2007 și 2011. Este cert că acestea au fost stabilite în mod clar la un nivel mai ridicat, pentru a acoperi costurile serviciilor cu prețuri nereglementate din veniturile din prețurile reglementate.
(b) Contribuția Deutsche Post începând cu anul 2003
(332)
PostG 1997 permite Deutsche Post să solicite autorității de reglementare din sectorul poștal, atunci când stabilește nivelul de venituri din dreptul exclusiv și veniturile reglementate, să includă în costurile de recuperat de la consumatori, între altele, „costurile sociale suplimentare” și costurile de furnizare eficientă a serviciului universal. Autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aplicat pentru prima dată această metodă prin decizia de plafonare a prețurilor din 2002. De asemenea, autoritatea de reglementare a aprobat costul din contribuția suplimentară la asigurările sociale, prin deciziile de plafonare a prețurilor din 2007 și 2011. Faptul că doar o parte din serviciile cu prețuri reglementate este supusă controlului ex ante al prețurilor nu modifică evaluarea Comisiei. Deutsche Post era încă autorizată să recupereze întregul cost prin utilizarea poziției sale dominante. În această privință, nu este relevant dacă autoritatea de reglementare își exercită controlul ex ante sau ex post.
(333)
Autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aprobat în mod constant cererea Deutsche Post de a refinanța sarcina 2 (costurile de asigurări sociale reale care depășesc rata contribuției legale) din veniturile obținute din prețurile reglementate. Pentru a determina costurile de asigurări sociale suplimentare (sarcina 2) din 2001, contribuțiile reale de asigurări sociale pentru funcționarii publici ai Deutsche Post, în cuantum de [40-45 %] din salariile reale (88), au fost comparate cu nivelul de referință reglementat. Acest nivel de referință este format din cota angajatorilor la contribuțiile de asigurări sociale, împotriva accidentelor și de pensie suplimentară, care totalizează, împreună, [20-25 %] din salariile reale.
(334)
Diferența dintre cele două rate de [20-15 %] din salariul real al funcționarilor publici a fost inclusă în sarcina 2 și acoperită din veniturile obținute din prețurile reglementate (a se vedea tabelul 2).
(335)
Așadar, din punct de vedere economic, Deutsche Post nu suportă contribuții de asigurări sociale în procent de 33 % din salariile reale, ci doar de 20-25 %. Începând din 2003, restul costurilor au fost suportate de consumatorii captivi, care plătesc tarife calculate astfel încât să acopere costurile de asigurări sociale ale serviciilor pentru care Deutsche Post a deținut un drept exclusiv până în 2007, precum și pentru serviciile universale în cazul cărora Deutsche Post beneficiază de o poziție dominantă.
(336)
Pentru a compara rata aplicată a salariilor reale cu nivelul contribuțiilor de asigurări sociale ale unui concurent, salariul real trebuie să fie transformat în salariul brut al funcționarilor publici.
(337)
Salariul real corespunde unui procent între [85 % și 90 %] din salariul brut al funcționarilor publici (89). Pe această bază, [20-25 %] din salariile reale corespund unui procent de [17,5-22,5 %] din salariul brut.
(338)
Ca urmare a limitării la 33 % a contribuției Deutsche Post la Fondul de pensii și a aprobării sarcinii 2 de către autoritatea de reglementare din sectorul poștal, Deutsche Post plătește contribuții de asigurări sociale de [17,5-22,5 %] din salariul brut al funcționarilor publici.
VII.3.2.3. Comparație
(a) Perioada 1995-2002
(339)
În perioada 1995-2002, veniturile obținute din prețurile aplicate de Deutsche Post în sectorul rezervat au redus în mod considerabil sarcina economică reală a contribuției sale pentru acoperirea costurilor cu asigurările sociale. Cu toate acestea, în lipsa unui element de preț alocat, Comisia poate să stabilească doar faptul că nivelul contribuției Deutsche Post a rămas sub rata de referință. Comisia nu este în măsură să calculeze diferența exactă între cele două niveluri sau să elaboreze o metodă care să permită statului membru să facă acest calcul.
(b) Perioada după 2003
(340)
Pentru a compara rata contribuției legale cu rata de referință, trebuie observat că rata contribuției legale este calculată în funcție de salariile reale ale funcționarilor publici, al căror nivel de bază este prea redus comparativ cu salariul brut al angajaților din sectorul privat. Prin urmare, rata contribuției legale trebuie recalculată ca procent din salariul brut al funcționarilor publici.
(341)
Comparația pentru 2006 arată că serviciile cu prețuri nereglementate au suportat contribuții de asigurări sociale de [17,5-22,5 %] din salariile brute ale funcționarilor publici ([20-25 %] din salariile reale ale funcționarilor publici), față de rata de referință de 33,5 %. În ceea ce privește ratele contribuțiilor de asigurări sociale, Deutsche Post a beneficiat, în 2006, de un avantaj comparativ de [10-15 %] din salariile brute ale funcționarilor publici.
Tabelul 7
Comparație între rata contribuției legale și rata de referință pentru contribuțiile de asigurări sociale ale Deutsche Post din 2006
Rata contribuției la asigurările sociale
Rata contribuției legale
Rata de referință pentru contribuțiile de asigurări sociale ale Deutsche Post
ca procent din
Salariul brut al angajaților privați
Salariul brut al funcționarilor publici
Salariul brut al funcționarilor publici
Cota angajatorului
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Asigurare de sănătate
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Asigurare de îngrijire
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Asigurare de șomaj
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Asigurare de pensie
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Cota angajatului
20,50 %
Asigurare de sănătate
6,65 %
Asigurare de îngrijire
0,85 %
Asigurare de șomaj
3,25 %
3,25 %
Asigurare de pensie
9,75 %
9,75 %
Asigurare de pensie suplimentară
[0-5 %]
Asigurare în caz de accident
[0-5 %]
Rata contribuției
[17,5-22,5 %]
33,50 %
(342)
Tabelul 7 arată că nivelul de referință pentru Deutsche Post reprezintă 33,5 % din salariul brut al funcționarilor publici și este cu [10-15] % mai mare decât nivelul suportat în mod real de Deutsche Post.
(343)
Diferența de [10-15] puncte procentuale pentru 2006 este mai mare decât diferența nominală de [8-13 %] % dintre rata de referință de 33,5 % și rata contribuției legale de [20-25] %. Diferența include un adaos de [2-3] puncte procentuale, care ia în considerare faptul că rata nominală a contribuției legale de [20-25] % este incorect calculată pe baza salariului real al funcționarilor publici, în loc de salariul brut al acestora, care este echivalent cu salariul brut al angajaților din sectorul privat.
VII.3.2.4. Concluzie preliminară privind necesitatea și proporționalitatea
(344)
Subvenția pentru pensii, care acoperă necesitățile de finanțare ale Fondului de pensii ce depășesc contribuția de 33 % din salariile reale ale funcționarilor publici Deutsche Post, nu este nici necesară, nici proporțională, din următoarele motive:
1.
în perioada 1995-2002, Deutsche Post a suportat costuri sub nivelul de referință, dar diferența nu poate fi determinată cu precizie;
2.
începând din 2003, Deutsche Post a suportat, în medie, costuri de aproximativ [17,5-22,5] % din salariile brute ale funcționarilor săi publici, în comparație cu rata medie de referință de 32 % din salariul brut al funcționarilor publici; restul costurilor au fost suportate de consumator, deoarece veniturile autorizate în temeiul plafonării prețurilor includ sarcina pentru costurile suplimentare de asigurări sociale, care acoperă restul de [10-15 %] din salariul brut al funcționarilor publici.
(345)
Diferența dintre ratele ulterioare anului 2003 este rezultatul a doi factori:
1.
nivelul contribuțiilor de asigurări sociale, calculate pe baza salariului, care sunt suportate de societățile din sectorul de corespondență/coletărie este de 41 % din salariul brut. Pentru a o compara acest nivel cu contribuția de asigurări sociale pe care Deutsche Post o plătește pentru funcționarii publici, este necesar să se facă o corecție ținând seama de faptul că funcționarii publici suportă 30-50 % din costurile de asistență medicală și îngrijire a sănătății. Această contribuție a funcționarilor publici este echivalentă cu contribuția angajaților la costurile de asistență și îngrijire medicală, egală cu 7,5 % din salariul brut;
2.
contribuția Deutsche Post este calculată pe baza salariului real al funcționarilor publici, nu pe salariul brut. Rata de referință pentru funcționarii publici ai Deutsche Post este, așadar, de 33,5 % din salariul brut. În principiu, orice scutire care depășește acest nivel nu este nici necesară, nici proporțională.
(346)
Pentru perioada 1995-2002 este imposibil să se determine proporția exactă a scutirii care depășește nivelul acceptabil ca necesar și proporțional. Începând din 2003, această proporție corespunde unui procent de [10-15] % din salariul brut.
VII.3.2.5. Impactul mediului concurențial și de reglementare specific asupra necesității și proporționalității
(347)
Evaluarea necesității și proporționalității subvenției pentru pensii trebuie, cu toate acestea, să țină seama de cadrul competitiv și de reglementare.
(348)
Așa cum s-a explicat în secțiunea II.2.1, până la 31 decembrie 2007, Deutsche Post a beneficiat de un drept exclusiv pentru anumite servicii de corespondență. Acesteia i-a fost încredințată până la acea dată, în temeiul articolului 52 din PostG 1997, obligația de serviciu universal prevăzută la capitolul 2 din Directiva 97/67/CE a Parlamentului European și a Consiliului (90) și articolul 11 din PostG 1997. Începând cu 1 ianuarie 2008, aceasta a furnizat servicii universale în mod voluntar.
(349)
Atât timp cât Deutsche Post a beneficiat de un drept exclusiv pentru anumite servicii de corespondență, concurenții săi nu și-au putut oferi serviciile în sectorul respectiv al pieței poștale. Faptul că autoritatea de reglementare din sectorul poștal a permis Deutsche Post să își refinanțeze integral, prin majorarea prețurilor reglementate, acea parte din costurile de asigurări sociale ale funcționarilor publici care decurg din furnizarea serviciilor rezervate, peste nivelul contribuțiilor de asigurări sociale calculate în funcție de salariu ale concurenților săi, era puțin probabil să afecteze schimburile comerciale într-o măsură contrară interesului comun.
(350)
Rațiunea existenței obligației de serviciu universal este aceea că, pe o piață concurențială, operatorii poștali nu vor oferi anumite servicii în zone rurale și izolate sau le vor oferi numai la tarife inaccesibile. Prin urmare, articolul 4 din Directiva 97/67/CE impune statelor membre să se asigure că utilizatorii beneficiază de dreptul la un serviciu universal care implică prestarea permanentă a unui serviciu poștal de o calitate determinată în toate punctele de pe teritoriul lor, la prețuri accesibile pentru toți utilizatorii.
(351)
În această privință, dreptul național german prevede o obligație specială pentru orice furnizor de servicii poștale care ocupă o poziție dominantă pe o piață care intră sub incidența obligației de serviciu universal. Conform articolului 2 din PDLV (91), acești furnizori trebuie să ofere, pe piața respectivă, servicii în aceleași condiții pentru toți utilizatorii. Până în prezent, numai Deutsche Post a beneficiat de o astfel de poziție dominantă și s-a supus acestei obligații.
(352)
În urma privatizării, Deutsche Post nu a beneficiat de niciun ajutor de stat sub formă de compensație pentru furnizarea serviciilor universale. Cu toate acestea, Deutsche Post beneficiază de o compensație pentru costurile care decurg din serviciul universal garantat, pe care o primește din veniturile realizate din serviciile cu prețuri reglementate în privința cărora deține o poziție dominantă. În momentul evaluării proporționalității și necesității subvenției pentru pensii, Comisia consideră oportun să țină seama de acest aspect.
(353)
Astfel, Comisia concluzionează că, în cazul costurilor de asigurări sociale ale funcționarilor publici care sunt suportate în scopul furnizării serviciilor cu prețuri reglementate care intră sub incidența obligației de serviciu universal și în privința cărora Deutsche Post a beneficiat de o poziție dominantă, faptul că autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aprobat finanțarea integrală a respectivelor costuri de asigurări sociale prin creșterea prețurilor reglementate - chiar dacă acele costuri de asigurări sociale depășesc nivelul suportat, în mod normal, de concurenți - nu afectează schimburile comerciale într-o măsură contrară interesului comun. Această concluzie se bazează pe mediul concurențial și de reglementare specific în care sunt furnizate aceste servicii. Prin urmare, acesta nu poate fi extins și la alte sectoare.
VII.3.3. Concluzie
(354)
Se poate concluziona, așadar, că, începând din 2003, Deutsche Post a plătit, pentru funcționarii publici care lucrează în serviciile cu prețuri nereglementate, un nivel al contribuțiilor de asigurări sociale calculate în funcție de salariu cu 11-14 puncte procentuale mai mic decât ratele de contribuție ale concurenților săi.
Figura 8
Avantajul comparativ în ceea ce privește rata contribuției la asigurările sociale în raport cu serviciile cu prețuri nereglementate (ratele contribuției sunt exprimate ca procent din salariul brut al funcționarilor publici)
[…]
(355)
Reducerea contribuțiilor de asigurări sociale nu este nici necesară, nici proporțională pentru îndeplinirea obiectivului de deschidere progresivă a pieței serviciilor poștale. Pe piețele în cauză, Deutsche Post este în concurență acerbă cu alte întreprinderi. Prin urmare, Comisia consideră că nivelul mai scăzut al contribuțiilor afectează schimburile comerciale într-o măsură care contravine interesului comun și acestea nu pot fi declarate compatibile cu piața internă.
(356)
Componenta incompatibilă a subvenției pentru pensii aferentă perioadei începând cu 1 ianuarie 2003 se calculează ca diferență între rata de referință și rata contribuției legale, înmulțită cu totalul salariilor brute ale funcționari publici care lucrează în serviciile cu prețuri nereglementate, conform formulei de mai jos:
Tabelul 8
Formula de calcul al ajutorului incompatibil pentru perioada începând cu 1 ianuarie 2003
Ajutor incompatibil =
=
(rata de referință - rata contribuției legale)
×
Salariile brute totale ale funcționarilor publici din serviciile cu prețuri reglementate
(357)
Utilizând datele disponibile, avantajul comparativ rezultat este de [500-1 000] milioane EUR pentru perioada 2003-2010 (a se vedea anexa). În această perioadă, cuantumul anual al ajutorului incompatibil a scăzut de la […] milioane EUR în 2003 la […] milioane EUR în 2010, ca urmare a diminuării numărului de funcționari publici.
VII.3.4. Răspunsul la argumentele prezentate de Germania
(358)
În decizia de extindere din 2011 au fost exprimate rezerve în ceea ce privește necesitatea și proporționalitatea subvenției pentru pensii, deoarece contribuțiile la asigurările sociale plătite pentru serviciile cu prețuri nereglementate au fost cu 11-14 % mai reduse decât cele ale concurenților privați. Decizia de extindere din 2011 a cuantificat avantajul anual rezultat ca fiind situat între 100 și 200 milioane EUR.
(359)
În răspunsul la decizia de extindere din 2011, Germania a prezentat două obiecții principale:
1.
Germania insistă asupra faptului că rata de referință se poate întemeia numai pe contribuția angajatorului la fondul de asigurări sociale, deoarece întreprinderile private nu au nicio obligație legală de a plăți contribuția angajaților. În plus, rata de referință ar trebui să ia în considerare faptul că Deutsche Post a plătit întotdeauna salarii peste nivelul „competitiv”.
2.
Germania susține că Comisia nu a stabilit dacă veniturile obținute din serviciile universale cu prețuri reglementate erau suficiente pentru a finanța sarcinile declarate pentru costurile suplimentare de asigurări sociale.
VII.3.4.1. Comisia este îndreptățită să includă contribuția angajaților în rata de referință și să nu ajusteze salariul la un nivel „competitiv”.
(360)
Germania argumentează că orice nivel de referință care depășește contribuția angajatorului la fondul de asigurări sociale ar defavoriza Deutsche Post în raport cu concurenții săi, care se obligă doar la plata contribuției angajatorului.
(361)
În ceea ce privește primul argument, Comisia dorește să precizeze că funcționarii publici - spre deosebire de angajații privați - nu sunt obligați să contribuie la fondurile de asigurări de pensii și de șomaj. Prin urmare, respectivele contribuții trebuie neapărat incluse în rata de referință, pentru ca atât Deutsche Post, cât și concurenții privați să suporte același cuantum de contribuții directe și indirecte.
(362)
Germania susține, de asemenea, că rata de referință nu este aplicată nici salariilor brute ale funcționarilor publici, nici salariilor reale, ci doar salariilor „competitive”. În situațiile financiare din 2002, 2007 și 2011, Deutsche Post consideră că „salariul competitiv” ar trebuie să se bazeze pe salariul ETV sau pe contractele colective de muncă din sectorul poștal încheiate începând din anul 2003.
(363)
În situația financiară din 2009, salariul „competitiv” este definit ca fiind salariul minim pe anul 2007, care este mai mic chiar și decât salariul ETV.
(364)
Germania susține că modul de calcul bazat pe salarii „competitive” este necesar pentru a așeza costurile de asigurări sociale ale Deutsche Post pe același nivel cu cele ale concurenților săi.
(365)
Comisia nu poate accepta acest argument, deoarece ajutorul trebuie să se limiteze la nivelul minim necesar care să garanteze că tranziția progresivă de la o situație concurențială preponderent limitată la o situație de concurență veritabilă la nivelul Uniunii are loc în condiții economice acceptabile.
(366)
Ar fi disproporționat ca ajutorul să fie crescut în așa măsură încât, începând din anul 1995, Deutsche Post să trebuiască să finanțeze doar contribuțiile de asigurări sociale pe baza salariilor „competitive”, care nu reflectă condițiile de pe piața muncii din anii anteriori. Diferențele de salarizare a personalului angajat în diverse perioade de operatorii tradiționali și operatorii noi reprezintă o realitate economică normală.
(367)
În cazul privind ajutorul acordat France Telecom (92), Comisia a respins, de asemenea, argumentul prezentat de Franța conform căruia nivelul contribuțiilor de asigurări sociale calculate în funcție de salariu ar trebui să țină seama de faptul că funcționarii publici primesc salarii mai mari decât angajații concurenților. În acest context, Comisia a precizat că, datorită funcționarilor publici, operatorul tradițional avea, în momentul deschiderii pieței, personal înalt calificat și competent fără de care nu ar fi reușit să își mențină poziția pe piață. În orice caz, ar fi complet neavenit să fie acuzate dezavantaje specifice ale operatorului poștal tradițional și să fie ignorate avantajele considerabile privind cota de piață, recunoașterea mărcii și baza de clienți.
(368)
În sfârșit, calculele Deutsche Post nu pot stabili, în mod credibil că, în lipsa obligației de a angaja funcționari publici, ar fi reușit să obțină economiile calculate de costuri salariale. Chiar presupunând că, în 1995, funcționarii publici ar fi devenit angajați privați, nu s-a stabilit nici numărul funcționarilor publici care ar fi fost înlocuiți de angajați privați în 1995, nici nivelul salariului acestora. Numărul mare al funcționarilor publici Deutsche Post din 1995 (93) este suficient pentru a invalida ipoteza că ar fi fost posibil, din punct de vedere legal și economic, ca toți funcționarii publici să fi fost înlocuiți, începând din 1995, de angajați privați cu aceeași productivitate, dar cu salarii mai reduse.
(369)
Prin urmare, Comisia respinge obiecțiile Germaniei în ceea ce privește rata de referință și salariile.
VII.3.4.2. Referitor la afirmația Germaniei potrivit căreia veniturile din prețurile reglementate erau insuficiente pentru finanțarea sarcinilor declarate
(370)
Conform autorităților germane, Comisia a evaluat doar nivelul contribuțiilor de asigurări sociale stabilite în funcție de salariu pentru serviciile cu prețuri nereglementate, fără a verifica dacă profiturile obținute din serviciile universale cu prețuri reglementate erau suficiente pentru a finanța sarcinile declarate.
(371)
Germania prezintă două argumente. În primul rând, afirmă că Comisia nu a dovedit că autoritatea națională de reglementare din sectorul poștal ar fi aprobat sarcinile declarate de Deutsche Post. În al doilea rând, Germania susține că, și în cazul în care autoritatea ar fi aprobat aceste sarcini, profiturile obținute din serviciile universale cu prețuri reglementate erau insuficiente pentru a le finanța. Germania a prezentat două expertize realizate de profesorul Weber și de Ctcon pentru a demonstra că serviciile cu prețuri reglementate erau insuficiente pentru a acoperi sarcinile declarate pentru contribuțiile suplimentare de asigurări sociale, ceea ce înseamnă că Deutsche Post a fost subcompensată pentru costurile sale suplimentare de asigurări sociale.
(a) Deciziile de plafonare a prețurilor din 2002, 2007 și 2011 sunt întemeiate pe situațiile financiare prezentate de Deutsche Post și aprobă toate sarcinile declarate
(372)
Există probe documentare care atestă că, după decizia de plafonare a prețurilor din 2002, autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aprobat costurile Deutsche Post și a stabilit prețuri reglementate calculate astfel încât să le acopere. Deciziile de plafonare a prețurilor din 2007 și 2011 confirmă, de asemenea, faptul că autoritatea de reglementare din sectorul poștal a acceptat costurile declarate de Deutsche Post și a aprobat finanțarea costurilor suplimentare de asigurări sociale declarate din veniturile obținute din prețurile reglementate.
(b) Studiul profesorului Weber nu susține afirmația conform căreia veniturile din serviciile universale reglementate erau insuficiente pentru a acoperi sarcinile declarate de Deutsche Post
(373)
Studiul profesorului Weber acoperă perioada 1995-2010 și precizează că Deutsche Post a beneficiat nu doar de subvenția pentru pensii, ci și de acoperirea integrală a sarcinii 2 din veniturile obținute din prețuri reglementate (a se vedea secțiunea VI.1.4.2(a) pentru o descriere detaliată a studiului).
(374)
Pentru a evalua expertiza, este util să se reamintească mai întâi regula de stabilire a prețurilor prevăzută de articolul 20 alineatul (2) din PostG 1997. Aceasta impune ca plafonul de tarifare să țină seama, în mod corespunzător, de costurile furnizării serviciului universal și de costurile aferente transferului costurilor de pensii pentru angajați care au rezultat de la succesorului legal către Deutsche Bundespost.
Tabelul 9
Regula de stabilire a prețurilor prevăzută de articolul 20 alineatul (2) din PostG 1997
Plafonul de tarife pentru servicii reglementate =
=
Costurile furnizării eficiente a unor servicii reglementate + sarcini =
=
Costurile totale ale serviciilor reglementate + sarcinile din serviciile nereglementate
(375)
Autoritatea de reglementare trebuie să stabilească prețurile reglementate care să acopere costurile „furnizării eficiente” ale serviciilor cu prețuri reglementate și costurile aprobate. Cu alte cuvinte, prețurile reglementate finanțează integral nu doar costurile totale ale serviciilor reglementate - indiferent dacă acestea sunt clasificate drept „sarcini” sau „costuri de furnizare eficientă a serviciilor” - ci și cota sarcinii aferente serviciilor cu prețuri nereglementate. Articolul 20 alineatul (2) din PostG 1997 garantează astfel că sarcinile aprobate sunt acoperite integral din veniturile realizate din tarifele reglementate. Prin urmare, contrar afirmațiilor Germaniei, legea cere ca serviciile cu prețuri reglementate să nu fie subcompensate prin transferul costurilor suplimentare de asigurări sociale pentru angajații din serviciile cu prețuri nereglementate.
(376)
În prima etapă, expertiza definește costurile suplimentare de asigurări sociale pentru funcționarii publici ca fiind egale cu diferența dintre totalul costurilor de asigurări sociale suportate de Deutsche Post pentru funcționarii săi publici (contribuția la Fondul de pensii, costurile de sănătate, asigurarea împotriva accidentelor, costuri de asigurări diverse) și contribuțiile angajatorilor la asigurările de pensie, sănătate și îngrijire medicală calculate pe baza salariului minim din 2007. În a doua etapă, Comisia compară această diferență cu sarcina 2.
(377)
Expertiza profesorului Weber este marcată de două mari deficiențe. În primul rând, aceasta exagerează nivelul costurilor suplimentare de asigurări sociale. În al doilea rând, ignoră faptul că, în urma acestei exagerări, costurile suplimentare de asigurări sociale ajung să includă elemente de cost pentru care Deutsche Post a primit plăți compensatorii care nu sunt alocate sarcinii 2, ci altor rubrici de cheltuieli. În detaliu, Comisia ar dori să semnaleze următoarele deficiențe.
(378)
Mai întâi, expertiza calculează costurile suplimentare de asigurări sociale pe baza cotei angajatorului din contribuțiile de asigurări sociale. Cu toate acestea, sarcina 2 se calculează pe baza ratei contribuției legale. Deoarece ultimul cost este mai mare decât cota angajatorului din contribuțiile de asigurări sociale, costurile suplimentare de asigurări sociale calculate în expertiză depășesc sarcina 2. Prin urmare, expertiza include costurile suplimentare de asigurări sociale pe care autoritatea de reglementare din sectorul poștal le consideră drept costuri de „furnizare eficientă”.
(379)
În al doilea rând, expertiza nu ține cont de faptul că sarcina 1 (salarii suplimentare) acoperă, de asemenea, o parte din costurile suplimentare de asigurări sociale (de exemplu, ca urmare a diferenței între salariile reale și nivelul de referință al salariului „competitiv”) și că aceste costuri sunt, prin urmare, finanțate prin sarcina 1. Alte costuri de asigurări sociale pe care expertiza le ia în considerare sunt incluse în sarcini separate (de exemplu, plățile către BAnstPT sunt acoperite prin sarcina 6) și, prin urmare, sunt compensate. Deși costurile totale de asigurări sociale ale funcționarilor publici sunt evidențiate, nu se menționează faptul că sumele suplimentare ale costurilor de asigurări sociale sunt acoperite și prin sarcini, altele decât sarcina 2.
(380)
În al treilea rând, sarcina 2 conține costurile suplimentare de asigurări sociale atât ale funcționarilor publici, cât și ale angajaților privați. Contribuțiile de asigurări sociale ale angajaților privați au fost mai mari decât nivelul de referință anterior anului 2003, deoarece în acele costuri au fost incluse, de asemenea, cheltuieli cu dobânzile de aproximativ […] milioane EUR legate de asigurările de pensii suplimentare ale angajaților privați. Începând din 2003, aceste dobânzi au fost alocate către costurile financiare, iar costurile de asigurări sociale suportate pentru angajații privați s-au situat sub nivelul de referință prevăzut de lege.
(381)
Deoarece expertiza clasifică sarcina totală 2 drept compensare pentru costurile suplimentare de asigurări sociale ale funcționarilor publici, costurile de asigurări sociale ale funcționarilor publici au fost finanțate excesiv înainte de 2003 și insuficient după 2003. Pentru a calcula compensarea corespunzătoare pe care sarcina 2 a asigurat-o pentru costurile de asigurări sociale suplimentare ale funcționarilor publici, sarcina 2 trebuie separată între funcționarii publici și angajații privați.
(382)
În consecință, sub-compensarea identificată în studiu induce în eroare, deoarece studiul omite faptul că sumele suplimentare declarate ale contribuțiilor de asigurări sociale sunt acoperite nu numai prin sarcina 2 și că autoritatea de reglementare din sectorul poștal a considerat o pondere mai mare a costurilor de asigurări sociale ca fiind costuri ale „furnizării eficiente”. O corecție adecvată a erorilor din expertiză privind compensarea egalează sarcinile și costurile suplimentare ale asigurărilor sociale, în conformitate cu articolul 20 alineatul (2) din PostG 1997
(383)
Obiecția Germaniei conform căreia, în decizia de extindere din 2011, Comisia ar fi comis o eroare atunci când a calculat avantajul comparativ al serviciilor cu prețuri nereglementate trebuie respinsă deoarece, conform articolului 20 alineatul (2) din PostG 1997, autoritatea de reglementare din sectorul poștal trebuie să stabilească plafonul tarifar astfel încât veniturile realizate din tarifele reglementate să acopere costurile furnizării eficiente a serviciilor cu prețuri reglementate și costurile aprobate.
(c) Lipsa dovezilor privind subcompensarea costurilor suplimentare de asigurări sociale pe baza studiului WIK
(384)
Făcând referire la situațiile financiare din 2009, Germania susține că Deutsche Post a suferit, după 1990, pierderi semnificative cu serviciile sale cu prețuri reglementate, deoarece veniturile reglementate au fost absorbite de costurile serviciilor cu prețuri reglementate, precum și de costurile nete ale îndeplinirii obligațiilor de serviciu universal (94). Prin urmare, Germania respinge argumentul Comisiei conform căruia profiturile realizate din serviciile cu prețuri reglementate ar fi fost suficiente pentru a finanța orice costuri suplimentare de asigurări sociale din serviciile cu prețuri nereglementate.
(385)
Mai întâi, Comisia observă că, în conformitate cu deciziile autorității de reglementare din sectorul poștal după 2003, este evident că aceasta a alocat o parte din veniturile obținute din prețurile reglementate pentru compensarea sarcinii 2. Prin urmare, existența contribuției din veniturile realizate din tarifele nereglementate este stabilită în mod neechivoc în deciziile autorității de reglementare din sectorul poștal.
(386)
În al doilea rând, studiul WIK arată, spre deosebire de situațiile financiare din 2009, că serviciile cu prețuri reglementate au generat marje de profit suficient de ridicate, de peste [6,5-8,5] %.
Figura 9
Calculul ROS pentru serviciile cu prețuri reglementate pe baza studiului WIK
[…]
Notă:
Calculele se bazează pe modificările aduse de studiul WIK situațiilor financiare din 2009. În plus, se presupune că serviciile cu prețuri reglementate acoperă toate pierderile serviciilor universale cu prețuri nereglementate. Profitul mai redus din 2007 se datorează, în principal, unor costuri extraordinare de amortizare pentru portofoliul imobiliar.
(387)
Profiturile mai mari realizate ulterior anului 2000 sunt direct legate de reducerea contribuțiilor de pensii fixe prevăzute de Legea pensiilor din 1995. Întrucât, în 1999, Deutsche Post a efectuat o plată anuală forfetară de 2,045 miliarde EUR, suma corespunzătoare din 2000 era de doar aproximativ 735 milioane EUR (33 % din salariile reale ale funcționarilor publici). Deoarece autoritatea de reglementare din sectorul poștal nu a redus, în 2000, prețurile reglementate proporțional cu reducerea contribuțiilor de pensii, profiturile Deutsche Post au crescut în mod semnificativ. Chiar și după decizia de plafonare a prețurilor din 2002, profitul realizat a rămas la un nivel ridicat deoarece prețurile reglementate nu au fost reduse suficient pentru a corespunde costurilor serviciilor cu prețuri reglementate.
(388)
Cu privire la criticile aduse de Germania studiului WIK, Comisia consideră că, în comparație cu situațiile financiare din 2009, acesta oferă o descriere mai adecvată a situației economice generale a Deutsche Post, și în special a profiturilor realizate din serviciile cu prețuri reglementate. Motivele sunt următoarele:
(i) Alocarea mai adecvată a costurilor către serviciile comerciale
(389)
Conform hotărârii Chronopost, serviciile comerciale trebuie să suporte propriile costuri directe și să asigure o contribuție adecvată la cheltuielile generale. Alocarea corespunzătoare a costurilor între diferite servicii poate fi dovedită fie prin niveluri de referință externe (de exemplu, prețurile de piață), fie prin datele interne privind costurile (95).
(390)
Situațiile financiare din 2009 se bazează pe principiul stabilit la articolul 20 alineatul (2) din PostG 1997, care prevede că serviciilor cu prețuri nereglementate ar trebui să li se aloce numai costurile legate de furnizarea eficientă a serviciilor, în timp ce toate costurile (de exemplu, costurile suplimentare generate de angajarea personalului Postdienst și costurile nete ale obligației de serviciu universal) trebuie finanțate din veniturile realizate din tarifele reglementate. Cu toate acestea, studiul de WIK, în analiza privind comparația situațiilor financiare din 2009 și a profitabilității concurenților privați, constata că Deutsche Post alocă un procent prea ridicat de costuri către serviciile cu prețuri reglementate și prea puține costuri către serviciile comerciale.
(391)
Constatările studiului WIK sunt confirmate de analiza nivelurilor de referință „competitive” declarate, pe care Deutsche Post le-a utilizat pentru a calcula sarcinile individuale. Astfel cum se arată mai sus, rata contribuției legale pentru calcularea sarcinii 2 (costuri suplimentare de asigurări sociale) reprezintă un nivel de referință prea scăzut comparativ cu rata contribuțiilor sociale obligatorii pe care trebuie să le plătească concurenții privați. În plus, dacă se iau în considerare, de exemplu, costurile de infrastructură ale rețelei poștale, acest nivel de referință este unul pur ipotetic, deoarece nu se poate stabili că, în lipsa obligației de serviciu universal, Deutsche Post nu ar fi exploatat oficii poștale proprii după 1990. În mod similar, nu se poate dovedi că Deutsche Post ar fi funcționat, începând din 1990, numai cu angajați cărora ar fi trebuit să le plătească salarii doar la nivelul salariului minim din 2007.
(392)
Prin urmare, Comisia concluzionează că studiul WIK oferă o bază mai adecvată de identificare a costurilor care trebuie alocate serviciilor comerciale.
(393)
În plus, costurile trebuie să fie stabilite în conformitate cu principiile generale de contabilitate, în temeiul Directivei 97/67/CE și a Directivei 2006/111/CE. Nici creșterea cheltuielilor de amortizare, nici costurile suplimentare de pensii nu sunt incluse în situațiile financiare ale Deutsche Post. În mod normal, aceste costuri sunt finanțate din profitul net al unei societăți, acest lucru fiind valabil atât pentru Deutsche Post, cât și pentru concurenții săi. Un cost revizuit în plus ar favoriza, așadar, Deutsche Post în comparație cu concurenții săi.
(ii) Profitul de referință în ceea ce privește poziția de risc a Deutsche Post
(394)
Profiturile realizate de Deutsche Post începând din anul 2000 au fost semnificativ mai mari decât valoarea medie ROS de 3,48 % indicată de studiul WIK, cât și peste limita inferioară a ROS de 6,1 % indicată de studiul Deloitte-II. Prin urmare, nu poate fi acceptată afirmația Germaniei potrivit căreia Deutsche Post a suferit pierderi atât de mari încât nu a reușit să acopere sarcinile din veniturile realizate din tarifele reglementate.
(395)
În plus, studiul Deloitte-II, care se bazează pe un set de referință format în principal din operatori multinaționali de coletărie expres (de exemplu, UPS, FedEx, TNT Express), trebuie analizat în mod critic. Recomandarea studiului Deloitte-II privind o marjă de profit rezonabilă care începe la o ROS de 6,1 % și o valoare medie a ROS de 7,4 % omite faptul că Deutsche Post desfășoară o activitate cu necesități mai reduse de capital și un nivel mai redus de risc:
1.
Deutsche Post, în sine, nu operează servicii internaționale de coletărie expres, această atribuție revenind doar filialelor DHL.
2.
Serviciile de corespondență, care alcătuiesc 75 % din veniturile Deutsche Post, necesită semnificativ mai puține investiții de capital comparativ cu operatorii multinaționali de coletărie, deoarece principalele costuri ale livrării de corespondență sunt reprezentate de salariile factorilor. Operatorii de coletărie expres sunt nevoiți să investească mai mult în echipamente costisitoare (96).
3.
Poziția dominantă a Deutsche Post pe piața serviciilor de corespondență a fost creată și consolidată de dreptul exclusiv care a permis Deutsche Post să beneficieze de o bază de clienți captivi fără a fi nevoită să realizeze investiții majore în marketing și imagine de marcă. Pe de altă parte, operatorii multinaționali de coletărie au trebuit să își câștige poziția de pe fiecare piață națională pornind de la zero, reușind să consacre câteva dintre cele mai cunoscute mărci (97) pe propriile riscuri și cheltuieli.
4.
În sfârșit, riscurile Deutsche Post în materie de piață și costuri au fost reduse prin măsuri de stat (98). Dintre acestea se remarcă reglementarea prețurilor, care a asigurat acoperirea tuturor sarcinilor din serviciile cu prețuri nereglementate (99).
(396)
Prin urmare, studiul WIK a aplicat în mod corect un nivel de referință al profitului sub intervalul prevăzut de studiul Deloitte-II, pentru a lua în calcul intensitatea mai redusă a capitalului Deutsche Post și riscurile comerciale mai mici decât ale operatorilor multinaționali de coletărie expres. Cu toate acestea, nu este necesar să se determine un nivel precis de referință a profitului, deoarece marjele ROS de 8,3 % obținute sunt deja mai mari decât limita inferioară a ROS de 6,1 % estimată de studiul Deloitte-II. Chiar dacă se utilizează propria expertiză a autorităților germane, nu se poate stabili că Deutsche Post a fost subcompensată începând din anul 2000.
(397)
În orice caz, criticile Germaniei privind studiul WIK sunt dificil de înțeles, deoarece valoarea medie de 3,48 % a ROS nu depășește profitul pe care autoritatea de reglementare din sectorul poștal și Deutsche Post l-au considerat rezonabil. Pe de o parte, astfel cum s-a arătat la secțiunea 160, ROS de referință de 3,48 % generează, în termeni absoluți, un profit care depășește costurile de capital (de exemplu […] și ([…]) (a se vedea secțiunea IV.4.3) prezentate de Deutsche Post în situațiile sale financiare și aprobate de autoritatea de reglementare. Pe de altă parte, ROA medie de 7,66 % indicată în studiul WIK este similară cu randamentul capitalului pe care Deutsche Post […].
(398)
Concluziile privind profitul de referință nu sunt afectate de trimiterea Germaniei la rate de profit rezonabile de 7-8 % din vânzările realizate în sectorul feroviar și al transportului rutier de pasageri. Aceste sectoare necesită mai multe resurse de capital și, prin urmare, trebuie să obțină o rentabilitate mai mare a vânzărilor pentru a acoperi costurile de capital. Aceste cifre confirmă că, dimpotrivă, nivelul de referință al profitului din studiul Deloitte-II corespunde într-o mai mare măsură unei ROS medii a unei industrii cu necesități sporite de capital, nu de forță de muncă.
(d) Concluzii
(399)
Comisia trebuie să respingă argumentul Germaniei conform căruia veniturile realizate din tarifele reglementate au fost insuficiente pentru a acoperi sarcinile aferente costurilor suplimentare de asigurări sociale. Nici expertiza prezentată, nici situațiile financiare din 2009 nu sprijină punctul de vedere al Germaniei.
(400)
Dimpotrivă, deciziile de plafonare a prețurilor din 2002, 2007 și 2011 demonstrează că autoritatea de reglementare din sectorul poștal a aprobat în mod constant compensarea sarcinilor declarate din veniturile realizate din tarifele reglementate.
VII.3.5. Eliminarea ajutorului incompatibil începând cu 1 ianuarie 2003
(401)
Conform jurisprudenței Curții de Justiție, Comisia are competența de a decide dacă statul membru în cauză trebuie să elimine sau să modifice ajutorul (100) atunci când constată că acest ajutor este incompatibil cu piața internă. Conform jurisprudenței constante a Curții, această obligație este concepută astfel încât să restabilească situația precedentă (101). În acest context, Curtea a stabilit că acest obiectiv este atins de îndată ce beneficiarul rambursează ajutorul ilegal, renunțând astfel la avantajul de care a beneficiat în comparație cu concurenți săi de pe piață, iar situația anterioară acordării ajutorului este restabilită (102).
(402)
În conformitate cu jurisprudența respectivă, articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 prevede că „atunci când se iau decizii negative în cazuri de ajutor ilegal, Comisia decide ca statul membru în cauză să ia toate măsurile necesare pentru recuperarea ajutorului de la beneficiar […]. Comisia nu solicită recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept comunitar”.
(403)
Comisia a observat, de asemenea, că deciziile de extindere din 2007 și 2011 se referă la perioada 1990-2007. Cu toate acestea, subvenția pentru pensii reprezintă o schemă de ajutor continuu, care nu a fost întreruptă în 2007. În consecință, compensarea sarcinilor aferente veniturilor realizate din tarifele reglementate nu a fost suspendată în 2007. Într-adevăr, în declarația sa din 2 ianuarie 2012, Germania a furnizat date referitoare la subvenția pentru pensii și la veniturile realizate din tarifele reglementate, inclusiv pentru anul 2010. Prin urmare, Comisia concluzionează că recuperarea componentei incompatibile a subvenției pentru pensii nu trebuie să se oprească la anul 2007, ci ar trebui să continue până la data notificării prezentei decizii.
(404)
Pentru calcularea elementului de ajutor care a fost deja pus la dispoziția Deutsche Post, trebuie reamintit, de asemenea, că, în conformitate cu jurisprudența Curții de Justiție, nicio dispoziție din dreptul Uniunii nu obligă Comisia, atunci când ordonă recuperarea ajutorului declarat incompatibil cu piața internă, să fixeze cuantumul exact al ajutorului ce urmează a fi recuperat. Este suficient ca decizia Comisiei să includă informații care să permită beneficiarului să calculeze personal suma, fără prea mari dificultăți (103).
(405)
Ajutorul incompatibil trebuie să fie calculat cu ajutorul formulei din tabelul 8, pe baza ratei de contribuție legale și a ratei de referință, astfel cum sunt definite în anexă și indicate tabelul 7, și a salariului brut al funcționarilor publici, astfel cum este definit în tabelul 6. Cuantumul ajutorului ilegal acordat în fiecare an va fi purtător de dobândă până la data recuperării. Dobânda trebuie stabilită în conformitate cu capitolul V din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 659/1999 al Consiliului de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (104).
(406)
Calculele prezentate în anexă, care estimează ajutorul ilegal acordat pe perioada 2003-2010, fără dobândă, se bazează pe ipoteza că funcționarii publici lucrează în proporție egală pentru serviciile cu prețuri reglementate și pentru cele cu prețuri nereglementate. Datele disponibile nu oferă informații privind numărul exact de funcționari publici care au lucrat pentru serviciile cu prețuri reglementate și nereglementate. Prin urmare, se presupune că veniturile realizate din serviciile cu prețuri reglementate și nereglementate oferă o primă estimare fiabilă a repartizării costurilor salariale.
(407)
Mai multe detalii pot permite, prin urmare, un calcul mai precis și modificarea rezultatelor. Germania a prezentat recent noi informații privind totalul salariilor funcționarilor publici în cadrul serviciilor cu prețuri nereglementate în perioada 1995-2007. Informațiile sugerează că cuantumul total al salariului funcționarilor publici trebuie estimat cu ajutorul unei defalcări bazate pe costurile de personal ale Deutsche Post indicate în situațiile financiare. O astfel de abordare ar putea conduce la un total al salariilor funcționarilor publici mai mic decât cel estimat de defalcarea bazată pe cotele de venituri. Germania a prezentat observații la 2 și 19 ianuarie 2012 prin care sugerează că, cel puțin în ceea ce privește decizia de plafonare a prețurilor din 2011, cota relativă a costurilor din cadrul serviciilor cu prețuri reglementate și, de asemenea, dintre serviciile cu prețuri reglementate și cele cu prețuri nereglementate s-a modificat. Aceste informații par să indice că, începând din 2008, serviciilor cu prețuri nereglementate le-a fost alocată o anumită proporție a sarcinilor. În punerea în aplicare a prezentei decizii, cuantumul exact al ajutorului ilegal va fi calculat în cooperare cu Germania, luând în considerare aceste elemente.
(408)
În ciuda tuturor eforturilor, Comisia nu a fost în măsură să prezinte date precise privind cuantumul ajutorului ilegal acordat între 1995 și 2002. De asemenea, nu pare a fi în măsură să stabilească, prin prezenta decizie, nici parametrii de calcul care să fie suficient de preciși pentru a permite statului membru (individual sau în cooperare cu Comisia) să realizeze calculul final în timpul etapei de aplicare a deciziei. În aceste condiții specifice, respectarea drepturilor statului membru la apărare și a principiului certitudinii juridice constituie obstacole în calea recuperării, în conformitate cu articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999, care prevede că „Comisia nu solicită recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept comunitar”.
(409)
Prin urmare, recuperarea ar trebui să înceapă pentru perioada începând de la 1 ianuarie 2003 și să continue până când încetează avantajul comparativ legat de serviciile cu prețuri nereglementate.
(410)
Pentru perioada începând de la data notificării prezentei decizii, trebuie să se garanteze că nivelul contribuțiilor de asigurări sociale calculate în funcție de salariile pe care Deutsche Post le plătește funcționarilor săi publici nu este sub nivelul plătit de concurenții acesteia pentru angajații din sectorul privat. Această comparație trebuie să ia în calcul orice compensație pe care Deutsche Post o primește în temeiul reglementării prețurilor prevăzute la articolul 20 din PostG.
VIII. EVALUAREA PLĂȚILOR COMPENSATORII DE STAT CA AJUTOARE DE STAT
VIII.1. Existența unui ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE
(411)
Articolul 107 alineatul (1) TFUE stipulează că „sunt incompatibile cu piața comună ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre”. Pentru a stabili dacă o măsură constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, Comisia trebuie să aplice următoarele criterii: măsura trebuie să fie furnizată de stat și să utilizeze resurse de stat; măsura trebuie să confere un avantaj anumitor întreprinderi sau anumitor sectoare care să denatureze concurența și să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre.
(412)
Plățile compensatorii de stat constituie resurse de stat deoarece se bazează pe articolele 37 și 40 din PostVerfG 1989 și pe articolul 2 din PostUmwG 1994, și au fost finanțate din resursele societății de stat Telekom.
VIII.1.1. Avantajul financiar acordat prin plăți compensatorii de stat
VIII.1.1.1. Afirmația Germaniei conform căreia plățile de transfer reprezintă un cost special
(413)
Germania susține că plățile compensatorii de stat ar fi compensat doar plățile de transfer, acestea fiind costuri pe care concurenții privați nu ar fi trebuit, în mod normal, să le finanțeze. Germania consideră plățile de transfer ca fiind taxe sui-generis care nu pot fi clasificate ca taxe sau dividende.
(414)
Deutsche Post avea obligația efectuării plăților de transfer, care variau între 6,6 % și 10 % din veniturile realizate în perioada 1924-1995. Conform raportului KPMG, Curtea Constituțională Federală (Bundesverfassungsgericht), în hotărârea sa din 22 martie 1984, nu a definit caracterul juridic exact al plăților de transfer, ci le-a caracterizat drept venituri la bugetul public (Erwerbseinkünfte). În plus, plățile de transfer au fost identificate ca fiind costuri (Kosten der Leistung) pe care Deutsche Post trebuia să le plătească pentru furnizarea serviciilor sale.
(415)
Deși Curtea Constituțională Federală nu a stabilit în mod precis măsura în care plățile de transfer ar fi trebuit considerate drept substitute pentru taxe sau dividende, este evident că acestea au generat venituri la bugetul public.
(416)
În primul rând, în trecut, numeroase state membre au utilizat veniturile monopolurilor poștale și de telecomunicații ca sursă de venituri la bugetul public. Întrucât, datorită statutului lor de drept public, Bundespost și predecesoarele sale au fost scutite de la plata impozitelor generale până în anul 1995, impunerea taxei sui generis a fost utilizată pentru a genera venituri la bugetul de stat din sectoarele respective. Mai mult, era rezonabil, din punct de vedere economic, să fie impuse taxe monopolurilor menționate. Consumatorii erau dispuși să accepte creșteri de preț fără a reduce considerabil utilizarea serviciilor, astfel încât să se genereze un nivel ridicat de venituri pentru bugetul de stat.
(417)
În al doilea rând, spre deosebire de întreprinderile private, Deutsche Post nu avea obligația de a plăti taxe directe sau indirecte sau dividende pe capital. Prin urmare, plățile de transfer erau singurul mijloc prin care guvernul federal - în calitatea sa de autoritate fiscală sau de acționar - putea încasa venituri de la Deutsche Post. În această privință, nu contează dacă plățile de transfer corespund integral definițiilor anumitor regimuri de impozitare sau de plată a dividendelor. În orice caz, plățile de transfer reprezentau plăți pe care Deutsche Post era obligată să le onoreze din anul 1924 și care generau venituri la bugetul de stat.
(418)
În ultimul rând, impunerea plăților de transfer era în conformitate cu obiectivul public privind generarea de venituri la bugetul de stat - fie sub formă de taxe, fie sub formă de dividende - din partea unui monopol. Plățile de transfer constituiau, așadar, un cost normal pe care Deutsche Post avea obligația să îl achite din resurse proprii.
VIII.1.1.2. Afirmația Germaniei conform căreia plățile compensatorii de stat erau în conformitate cu comportamentul unui investitor privat
(419)
Germania susține că a acționat parțial asemenea unui investitor privat atunci a acordat plățile compensatorii, deoarece transferurile publice finanțau investiții profitabile în rețeaua Deutsche Post.
(420)
Cu toate acestea, întrucât plățile compensatorii de stat au fost acordate pe baza pierderilor acumulate, nu a unor planuri de investiții, este evident că niciun investitor privat nu ar fi adoptat vreodată o astfel de strategie de investiții.
(421)
În consecință, plățile compensatorii de stat au conferit un avantaj financiar Deutsche Post.
VIII.1.1.3. Afirmația Germaniei conform căreia plățile compensatorii de stat remunerau costurile nete ale obligației de serviciu universal
(422)
Germania susține că plățile compensatorii de stat nu constituiau ajutor deoarece remunerau costurile nete ale obligației de serviciu universal.
(423)
În hotărârea Altmark (105), Curtea s-a pronunțat că o compensație de serviciu public nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 din TFUE în cazul în care sunt îndeplinite patru criterii cumulative. În primul rând, întreprinderii beneficiare trebuie să i se fi încredințat în mod efectiv exercitarea de obligații de serviciu public, iar aceste obligații trebuie să fie definite în mod clar. În al doilea rând, parametrii pe baza cărora se calculează compensația trebuie să fie stabiliți în prealabil, în mod obiectiv și transparent. În al treilea rând, compensația nu poate depăși necesarul pentru acoperirea integrală sau parțială a costurilor survenite în cursul îndeplinirii obligațiilor de serviciu public, luând în considerare veniturile relevante și un profit rezonabil. În al patrulea rând, în cazul în care întreprinderea care trebuie să îndeplinească obligații de serviciu public nu este selectată printr-o procedură de achiziții publice care să permită selectarea unui ofertant capabil să furnizeze aceste servicii la cel mai mic cost pentru comunitate, nivelul compensației necesare trebuie stabilit pe baza unei analize a costurilor care ar fi fost suportate de o întreprindere medie, bine gestionată și dotată în mod corespunzător cu mijloace de transport.
(424)
Deoarece Deutsche Post nu a fost selectată prin intermediul unei proceduri de achiziții publice, iar Germania nu a dovedit că Deutsche Post era o întreprindere bine gestionată, a patra condiție din hotărârea Altmark nu este îndeplinită.
VIII.1.2. Concluzii privind existența ajutorului
(425)
Plățile compensatorii de stat au fost acordate din resurse de stat și au scutit Deutsche Post de costuri suportate, în mod normal, de întreprinderile private. Germania nu a fost în măsură să demonstreze că plățile compensatorii de stat îndeplineau criteriul Altmark, ceea ce ar anula clasificarea acestora ca ajutor.
(426)
Din motivele prezentate în secțiunea VII.1.2, plățile compensatorii de stat sunt susceptibile să denatureze concurența și să afecteze schimburile comerciale.
(427)
Prin urmare, Comisia constată că plățile compensatorii de stat constituie ajutoare în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
VIII.2. Evaluarea ajutorului existent în sensul articolului 108 alineatul (3) din TFUE
(428)
Plățile compensatorii de stat au fost introduse prin articolul 37 alineatele (2) și (3) din PostVerfG 1989 și, prin urmare, constituie o măsură de ajutor nou.
VIII.3. Evaluarea compatibilității cu piața internă în conformitate cu articolul 106 alineatul (2) din TFUE
(429)
Articolul 106 alineatul (2) din TFUE prevede că întreprinderile care au sarcina de a gestiona serviciile de interes economic general sau care prezintă caracter de monopol fiscal se supun normelor tratatelor și, în special, regulilor de concurență. Cu toate acestea, se prevede o excepție de la normele tratatului, cu condiția îndeplinirii unui anumit număr de criterii. În primul rând, trebuie să existe un act oficial prin care statul să confere unei întreprinderi responsabilitatea pentru îndeplinirea unei anumite misiuni. În al doilea rând, acest mandat trebuie să se refere la un serviciu de interes economic general. În al treilea rând, exceptarea trebuie să fie necesară pentru îndeplinirea sarcinilor încredințate și proporțională cu scopul acestora. În sfârșit, dezvoltarea schimburilor comerciale nu trebuie să fie afectată într-o măsură care contravine intereselor Uniunii.
(430)
În comunicările sale din 1996 și 2001 (106), (107) precum și în Cadrul din 2005 privind serviciile de interes economic general, Comisia a explicat modul de aplicare a cerințelor privind necesitatea și proporționalitatea în cazul exceptării prevăzute la articolul 106 alineatul (2) din TFUE. Secțiunea 2.4 din Cadrul din 2005 reprezintă cea mai recentă codificare a sensului și domeniului de aplicare al acelor cerințe, care au fost aplicate în mod constant în trecut de Curtea de Justiție, Tribunal și Comisie.
(431)
În conformitate cu punctul 2.4 din Cadrul din 2005, necesitatea și proporționalitatea compensației acordate trebuie să respecte următoarele principii:
1.
Cuantumul compensației nu poate depăși necesarul pentru acoperirea costurilor ocazionate de executarea obligațiilor de serviciu public, luându-se în considerare veniturile aferente, precum și un profit rezonabil pentru îndeplinirea acestor obligații.
2.
Cuantumul compensației cuprinde toate avantajele acordate de stat sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, indiferent de clasificarea lor în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
3.
Compensația trebuie utilizată efectiv pentru operarea serviciului de interes economic general în cauză. Compensația pentru obligația de serviciu public acordată pentru operarea unui serviciu de interes economic general, însă utilizată efectiv pentru a interveni pe alte piețe, nu este justificată și, în consecință, constituie ajutor de stat incompatibil.
(432)
În practica decizională a Comisiei, plățile compensatorii de stat pentru serviciul universal au fost considerate (sau nu) ajutor compatibil, atât timp cât plățile erau mai reduse decât costurile nete reale ale serviciului universal (108).
VIII.3.1. Încredințarea unui serviciu de interes economic general
(433)
Directivele poștale succesive și jurisprudența Curții de Justiție (109) au recunoscut întotdeauna furnizarea serviciilor poștale universale ca fiind un serviciu de interes economic general.
(434)
Deutsche Post i s-a încredințat furnizarea de servicii poștale universale până la 31 decembrie 2007 prin legi succesive din sectorul poștal.
VIII.3.2. Necesitatea și proporționalitatea plăților compensatorii de stat
(435)
Germania susține că plățile compensatorii de stat au reprezentat o măsură de compensație proporțională deoarece, conform situațiilor financiare din 2009, aveau o valoare mult mai redusă decât costurile reale nete ale obligațiilor de serviciu universal din perioada 1990-1995. Situațiile financiare din 2009 arată că, în 1995, în pofida plăților compensatorii de stat, Deutsche Post a fost subcompensată cu o sumă de […] miliarde EUR (valoarea reală în 1995) pentru costurile nete cumulate ale obligațiilor de serviciu universal din perioada 1990-1995.
(436)
După ajustarea alocării costurilor și a sistemelor de costuri în situațiile financiare din 2009, studiul WIK concluzionează că plățile compensatorii de stat au compensat costurile nete cumulate ale obligației de serviciu universal pentru perioada 1990-1995.
(437)
Calculul WIK arată că, în 1995, compensația a depășit costurile nete cumulate cu [0-20] milioane EUR. Cu toate acestea, Comisia recunoaște că datele privind contabilitatea analitică din această perioadă sunt de calitate scăzută. În plus, WIK a recunoscut numai plățile de transfer drept cost de capital și nu a permis niciun alt profit rezonabil.
(438)
Din aceste două motive, Comisia constată că studiul WIK nu poate fi utilizat ca bază pentru a respinge argumentul Germaniei potrivit căruia plățile compensatorii de stat au constituit o compensație adecvată pentru costurile de servicii universale ale Deutsche Post.
Tabelul 10
Calculul costurilor nete cumulate ale obligației de serviciu universal și al plăților compensatorii de stat (valoarea reală din 1995)
Situațiile financiare din 2009
Studiul WIK
Costuri nete cumulate
[…] milioane EUR
[…] milioane EUR
Plățile compensatorii de stat
+6 707 milioane EUR
+6 707 milioane EUR
Supra/subcompensare
[…] milioane EUR
+ [0-20] milioane EUR
(439)
Plățile compensatorii de stat sunt, prin urmare, compatibile în conformitate cu articolul 106 alineatul (2) din TFUE, deoarece nu au depășit costurile nete pe care Deutsche Post le-a suportat ca urmare a obligațiilor sale de servicii universale.
IX. GARANȚIA DE STAT PENTRU TITLURILE DE CREANȚĂ EMISE ÎNAINTE DE 1995 CONSTITUIE AJUTOR EXISTENT ÎN SENSUL ARTICOLULUI 108 ALINEATUL (3) DIN TFUE
(440)
Comisia observă că normele privind garanția de stat pentru titlurile de creanță au fost introdus în 1953 prin articolul 22 alineatul (4) din PostVwG 1953. Atunci când PostVwG 1953 a fost abrogată și înlocuită de PostVerfG 1989, această dispoziție a fost inclusă în articolul 40 din PostVerfG 1989 fără nicio modificare.
(441)
Deoarece garanția de stat pentru titlurile de creanță a fost introdus în 1953 și, prin urmare, anterior intrării în vigoare a Tratatului CEE din 1958, aceasta constituie ajutor existent în temeiul articolului 1 litera (b) punctul (i) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999.
(442)
Articolul 2 alineatul (4) din PostUmwG 1995 a desființat acest ajutor. Faptul că statul a rămas garant pentru titlurile de creanță emise înainte de privatizarea Deutsche Post nu constituie ajutor nou, deoarece avantajul pentru Deutsche Post a fost acordat la data emiterii titlurilor de creanță.
X. CONCLUZII
(443)
Comisia constată că subvenția pentru pensii și plățile compensatorii de stat constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, deoarece au exonerat Deutsche Post AG de costuri suportate, în mod normal, de întreprinderi.
(444)
În plus, Comisia constată că Germania a pus în aplicare în mod ilegal subvenția pentru pensii și plățile compensatorii de stat, prin încălcarea articolului 108 alineatul (2) din TFUE. Garanția de stat pentru titlurile de creanță emise de Deutsche Post înainte de privatizare constituie ajutor existent, care a încetat în anul 1995.
(445)
Subvenția pentru pensii este incompatibilă cu piața internă în conformitate cu articolul 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE, deoarece a conferit un avantaj comparativ pentru serviciile cu prețuri nereglementate, în contextul în care finanțarea sarcinilor din veniturile realizate din tarifele reglementate a fost aprobată de autoritatea de reglementare din sectorul poștal. Germania a exonerat în mod disproporționat Deutsche Post AG de la plata contribuțiilor de asigurări sociale deoarece, în cadrul măsurilor de reducere a costurilor de pensii, a acordat subvenția pentru pensii și a permis Deutsche Post AG să transfere către clienții serviciilor cu prețuri reglementate o parte din costurile de asigurări sociale ale serviciilor cu prețuri nereglementate, pe care Deutsche Post AG ar fi trebuit să le suporte din fonduri proprii, asemenea concurenților săi din sectorul privat.
(446)
Prin urmare, măsurile de reducere a costurilor de pensii au plasat Deutsche Post AG într-o poziție avantajoasă față de concurenții privați, deoarece Deutsche Post AG trebuia să suporte, pentru serviciile sale cu prețuri nereglementate, un cost al contribuțiilor de asigurări sociale mai mic decât costurile legale obligatorii pentru concurenții privați.
(447)
În consecință, ajutorul incompatibil ar trebui calculat ca fiind diferența dintre rata de referință, care aliniază contribuțiile de asigurări sociale pentru serviciile cu prețuri nereglementate ale Deutsche Post AG la cele ale concurenților săi, și rata de contribuție legală suportată efectiv de Deutsche Post AG pentru serviciile sale cu prețuri nereglementate, înmulțită cu salariile brute totale ale funcționarilor publici din serviciile cu prețuri nereglementate. În special, ajutorul incompatibil trebuie să fie calculat cu ajutorul formulei din tabelul 8, pe baza definițiilor ratei de contribuție legale și a ratei de referință legale menționate în tabelul 7 și în anexă, și a salariului brut al funcționarilor publici, astfel cum este menționat în tabelul 6.
(448)
Ajutorului incompatibil aflat la dispoziția Deutsche Post începând cu 1 ianuarie 2003 trebuie recuperat începând de la această dată și până în momentul în care avantajul comparativ a încetat. În plus, Germania trebuie să adopte toate măsurile necesare pentru a aduce modificări componentei de reducere a costurilor de pensii bazate pe subvenția pentru pensii și reglementarea prețurilor, în vederea anulării avantajului comparativ.
(449)
Comisia constată că plățile compensatorii de stat constituie o măsură de ajutor compatibil în conformitate cu articolul 106 alineatul (2) din TFUE, deoarece au compensat costurile nete cumulate ale Deutsche Post care decurg din obligația de serviciu universal,
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
(1) Subvenția pentru pensii în favoarea Deutsche Post AG constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE și a fost acordată de Germania în mod ilegal, prin încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE.
(2) Subvenția pentru pensii este incompatibilă cu piața internă, deoarece Germania a contribuit în mod disproporționat la finanțarea pensiilor funcționarilor publici pensionați ai Deutsche Post.
Articolul 2
Plățile compensatorii de stat care constituie ajutor de stat în favoarea Deutsche Post AG în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE și care au fost acordate ilegal de Germania, prin încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE, sunt compatibile cu piața internă.
Articolul 3
Garanția de stat constituie ajutor existent în favoarea Deutsche Post AG în sensul articolelor 107 alineatul (1) și 108 alineatul (3) din TFUE.
Articolul 4
(1) Germania recuperează de la Deutsche Post AG ajutorul incompatibil menționat la articolul 1, pus la dispoziția societății Deutsche Post AG începând cu 1 ianuarie 2003 și până în momentul în care avantajul comparativ a fost eliminat.
(2) Sumele care trebuie recuperate în conformitate cu alineatul (1) sunt purtătoare de dobândă începând de la data la care ajutorul a fost pus la dispoziția beneficiarului până la data recuperării lor efective.
(3) Dobânda se calculează pe o bază compusă, în conformitate cu capitolul V din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 și Regulamentul (CE) nr. 271/2008 al Comisiei (110) de modificare a Regulamentului (CE) nr. 794/2004.
(4) Cu efect de la data notificării prezentei decizii, Germania se asigură că Deutsche Post AG nu va mai beneficia de un avantaj comparativ pentru serviciile cu prețuri nereglementate, având în vedere finanțarea sarcinilor din veniturile realizate din tarifele reglementate care a fost aprobată de autoritatea de reglementare din sectorul poștal.
Articolul 5
(1) Recuperarea ajutorului menționat la articolul 1 trebuie să fie imediată și efectivă, în conformitate cu articolul 4.
(2) Germania se asigură că prezenta decizie este pusă în aplicare în termen de patru luni de la data notificării acesteia.
Articolul 6
(1) În termen de două luni de la data notificării prezentei decizii, Germania prezintă Comisiei următoarele informații:
(a)
cuantumul total (principal și dobânzi) de recuperat de la Deutsche Post AG;
(b)
o descriere detaliată a măsurilor deja adoptate și a celor planificate în vederea respectării prezentei decizii;
(c)
documente justificative privind faptul că Deutsche Post AG i s-a ordonat să ramburseze ajutorul incompatibil.
(2) Germania informează Comisia cu privire la stadiul măsurilor naționale adoptate în vederea punerii în aplicare a prezentei decizii până la recuperarea ajutorului de stat incompatibil menționat la articolul 1. Germania transmite imediat, la solicitarea Comisiei, orice informații privind măsurile deja adoptate și planificate în vederea respectării prezentei decizii. Acesta furnizează, de asemenea, informații detaliate privind cuantumul ajutorului și dobânzilor recuperate deja de la Deutsche Post AG.
Articolul 7
Prezenta decizie se adresează Republicii Federale Germania.
Adoptată la Bruxelles, 25 ianuarie 2012.