ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 23. února 2011
o státních podporách C 38/B/04 (ex NN 58/04) a C 13/06 (ex N 587/05), které Itálie poskytla ve prospěch společností Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA a Syndial SpA
(oznámeno pod číslem K(2011) 956)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/746/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské Unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními, (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
1.1 Věc C 38/B/04
(1)
Dopisem ze dne 4. prosince 2003 upozornila právní kancelář, která zastupuje stěžovatele, Komisi na řadu článků zveřejněných v italském tisku o úmyslu italské vlády uplatnit zvýhodněné sazby za elektrickou energii ve prospěch některých podniků usazených na Sardinii.
(2)
Tyto sazby byly zavedeny článkem 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 (dále jen „nařízení z roku 2004“). Toto nařízení mělo dva různé účinky: a) zavedlo nové zvýhodněné sazby za elektrickou energii pro společnosti Portovesme Srl, ILA Spa a Eurallumina Spa a b) prodloužilo platnost zvýhodněné sazby, které již využívala společnost Alcoa Trasformazioni (výrobce surového hliníku, dále jen: „Alcoa“).
(3)
Dopisy ze dne 22. ledna 2004 a ze dne 19. března 2004 požádala Komise o vysvětlení k těmto opatřením. Itálie odpověděla dopisy ze dne 9. února 2004 a ze dne 9. června 2004. Dopisem ze dne 20. září 2004 zaslala Itálie doplňující informace.
(4)
Dopisem ze dne 16. listopadu 2004 informovala Komise Itálii o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU ve věci dotčené podpory.
(5)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(6)
Itálie zaslala připomínky dopisy ze dne 4. února 2005 a ze dne 11. února 2005.
(7)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně tří příjemců opatření a jednoho konkurenta společnosti Portovesme. Dopisem ze dne 22. března 2005 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 20. září 2005.
(8)
Dne 29. října 2008 byla věc C38/04 rozdělena na část A, která se týká opatření ve prospěch společnosti Alcoa, a na část B, která se týká společností Portovesme, ILA a Eurallumina.
(9)
Dne 19. listopadu 2009 přijala Komise konečné záporné rozhodnutí s navrácením podpory vůči společnosti Alcoa (3).
1.2 Věc C 13/06
(10)
Podle čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005 o naléhavých opatřeních v rámci akčního plánu pro hospodářský, sociální a územní rozvoj (dále jen: „zákon č. 80/2005“), prodloužily italské orgány platnost zvýhodněných sazeb za elektrickou energii ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina až do roku 2010 a dále prodloužily platnost výhodných sazeb ve prospěch společnosti Syndial SpA, výrobce chlóru, jehož závody se rovněž nacházejí na Sardinii.
(11)
Dopisem ze dne 22. července 2005 obdržela Komise oznámení konkurenta společnosti Syndial, po kterém následovala další dokumentace zaslaná toutéž společností dne 7. října 2005 a dne 7. prosince 2005.
(12)
Itálie oznámila opatření Komisi dopisem ze dne 23. listopadu 2005 a dopisem ze dne 28. listopadu 2005 poskytla také další informace.
(13)
Dopisem ze dne 22. prosince 2005 požádala Komise o doplňující informace, které italské orgány zaslaly dopisem ze dne 3. března 2006.
(14)
Zároveň tentýž konkurent společnosti Portovesme, který zasáhl do věci C 38/b/04, podal dopisem ze dne 20. ledna 2006 oznámení o novém opatření.
(15)
Dopisem ze dne 26. dubna 2006 informovala Komise Itálii o svém rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU v souvislosti se změnami a rozšířením zvláštního režimu sazeb zavedeného zákonem č. 80/2005.
(16)
Komise požádala Itálii o doplňující informace dopisem ze dne 22. srpna 2006, na který Itálie odpověděla dne 28. září 2006.
(17)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(18)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně příjemců, dvou konkurentů společností Portovesme a Syndial a jednoho výrobce energie z obnovitelných zdrojů. Dopisem ze dne 5. října 2006 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 1. prosince 2006.
(19)
Itálie poskytla doplňující informace dopisy ze dne 16. dubna 2007, ze dne 10. května 2007, ze dne 14. května 2007 a ze dne 22. června 2010.
1.3 Oblast působnosti tohoto rozhodnutí
(20)
Toto rozhodnutí se týká jak sazeb zavedených článkem 1 nařízení z roku 2004 ve prospěch jiných příjemců, než je společnost Alcoa (dále jen: „sazby z roku 2004“), tak sazeb zavedených čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 (dále jen: „sazby z roku 2005“) a blíže určených rozhodnutími vydanými Úřadem pro elektrickou energii a plyn (AEEG).
2. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
2.1 Sporné sazby z roku 2004
(21)
Článek 1 nařízení z roku 2004 rozšířil „režim [sazeb] uvedený v odstavci 2 nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 (dále jen: ‚nařízení Alcoa‘)na dodávky elektrické energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na ostrovním území, jež se vyznačuje neexistencí či nedostatkem připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“.
(22)
Předpokládalo se, že tento režim sazeb bude přechodný a bude ukončen „zřízením nebo posílením připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“,avšak nejpozději dne 30. června 2007.
(23)
V praxi rozšířilo nařízení z roku 2004 zvýhodněné sazby, kterých využíval již výrobce hliníku společnost Alcoa, na tři společnosti s vysokou spotřebou energie usazené na Sardinii: Portovesme, výrobce zinku, stříbra a olova (5), ILA, výrobce opracovaných výrobků z hliníku, a Eurallumina, výrobce oxidu hlinitého (6).
(24)
Po právní stránce byly sazby zavedeny na základě rozhodnutí Úřadu pro elektrickou energii a plyn (dále jen „AEEG“).
(25)
Zpočátku rozhodnutí úřadu AEEG č. 110/04 podmiňovalo poskytnutí zvýhodněných sazeb řádným provedením oznamovacího postupu. Na základě pokynů vydaných úřadem předsedy vlády, které stanovily, že znění nařízení z roku 2004 nebylo formálně oznámeno podle předpisů o státních podporách, ale bylo Komisi pouze „předloženo“ v rámci „předběžného šetření“, provedl úřad AEEG nařízení z roku 2004 rozhodnutím č. 148/04 (7).
(26)
Tento režim příjemcům umožňoval přijímat vyrovnávací platby za stejných podmínek stanovených v nařízení Alcoa. Konkrétně pro dané výrobní místo, na které se vztahoval uvedený režim sazeb, se vyrovnávací platba vypočítala jako rozdíl mezi cenou uplatňovanou dodavatelem elektřiny do daného místa a zvýhodněnou cenou stanovenou státem, vynásobený množstvím elektrické energie spotřebované daným výrobním místem. Metoda použitá pro výpočet zvýhodněné ceny (neboli „zvýhodněné sazby“) byl stanoven nařízením Mezirezortního výboru pro ceny (CIP) č. 15/1993. Cena podléhala mechanismu indexace založenému na rozdílu v nákladech na výrobu elektrické energie v Itálii (tzv. „složka Ct“). V roce 2004 se zvýhodněná cena poskytovaná příjemcům na Sardinii pohybovala v rozmezí od 26 do 35 EUR/MWh.
(27)
Správou režimu byla pověřena Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico (vyrovnávací pokladna pro odvětví elektrické energie) (8). V praxi fungoval systém sazeb takto: příjemci předávali vyrovnávací pokladně podrobné měsíční údaje o množství spotřebované elektřiny a o cenách, které platili svým dodavatelům elektrické energie. Poté dostávali z vyrovnávací pokladny platby v hotovosti vypočítané výše uvedeným způsobem (9).
(28)
Potřebné zdroje pro financování vyrovnávacích plateb byly vybírány prostřednictvím parafiskálního poplatku uplatňovaného na všechny odběratele elektrické energie (složka A4 sazby za elektrickou energii). (10)
(29)
Ačkoli se předpokládalo, že režim bude ukončen dne 30. června 2007, jeho uplatňování bylo přerušeno na pokyn úřadu AEEG krátce poté, co Komise zahájila formální vyšetřovací řízení, v listopadu 2004 (11).
(30)
Na základě údajů poskytnutých Itálií získaly společnosti Portovesme a Eurallumina dotace na elektřinu spotřebovanou od dubna do října 2004, zatímco společnost ILA získala dotaci na elektřinu spotřebovanou od dubna do září 2004. Celkové platby (v EUR) provedené vyrovnávací pokladnou těmto třem podnikům v rámci tohoto režimu jsou uvedeny níže.
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2 Sporné sazby z roku 2005
(31)
Podle čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 rozšířily italské orgány „režim sazeb uvedený v nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 […] na dodávky energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku, jakož i chlóru a alkalických hydroxidů s odvoláním na ceny uplatňované na obdobné dodávky na evropských trzích, s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na Sardinii a jsou připojena k síti vysokého napětí. Podmínkou tohoto režimu sazeb bude uzavření dlouhodobých závazků mezi příjemci, místními orgány na Sardinii a příslušnými ministerstvy.“
(32)
Zákon č. 80/2005 tedy znovu zavedl v podstatě stejný režim sazeb zavedený v roce 2004, který rozšířil režim vyhrazený společnosti Alcoa na další příjemce s vysokou spotřebou energie sídlící na Sardinii. Konkrétně se tento zákon vztahoval pouze na společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial (výrobce chloru a alkalických hydroxidů, který zvýhodněných cen dříve nevyužíval).
(33)
Je třeba uvést, že od roku 2005 již zvýhodněná cena nevycházela z historických sazeb stanovených v nařízení Alcoa z roku 1995, ale musela být nezávisle určena úřadem AEEG tak, aby odpovídala průměrným cenám energie, které platili konkurenti příjemců na evropském trhu (12). Tato cena se každoročně aktualizovala: podle čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005 „sazební podmínky podle odstavců 11 (13) a 12 se použijí s platností od 1. ledna 2005 a budou aktualizovány Úřadem pro elektrickou energii a plyn, který bude zvyšovat nominální hodnotu sazeb o čtyři procenta ročně, nebo o průměrné procento nárůstu velkoobchodních cen zaznamenaných na hlavních evropských energetických burzách, zejména v Amsterodamu a ve Frankfurtu, v případě, že by toto procento bylo vyšší.“ V rozhodnutí č. 217/05 si úřad AEEG tento systém aktualizace vyložil způsobem, který byl pro příjemce výhodnější, neboť stanovil, že meziroční zvýšení sazeb nemůže překročit 4 %.
(34)
V témže rozhodnutí stanovil úřad AEEG zvýhodněné ceny na rok 2005 použitelné pro různá odvětví takto:
Odvětví, která využívají zvýhodněných sazeb
Zvýhodněná cena
EUR/MWh
Zpracování hliníku
50
Olovo a zinek
23
Výroba hliníku
27
Výroba chloru
27
(35)
Sazby z roku 2005 stejně jako ty z roku 2004 musely být financovány prostřednictvím parafiskálního poplatku, který platili všichni koneční odběratelé elektrické energie (složka A4 standardní sazby za elektrickou energii). Řízením finančních toků režimu byla i v tomto případě pověřena vyrovnávací pokladna.
(36)
Podmínkou využívání zvýhodněných sazeb byl závazek ze strany příjemců uskutečnit výrobní investice na Sardinii na základě průmyslových plánů, které měly být předloženy regionální samosprávě. Například společnost Portovesme se zavázala investovat do nezávislé výroby elektřiny nebo se podílet na výstavbě nových elektráren.
(37)
Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 podle čl. 108 odst. 3 SFEU. Podmínkou vyplácení sazeb pro rok 2005 bylo schválení režimu Komisí. Uvedené sazby proto nebyly zavedeny.
2.3 Řízení před vnitrostátními soudy
(38)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi Spa (podniky aktivní v oblasti výroby chloru a alkalických hydroxidů, které nejsou usazeny na Sardinii) podaly ke Krajskému správnímu soudu regionu Lombardie žalobu (14) proti rozhodnutím vydaným úřadem AEEG, jimiž se provádí čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005, s tím, že tato opatření údajně vedla k protiprávnímu poskytnutí státních podpor a porušení dalších vnitrostátních předpisů (15). Dne 27. listopadu 2006 pozastavil Krajský správní soud regionu Lombardie vnitrostátní řízení v očekávání závěrů šetření týkajícího se státních podpor, které zahájila Komise věcí C 13/06.
2.4 Kumulace s předešlými neslučitelnými podporami - Deggendorf
(39)
Po zahájení řízení Itálie upřesnila, že společnost Eurallumina nevrátila neslučitelnou podporu, která byla předmětem věci C 80/01 (16) (podpora na výrobu oxidu hlinitého), ale že podle uvedené společnosti vydal autonomní region Sardinie dne 8. května 2006 příkaz k navrácení v souvislosti s tímto opatřením.
3. ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ PODLE ČL. 108 ODST. 2 SFEU
(40)
Komise rozhodla o zahájení formálního vyšetřovacího řízení z níže uvedených důvodů:
3.1 Věc C 38/B/04
(41)
Ve svém rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení (17) Komise posuzovala, zda je možné se domnívat, že sazby pro rok 2004 ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina nepředstavují státní podporu na základě argumentace, že jsou obdobné jako historická zvýhodněná sazba poskytnutá společnosti Alcoa v roce 1996, kterou Komise ve svém rozhodnutí ze dne 4. prosince 1996 (18) nepovažovala za státní podporu (dále jen: „rozhodnutí Alumix“).
(42)
V této souvislosti Komise uvedla, že nová sazba se zdá být odlišná od sazby Alumix v tom smyslu, že tato sazba byla poskytnuta přímo podnikem ENEL, italským monopolním dodavatelem elektrické energie, zatímco nová sazba předpokládá selektivní zásah státu za účelem vyrovnání rozdílu mezi tržní cenou dohodnutou příjemci se svými dodavateli energie a zvýhodněnou cenou stanovenou v roce 1996. Komise dospěla k závěru, že nařízení z roku 2004 pouze nerozšiřuje oblast působnosti stávajícího opatření, které nepředstavuje státní podporu, na nové příjemce, ale spíše zavádí nový režim ve prospěch zúčastněných tří podniků za pomoci finančního mechanismu, který je velmi odlišný od sazby Alumix.
(43)
Rozhodnutí o zahájení řízení zařadilo sazby zavedené nařízením z roku 2004 mezi provozní podpory a posuzovalo, zda může být tato podpora schválena na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře (19) (dále jen: „pokyny k regionální podpoře“), vzhledem k tomu, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise vyjádřila pochybnosti, pokud jde o možnost schválit předmětnou podporu na tomto základě, neboť se nezdálo, že by tato podpora ad hoc poskytnutá omezenému počtu podniků napomáhala regionálnímu rozvoji.
(44)
Komise vyjádřila své rozpaky, pokud jde o skutečnost, že opatření může mít za následek snížení daňové sazby použitelné na elektrickou energii. Toto snížení mělo mít svůj právní základ ve směrnici Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (20).
3.2 Věc C 13/06
(45)
Ve svém rozhodnutí ze dne 27. dubna 2006 týkajícím se zahájení formálního vyšetřovacího řízení Komise definovala režim sazeb z roku 2005 jako novou provozní podporu.
(46)
Komise posuzovala, zda může být zvýhodněná sazba schválena jako regionální provozní podpora na základě pokynů k regionální podpoře s ohledem na skutečnost, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(47)
Přes opakovaná tvrzení Itálie, že vysoké ceny elektřiny na Sardinii brání rozvoji ostrova, dospěla Komise k závěru, že Itálie nedoložila, že by ceny na Sardinii byly podstatně vyšší, a to ať v průměru, nebo zejména pro podniky s vysokou spotřebou energie (21). Komise zdůraznila, že existence nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie na Sardinii může podněcovat výrobce, aby elektrickou energii prodávali za co nejnižší možnou cenu, pouze do okamžiku, kdy jim dokončení projektů propojení energetických sítí (předpokládané na rok 2010) umožní vyvážet elektrickou energii vyrobenou na Sardinii.
(48)
Itálie také nevysvětlila, z jakého důvodu představují vyšší ceny regionální znevýhodnění, ani jak by daná sazba přispěla k regionálnímu rozvoji. Komise proto vyjádřila pochybnosti o nezbytnosti podpory.
(49)
Komise rovněž vyjádřila pochybnosti o skutečnosti, že je tato podpora ad hoc přiměřená regionálním znevýhodněním, zejména vzhledem k metodě výpočtu zvýhodněné ceny, která nijak nesouvisí s cenami uplatňovanými ve zbytku Itálie, ale vychází z průměrných cen uplatňovaných v Evropě vůči odběratelům s vysokou spotřebou energie.
(50)
Komise uvedla, že doba trvání opatření překračuje pět let (obvykle maximální doba povolená pro regionální provozní podpory) a že podpora se v reálných hodnotách postupně nesnižuje, protože zvýšení sazeb je omezeno na 4 %.
(51)
Pokud jde o období, na něž se vztahují pokyny k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013 (22), Komise uvedla, že Sardinie již není způsobilá pro regionální podpory podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, a zejména pro provozní podpory. Komise se domnívala, že ačkoli pokyny k regionální podpoře povolují přechodnou dobu dvou let na postupné zrušení stávajících provozních podpor, nezdá se vhodné umožnit zavedení nových provozních podpor na dobu několika měsíců a plánovat jejich postupné zrušení, zejména s ohledem na vyjádřené pochybnosti i na negativní vliv podpory na hospodářskou soutěž.
(52)
Závěrem vyjádřila Komise pochybnosti také o možnosti schválit zvýhodněnou sazbu pro společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial, ať už z titulu regionální podpory, či na jakémkoli jiném základě, který však Itálie neuvedla.
(53)
Konečně, pokud jde o společnost Eurallumina, Komise uvedla, že tato společnost dosud nevrátila protiprávní a neslučitelnou státní podporu (23), a že tedy na základě věci Deggendorf (24) není způsobilá pro žádné nové opatření podpory.
4. PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
4.1 Věc C 38/B/04
(54)
Výzva Komise k podání připomínek k rozhodnutí z roku 2004 o zahájení důkladného formálního vyšetřovacího řízení vyvolala reakce ze strany původního stěžovatele, některých příjemců (Portovesme, Eurallumina a Alcoa) a jiných zúčastněných stran. V předmětném případě jsou shrnuty pouze připomínky, které se týkají zvýhodněné sazby ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina. Zejména nebyly zahrnuty připomínky formulované společností Alcoa, neboť ty byly vyčerpávajícím způsobem projednány v konečném rozhodnutí týkajícím se konkrétně uvedené společnosti (25).
4.1.1 Připomínky podané společností Portovesme
(55)
Podle společnosti Portovesme je účelem zvýhodněné sazby kompenzovat selhání trhu, a zejména neschopnost nedávno liberalizovaného trhu s elektřinou na Sardinii poskytnout konkurenceschopné ceny z důvodu velké tržní síly zavedených provozovatelů. Společnost Portovesme tvrdí, že společnosti ENEL e Endesa (jejichž zařízení na výrobu elektrické energie na Sardinii byla následně převedena na společnost E.ON) představují duopol a udržují ceny elektrické energie na Sardinii uměle na úrovni průměrných italských cen, ačkoli ceny na Sardinii by měly být ve skutečnosti značně nižší, zejména pro větší odběratele elektřiny, vzhledem k nadměrné kapacitě výroby elektřiny, která by měla výrobce nutit elektrickou energii prodávat za konkurenční ceny.
(56)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena, které využívá, odpovídá ceně, které by společnost dosáhla za běžných tržních podmínek, tj. kdyby trh s elektrickou energií fungoval správně.
(57)
Podle uvedené společnosti vyrovnávací platby získávané od vyrovnávací pokladny (ve výši 37 EUR/MWh) uvádějí do souladu cenu elektřiny, kterou platí společnost Portovesme, s cenami, které platí její hlavní konkurenti, a nenarušují hospodářskou soutěž, protože všichni výrobci zinku v EU platí stejné ceny a opatření pouze kompenzuje konkurenční znevýhodnění, které společnost pociťuje z důvodu strukturálních problémů Sardinie (včetně absence zemního plynu).
(58)
Podle vyjádření společnosti Portovesme jsou kovy jako zinek, hliník a olovo komoditami, jejichž světová referenční cena je stanovována na londýnské burze kovů. Místní rozdíly ve výrobních nákladech nevedou k rozdílným cenám na světové úrovni. Zejména výroba zinku společnosti Portovesme je tak nepatrná (méně než 1 % světové výroby), že nemůže ovlivňovat světové ceny.
(59)
Bez zvýhodněné sazby by byla společnost Portovesme nucena své vlastní zařízení uzavřít. Toto uzavření by však nebylo ve prospěch ostatních výrobců zinku v Unii, protože ti by nebyli schopni navýšit vlastní výrobu a přebytek poptávky by byl překlenut vývozem ze třetích zemí. Portovesme uzavírá tvrzením, že zvýhodněná sazba neovlivňuje hospodářskou soutěž a obchod v Unii.
(60)
Navíc podle společnosti Portovesme vyrovnávací platby poskytované vyrovnávací pokladnou nezahrnují žádný převod státních prostředků, protože vyrovnávací pokladna pouze přerozděluje soukromé fondy pocházející od konečných odběratelů.
(61)
Společnost Portovesme uvádí, že odběr elektřiny energeticky náročnými odvětvími je důležitý, aby byla zajištěna bezpečnost a plynulost dodávek na Sardinii a aby se zamezilo neefektivní výrobě elektrické energie, která by pro konečné odběratele znamenala vyšší náklady.
(62)
Konečně tato společnost zdůrazňuje, že kdyby byla nucena uzavřít své vlastní zařízení, mělo by to vážný dopad na regionální výrobní síť, neboť by došlo ke ztrátě 790 přímých a 500 nepřímých pracovních míst.
4.1.2 Připomínky podané společností Eurallumina
(63)
Společnost Eurallumina upřesnila, že náklady na výrobu oxidu hlinitého v Evropě jsou vyšší než v jiných regionech světa, zejména z důvodu vyšších cen elektřiny a paliv, a rovněž z důvodu nákladů na dopravu bauxitu (26). Tyto vyšší náklady nemohou být převedeny na vyšší ceny, protože cena oxidu hlinitého se určuje na londýnské burze kovů a nemohou ji určovat jednotliví výrobci. Podle uvedené společnosti pociťuje tedy evropská výroba oxidu hlinitého vůči zbytku světa konkurenční znevýhodnění.
(64)
Kromě obecných problémů, které postihují evropské rafinérie oxidu hlinitého, poukazuje společnost Eurallumina také na konkrétní problémy Sardinie, které místním podnikům brání využívat výhod liberalizace trhu s elektrickou energií, zejména tržní síla zavedených provozovatelů (viz také připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Jako konkrétní znevýhodnění výroby oxidu hlinitého na Sardinii společnost Eurallumina dále uvádí absenci zemního plynu, neboť pro získání velkých množství páry nezbytných pro výrobu je nutné používat nákladnější těžký olej.
(65)
Podle společnosti Eurallumina po liberalizaci způsobila tržní síla výrobců elektřiny na Sardinii zvýšení cen elektrické energie: bez sazby by Eurallumina platila za své dodávky elektřiny 65,95 EUR/MWh oproti 44 EUR/MWh, což byla obvyklá cena před liberalizací. Sazba z roku 2004 cenu snížila na 35 EUR/MWh.
(66)
Stejně jako Portovesme také Eurallumina tvrdí, že kdyby byla nucena trh opustit, nemohla by být nahrazena jinými evropskými výrobci oxidu hlinitého, jejichž výrobní kapacity jsou již maximálně naplněny, a prázdné místo, které by Eurallumina zanechala, by zaplnil dovoz ze třetích zemí. Uzavření by vedlo ke ztrátě 400 přímých a 250 nepřímých pracovních míst (27). Jelikož je Eurallumina jediným dodavatelem oxidu hlinitého do hutě Alcoa, uzavření zařízení na výrobu oxidu hlinitého by podle ní mohlo ohrozit také životaschopnost společnosti Alcoa na Sardinii.
(67)
Eurallumina tedy tvrdí, že sazba zavedená nařízením z roku 2004 je nezbytná v očekávání rozvoje nových infrastruktur, které odstraní hlavní faktory konkurenčního znevýhodnění, které pociťuje průmysl na Sardinii.
4.1.3 Připomínky dalších třetích zúčastněných stran
(68)
Jeden z konkurentů společnosti Portovesme (tentýž, který věc oznámil Komisi) zasáhl i po zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Předložil analýzu sazby, v níž dospěl k závěru, že zvýhodněná sazba z roku 2004 představuje protiprávní státní podporu. Stěžovatel zejména uvádí, že sporný režim sazeb se zásadně liší od historické sazby Alumix poskytnuté společnosti Alcoa a nelze jej považovat za podporu. Pokud jde o případnou slučitelnost opatření, stěžovatel tvrdí, že toto opatření nemůže být schváleno ani jako regionální provozní podpora, ani jako podpora na restrukturalizaci, a mělo by tedy být prohlášeno za neslučitelné.
(69)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi (působící v odvětví výroby chloru a alkalických hydroxidů) podaly své připomínky k sazbám z roku 2004 v červenci 2005, po uplynutí měsíční lhůty pro podání připomínek k zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Navzdory zpoždění tyto společnosti žádaly, aby byly považovány za zúčastněné strany. Ve svých připomínkách uvedené společnosti dospěly k závěru, že jak sazby z roku 2004, tak sazby z roku 2005 představují protiprávní a neslučitelné státní podpory.
4.1.4 Připomínky Itálie
(70)
Itálie zdůrazňuje, že na trhu s elektrickou energií v Unii ještě nebylo zcela dosaženo hospodářské soutěže, jak uznává sama Komise ve své čtvrté Výroční zprávě o zavádění vnitřního trhu s plynem a elektřinou (28). Podniky, a zejména ty, které mají velkou spotřebu elektrické energie, si nemohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektřinu v různých členských státech za srovnatelných podmínek. Tyto obtíže nejsou spojeny s obchodní kapacitou těchto podniků, ale jsou výsledkem strukturálních nedostatků trhů s energií. Aktuální situace na trhu s energií v Unii má negativní dopad na volnou hospodářskou soutěž na trzích s výrobky odběratelů s vysokou spotřebou energie.
(71)
V Itálii navzdory liberalizaci daného odvětví existují konkrétní strukturální nedostatky, jako je například nedostatečné propojení jednotlivých částí vnitrostátních sítí a koncentrovaná struktura trhu. Za těchto okolností nepřinesla liberalizace lepší ceny pro odběratele s vysokou spotřebou energie. Problémy jsou zvláště naléhavé na Sardinii, kde je propojení omezené.
(72)
Itálie proto tvrdí, že zvláštní režim sazeb by s ohledem na profil poptávky měl být považován za odůvodněné regulační opatření, jež simuluje mechanismy, které by měly fungovat na plně konkurenčním trhu. Takovýto zásah by obnovil rovné podmínky mezi velkými průmyslovými odběrateli elektrické energie, kteří působí v různých členských státech, a odstranil zeměpisné znevýhodnění, které postihuje společnosti usazené na Sardinii. Režim by předjímal vliv očekávaný od procesu liberalizace. Podle Itálie byla obdobná opatření provedena i v dalších členských státech, v nichž odběratelé s velkou spotřebou energie využívají regulovaných sazeb za elektrickou energii.
(73)
Podle Itálie sleduje nařízení z roku 2004 další dva cíle: udržet zaměstnanost na Sardinii, koncentrovanou v hutnickém průmyslu, a zachovat dostatečnou úroveň poptávky pro odvětví výroby elektrické energie na Sardinii, které pociťuje nadměrnou kapacitu výroby.
(74)
Itálie tvrdí, že nový režim sazeb je ve skutečnosti stejný jako historická sazba Alumix, kterou Komise nepovažovala za státní podporu. Rozdíly mezi starým a novým režimem jsou způsobeny výlučně novou „strukturou sazeb“, kterou si vyžádalo vytvoření liberalizovaného trhu s elektrickou energií.
(75)
Itálie tvrdí, že režim sazeb nepředstavuje státní podporu. Pokud jde o použití státních prostředků, Itálie uvádí, že režim sazeb je srovnatelný s režimem, o kterém ve věci PreussenElektra (29) Soudní dvůr prohlásil, že nezahrnuje státní prostředky. Vyrovnávací pokladna nemůže jako „technický účetní orgán systému“ volně nakládat s prostředky, které spravuje. Skutečnost, že AEEG a ministerstvo financí mohou vykonávat určitou kontrolu nad její činností, neznamená, že stát může s předmětnými prostředky libovolně nakládat. Podle Itálie jsou tedy prostředky použité pro financování mechanismu sazeb zcela soukromé.
(76)
Itálie dále tvrdí, že sazba nemá žádný vliv na obchod uvnitř Unie a nemůže narušit hospodářskou soutěž z důvodů spojených s existencí světové ceny předmětných výrobků, které jsou komoditními výrobky (viz připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Výroba těchto kovů v EU a v Itálii navíc nenarůstala stejným tempem jako poptávka. Například v roce 2005 pokrývala domácí výroba pouze 12 % italské poptávky po hliníku, 55 % po zinku a 80 % po olovu. Výroba těchto kovů v Unii i v Itálii tedy vykazuje rostoucí schodek, zatímco stále větší podíl poptávky je uspokojován vývozy ze třetích zemí. Pokud by italský hutnický průmysl zanikl, žádný nový subjekt v Unii by nemohl kapacity zaniklé v Itálii nahradit, protože výrobní zařízení jsou již provozována na plný výkon a žádný nový subjekt ani stávající výrobce by se nepokoušel zvyšovat své kapacity, neboť si vůbec nemůže být jist, zda bude moci dlouhodobě odebírat elektrickou energii za rozumné ceny. Udržení těchto výrobních kapacit v Itálii tedy nemůže poškozovat hospodářskou soutěž. Jelikož zvýhodněná sazba není nižší než ceny elektrické energie, které v průměru platí konkurenti příjemců, nepodporuje vývoz ze Sardinie do jiných členských států.
(77)
Itálie tvrdí, že i kdyby Komise dospěla k závěru, že opatření představuje státní podporu, mohla by být sazba považována za slučitelnou s vnitřním trhem z titulu regionální provozní podpory, pro kterou je Sardinie způsobilá na základě výjimek podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(78)
Podle Itálie nedostatky trhu s elektřinou na Sardinii (koncentrace trhu, nedostatečné propojení, nadměrná kapacita výroby elektrické energie), jakož i nedostatečný přístup k infrastruktuře pro rozvod plynu představují regionální znevýhodnění, které má sazba kompenzovat.
(79)
Itálie připomíná, že ceny elektrické energie na jejím území jsou pro odběratele s vysokou spotřebou energie oproti evropskému průměru o 38 % vyšší. Způsobuje to problém z hlediska konkurenceschopnosti, který na Sardinii dále prohlubují nedostatky místního trhu s elektrickou energií a chybějící přístup k rozvodné síti zemního plynu.
(80)
Itálie tvrdí, že opatření přispívá k regionálnímu rozvoji, protože hutnictví významně přispívá k hospodářství a úrovni zaměstnanosti na Sardinii (v hutnictví pracuje 12 % zaměstnaných osob a toto odvětví tvoří 12,2 % regionálního HDP ve zpracovatelském průmyslu). Tato sazba má pozitivní dopad na zaměstnanost i na zachování společenských a hospodářských struktur ostrova.
(81)
Podle Itálie je sazba přiměřená znevýhodnění, jež příjemci pociťují, neboť pouze vyrovnává ceny elektrické energie, které platí výrobci na Sardinii, cenám, které v průměru platí jejich konkurenti v rámci Unie.
(82)
Sazba je navíc krátkodobá a přechodná, protože by zůstala v platnosti pouze do úplného dokončení infrastrukturních projektů, jejichž cílem je zlepšit propojení s elektrickými a plynárenskými sítěmi (nový propojovací kabel SAPEI a plynovod GALSI (30).
(83)
Podle Itálie je opatření navíc degresivní, protože zvýhodněná cena je indexována na základě rozdílů v cenách paliv a může se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnná.
4.2 Věc C 13/06
4.2.1 Připomínky podané společností Portovesme
(84)
Společnost Portovesme se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií (viz 87. až 104. bod odůvodnění), na které se odkazuje.
4.2.2 Připomínky společnosti Eurallumina
(85)
Také společnost Eurallumina se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií, na které se odkazuje.
4.2.3 Připomínky dalších zúčastněných stran
(86)
Titíž konkurenti společností Portovesme a Syndial, kteří podali připomínky ve věci C 38/b/04, zasáhli také v dotčeném řízení. Obě společnosti zdůrazňují skutečnost, že předmětné opatření představuje provozní podporu, která by měla být považována za neslučitelnou s vnitřním trhem.
4.2.4 Připomínky Itálie
(87)
Itálie tvrdí, že sazby z roku 2005 se velmi liší od sazeb uplatňovaných v roce 2004, neboť již splňují požadavky pokynů k regionální podpoře.
(88)
Ačkoli by podle Itálie mohly být dané sazby na základě povrchního posouzení považovány za provozní podporu, ve skutečnosti tvoří tyto sazby součást řady opatření, jejichž cílem je podpořit regionální rozvoj na Sardinii. Itálie zdůrazňuje zejména úzkou vazbu mezi sazbami a závazkem dlouhodobě investovat, který je požadován od příjemců. Navíc ustanovení, které vyžaduje, aby opatření před jeho provedením schválila Komise, podle Itálie dokládá, že se jedná o regionální podporu.
(89)
Klíčem této strategie je memorandum o porozumění podepsané regionem Sardinie a příjemci. Memorandum je tvořeno těmito prvky:
a)
výrobní investice popsané v průmyslových plánech předložených příjemci;
b)
rychlé schválení realizace infrastruktur k propojení energetických sítí, které příjemcům umožní přístup k dodávkám energie za konkurenční ceny (plynovod GALSI a propojovací kabel SAPEI);
c)
udělení integrované koncese pro těžbu uhlí v lokalitě Sulcis a pro výstavbu/řízení nové uhelné elektrárny pro dodávku elektřiny příjemcům a
d)
zvýhodněné sazby.
(90)
Itálie se domnívá, že sazby musí být považovány za nástroj hospodářské politiky, jejímž cílem je zachránit odvětví ohrožená vysokými cenami energie, která by se jinak přesunula mimo Itálii a mimo Evropu z důvodu agresivní hospodářské soutěže ze strany společností mimo EU, které mají nižší výrobní náklady. Sazby by byly uplatňovány až do okamžiku dokončení plánovaných infrastruktur a dosažení konkurenčního vnitřního trhu s energií. Opatření by bylo v souladu s duchem regionálních podpor, protože by podporovalo hospodářský růst a zaměstnanost na ostrově, kde energeticky náročné výroby pociťují konkurenční znevýhodnění způsobené nejen nedostatečnou úrovní liberalizace trhu s elektřinou, ale také mimořádně nedostatečnou infrastrukturou Sardinie, pokud jde o připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu.
(91)
Na podporu tohoto integrovaného přístupu Itálie cituje První zprávu skupiny na vysoké úrovni pro konkurenceschopnost, energetiku a životní prostředí (31),v níž se uvádí, že proces liberalizace energetického odvětví nepřinesl uspokojivé výsledky a že je nezbytné zlepšit propojení, a očekává se uzavírání dlouhodobých dodavatelských smluv s předvídatelnými nebo partnerskými cenami mezi odběrateli a dodavateli elektrické energie. V této souvislosti Itálie zdůrazňuje, že zásahy plánované pro Sardinii jdou přesně tímto směrem, a dodává, že zároveň jsou zapotřebí krátkodobá opatření, jako jsou předmětné sazby, aby byla zaručena konkurenceschopnost průmyslu na Sardinii a jeho přežití až do okamžiku dokončení plánovaných investic, které vyřeší strukturální problémy.
(92)
Itálie tvrdí, že není možné porovnávat ceny elektrické energie, které platí příjemci na Sardinii, s cenami elektrické energie, které v průměru platí obdobné podniky na italském poloostrově, neboť podniky s vysokou spotřebou energie nakupují elektřinu na základě dvoustranných smluv, které nejsou veřejně dostupné. Podle Itálie Komise chybuje, pokud porovnání zakládá na cenách zaznamenaných na energetických burzách, neboť pouze minimální část dodávek elektrické energie těchto podniků je nakupována na uvedených burzách.
(93)
Podle Itálie mohou být ceny vyjednané na základě dvoustranných smluv pro odběratele výhodné pouze v případě, že si odběratelé mohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektrickou energii vyrobenou konkurenčními technologiemi. Toto není možné na Sardinii, kde elektrárny nemohou vyrábět cenově dostupnou energii, neboť nemají přístup k zemnímu plynu. Od nových investic do moderních výrobních závodů odrazuje také omezené propojení energetických sítí, které znemožňuje vývoz elektřiny. Dalším faktorem je koncentrace trhu a úloha, kterou hrají zavedení provozovatelé.
(94)
Podle Itálie může být za těchto okolností uplatňování sazeb, které stabilizují ceny elektrické energie, až do dosažení účinnější hospodářské soutěže na trhu s elektřinou odůvodněné. Itálie znovu tvrdí, že zvýhodněné sazby podporují fungování plně konkurenčního trhu.
(95)
Pokud jde o existenci nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie, která vzbudila u Komise pochybnosti, zda jsou ceny elektřiny na Sardinii oproti italskému poloostrovu vyšší (neboť nadměrná kapacita by měla výrobce podněcovat spíše k tomu, aby velkým odběratelům prodávali za konkurenční ceny - viz 47. bod odůvodnění), Itálie tvrdí toto: nadměrná výrobní kapacita Sardinie nemůže vést ke snížení cen pro odběratele, protože v tomto konkrétním případě je nadměrná kapacita způsobena omezeným propojením, které vyžaduje vytváření významné kapacitní rezervy (32) s cílem zaručit plynulost dodávek elektřiny na ostrově. Jelikož však náklady na tuto rezervu nesou všichni koneční odběratelé, nemají dodavatelé elektrické energie zájem prodávat elektřinu vyrobenou za pomoci této nevyužité kapacity za konkurenceschopnější ceny.
(96)
Podle Itálie je podpora přiměřená, protože cena stanovená úřadem AEEG na rok 2005 (viz 34. bod odůvodnění) odpovídá průměrné ceně, kterou v Unii platí konkurenti příjemců, objektivně vypočítané regulačním orgánem. Itálie dále připomíná, že v roce 2005 platily v dalších členských státech s regulovanými sazbami velké průmyslové subjekty za své dodávky elektřiny dokonce ceny ve výši pouhých 25 EUR/MWh.
(97)
Na základě výše uvedeného Itálie popírá údaje předložené stěžovateli, které podle jejího názoru nejsou metodologicky správné, neboť nadhodnocují průměrné ceny elektřiny, které platili konkurenti příjemců v Unii.
(98)
Podle Itálie je doba trvání režimu (šest let místo pěti) odůvodněná potřebou vyčkat na dokončení energetické infrastruktury.
(99)
Itálie dále tvrdí, že bylo dodrženo kritérium postupného snižování, neboť sazby se aktualizují na základě váženého průměru rozdílů zaznamenaných na burzách v Amsterodamu a ve Frankfurtu a mohou se pouze zvyšovat, nikoli snižovat.
(100)
Sazby jsou navázané na rozdíly v cenách na energetických burzách, protože podle Itálie tyto burzy představují objektivní referenci, která odráží celosvětový vývoj cen energie. Itálie však tvrdí, že skutečné zvýšení cen pro velké odběratele energie v Unii je obvykle výrazně nižší než navýšení zaznamenané na energetických burzách (neboť tito odběratelé platí sazby vyjednané dvoustrannými smlouvami nebo, v případě regulovaných sazeb, ceny stanovené státem, tzn. sazby, které méně podléhají výkyvům).
(101)
Itálie proto dospěla k závěru, že meziroční zvyšování sazeb na Sardinii o 4 % odpovídá navyšování cen energie uplatňovanému vůči jejich přímým konkurentům v Unii.
(102)
Itálie zdůrazňuje, že v Unii existují opatření, která mají rovnocenné účinky jako sporné znevýhodněné sazby, a domnívá se, že všechna by měla být posuzována stejně, bez ohledu na jejich formu, neboť společným cílem všech těchto opatření je zajistit přežití energeticky náročných odvětví v Unii a zabránit jejich přemisťování mimo vnitrostátní území.
(103)
Itálie se domnívá, že ačkoli Sardinie není od roku 2007 pro čerpání regionálních provozních podpor způsobilá, pokyny k vnitrostátní regionální podpoře umožňují postupné opuštění stávajících režimů v okamžiku, kdy některý region přestane být způsobilý pro výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise by proto mohla opatření schválit ještě podle pokynů k regionální podpoře z roku 2007. V každém případě Itálie tvrdí, že sporné opatření nelze považovat za běžnou provozní podporu.
(104)
Itálie znovu zdůrazňuje, že sazby nemají na obchod mezi členskými státy vliv, z důvodů již uvedených v 76. bodě odůvodnění pro hliník, zinek a olovo. Stejná úvaha by platila pro chemický průmysl. Itálie zdůrazňuje, že v roce 2003 překročil dovoz chemických výrobků do Itálie vývoz a že výroba v Unii i výroba v Itálii je od roku 2001 na ústupu. Pokud jde konkrétně o výrobu PVC, která představuje největší spotřebu chlóru, vykazuje výroba v Itálii schodek (v roce 2002 bylo vyrobeno pouze 470 000 tun PVC oproti spotřebě ve výši 970 000 tun).
5. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
5.1 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
(105)
Opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jsou-li kumulativně splněny tyto podmínky: opatření a) ekonomicky zvýhodňuje příjemce; b) je poskytováno státem ze státních prostředků; c) je selektivní; d) ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušit hospodářskou soutěž v Unii.
5.1.1 Existence zvýhodnění
(106)
Na základě režimu sazeb z roku 2004 a z roku 2005 stát zasáhl s cílem dotovat cenu elektřiny vyjednanou příjemci a jejich dodavateli. Pokud by například v roce 2004 neexistovaly vyrovnávací platby, platily by společnosti Portovesme a Eurallumina na základě dvoustranných dodavatelských smluv v té době platných 63 EUR/MWh (33) resp. 65,95 EUR/MWh. Tyto údaje poskytla Itálie a samotní příjemci, a nejsou tedy napadány.
(107)
Podle údajů poskytnutých Itálií překračovala v roce 2005 cena elektřiny vyjednaná společností Syndial s jejím dodavatelem 60 EUR/MWh (zatímco zvýhodněná sazba by cenu snížila na 27 EUR/MWh). Základem obou opatření bylo, aby stát příjemcům kompenzoval dodatečné náklady vzniklé v souvislosti s nákupem elektřiny na Sardinii vzhledem k cenám, které v průměru platili jejich konkurenti v Unii.
(108)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena odpovídá ceně, která by převažovala na plně konkurenčním trhu, a proto nepřináší žádné zvýhodnění. Komise tuto argumentaci již zamítla ve věci Alcoa, v níž se jednalo o prakticky totožné sazby. Ani soudy Společenství, ani Komise nikdy při posuzování existence zvýhodnění nepřihlížely k podmínkám, které převažují na účinnějším hypotetickém trhu. Referenční rámec vždy odpovídá podmínkám převažujícím na daném reálném trhu (34).
(109)
Výše uvedená argumentace navíc předpokládá, že špatné fungování trhu je důvodem k tomu, aby členský stát stanovil ceny simulující podmínky účinné hospodářské soutěže (viz vyjádření Itálie v 72. bodě odůvodnění).
(110)
Tato logika není přijatelná, neboť je v rozporu se zásadou, která je pevně zakotvena v judikatuře Společenství, a sice že „okolnost, že se jeden členský stát snaží jednostrannými opatřeními přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém hospodářském odvětví podmínkám, které převažují v jiných členských státech, nemůže tato opatření zbavit povahy státní podpory“ (35). Komise se domnívá, že výše uvedená zásada se obdobně vztahuje i na případy, kdy členský stát usiluje o přiblížení podmínek hospodářské soutěže k podmínkám, které převažují na plně konkurenčním trhu.
(111)
Navíc, pokud bychom takovýto návrh přijali, podpory poskytnuté členskými státy za účelem překlenutí rozdílu mezi cenou volně dohodnutou mezi dvěma hospodářskými subjekty a teoretickou cenou, na které by se mohly dohodnout v plně konkurenčních podmínkách, by nepředstavovaly státní podporu, což by popřelo hlavní cíl kontroly státních podpor.
(112)
Itálie tvrdí, že tyto sazby jsou totožné se sazbou Alumix, kterou Komise nepovažovala za podporu (viz (74). bod odůvodnění), a že by tedy rovněž neměly být považovány za podporu.
(113)
Komise připomíná, že situace, ke které se vyjadřovala ve věci Alumix, byla velmi odlišná. Ve věci Alumix byla sazba poskytnuta společností ENEL, která byla v té době veřejným dodavatelem elektrické energie v monopolním postavení na dosud neliberalizovaném trhu (36). V této situaci musela Komise zjistit, zda společnost ENEL uplatňovala uměle nízké ceny nebo zda se chovala jako racionální tržní subjekt. Vzhledem k monopolnímu postavení společnosti ENEL v oblasti výroby a rozvodu elektrické energie neměla Komise k dispozici žádné tržní ceny, se kterými by mohla srovnávat a posoudit, zda se jednalo o zvýhodnění. Proto Komise vyvinula metodu pro určení nejnižší teoretické tržní ceny, za kterou by byl racionální dodavatel ochoten prodat svému „nejlepšímu zákazníkovi“.
(114)
Tuto metodu však není možné uplatňovat v situaci, kdy jsou ceny vyjednávány konečnými odběrateli s dodavateli elektrické energie na liberalizovaném trhu a jsou dotovány ex-post vyrovnávacími platbami. Proto analýza uvedená v rozhodnutí Alumix a závěry Komise týkající se uvedené věci v tomto případě zcela postrádají jakýkoli význam. Vyplývá to také z rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 25. března 2009, který potvrdil rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení ve věci Alcoa (37) (viz bod 132 rozsudku).
(115)
V tomto případě se zásada rozvážného hospodářského subjektu neuplatní. Tento případ by bylo nutné posuzovat na základě uvedené zásady, pokud by elektřinu zúčastněným společnostem prodával stát, přímo nebo prostřednictvím polostátního podniku jako ve věci Alumix. V tomto případě tomu však tak není, neboť elektřinu dodávají soukromé společnosti. Na rozdíl od věci Alumix proto není nutné zkoumat, zda se stát choval jako rozvážný hospodářský subjekt.
(116)
Závěrem je tedy nutné konstatovat, že režimy vyrovnávacích plateb z roku 2004 a z roku 2005 snižují náklady vyplývající z dodavatelských smluv uzavřených příjemci (náklady, které by měly za normálních okolností zatěžovat rozpočty společností). V souladu s ustálenou judikaturou (38) tak sporná opatření poskytují příjemcům hospodářské zvýhodnění.
5.1.2 Selektivní povaha
(117)
Zvýhodněné sazby za elektrickou energii v Itálii byly přiznány výhradně podnikům s již existujícími zařízeními, jež se nacházejí na Sardinii a jsou uvedena v uzavřeném seznamu odvětví stanovených právními a jinými předpisy, které představují právní základ takovýchto opatření, a proto je zvýhodnění, které poskytují, selektivní povahy.
5.1.3 Státní prostředky a přičitatelnost státu
(118)
Podle ustálené judikatury může být zvýhodnění definováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES pouze tehdy, je-li přidělena přímo nebo nepřímo ze státních prostředků (39) a lze ji přičíst státu (40).
(119)
Jak je uvedeno v 28. bodě odůvodnění, jsou sporné vyrovnávací platby financovány z parafiskálního poplatku odpovídajícího složce A4 sazby za elektrickou energii, který dostává vyrovnávací pokladna. Tento poplatek je povinný, neboť je uložen rozhodnutími úřadu AEEG, kterými jsou prováděny vnitrostátní právní předpisy. Vyrovnávací pokladna je veřejný subjekt zřízený zákonem, který vykonává svou činnost podle přesných pokynů uvedených v rozhodnutích úřadu AEEG.
(120)
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že příjmy z poplatku, který je podle vnitrostátního práva povinný a je odváděn zákonem zřízenému subjektu, představují státní prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, jsou-li určeny k financování opatření, které splňuje ostatní kritéria stanovená v uvedeném článku (41).
(121)
Itálie se na podporu svého výkladu, podle nějž předmětné opatření není financováno ze státních prostředků, dovolává rozsudku Soudního dvora ve věci PreussenElektra (42). Podle něj jsou finanční prostředky potřebné k financování sazby převáděny od soukromých osob (odběratelů elektrické energie) na soukromé subjekty (příjemce), přičemž úloha státu se omezuje na přijetí zákona, který stanoví povinnost platby nezbytných částek, a stát nemá žádnou diskreční pravomoc s těmito finančními prostředky disponovat, s výjimkou provádění režimu stanoveného zákonem. Itálie a někteří příjemci zejména tvrdí, že vyrovnávací pokladna nevykonává žádnou kontrolu nad těmito finančními prostředky a plní pouze funkci účetního prostředníka.
(122)
Ve věci PreussenElektra Soudní dvůr rozhodl, že povinnost soukromých provozovatelů rozvodných sítí elektrické energie nakupovat elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální ceny, které jsou vyšší než skutečná hospodářská hodnota tohoto druhu elektrické energie, nepředstavuje státní podporu, neboť opatření nezahrnuje žádný přímý nebo nepřímý převod státních prostředků.
(123)
Komise poznamenává, že ve věci PreussenElektra byly prostředky potřebné k financování opatření poskytnuty výrobcům energie z obnovitelných zdrojů přímo provozovateli rozvodných sítí, aniž by jejich převod zprostředkovával veřejný subjekt. V rámci tohoto systému nemohly být převáděné částky orgánům členského státu skutečně nikdy k dispozici. V předmětném případě se však částky před vyplacením konečnému příjemci převáděly prostřednictvím vyrovnávací pokladny, která je veřejným subjektem. Judikatura ve věci PreussenElektra tedy spadá do jiného skutkového rámce a nemá význam ve vztahu k předmětnému případu.
(124)
Judikatura ve věci Pearle (43) nemůže Itálii ani příjemcům pomoci. Ve věci Pearle dospěl Soudní dvůr k závěru, že za určitých podmínek nejsou příjmy z poplatků, které jsou převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, státními prostředky. V věci Pearle byla opatření plně financována hospodářským odvětvím pouze z jeho podnětu. Finanční prostředky pocházely z parafiskálních poplatků, které byly převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, který s nimi nemohl v žádném okamžiku nakládat. Strany, které poplatky odváděly, byly navíc příjemci daného opatření.
(125)
Itálie tvrdí, že vyrovnávací pokladna nemá žádnou diskreční pravomoc, pokud jde o přidělování finančních prostředků, které jsou určeny k financování sazeb a nemohou v žádném okamžiku spadat „do oblasti veřejných financí“. Stát by tedy nemohl s těmito finančními prostředky volně nakládat, a proto nepředstavují státní prostředky.
(126)
Předem je třeba poznamenat, že i když lze určitým kritériím ve věci Pearle objektivně přisoudit větší význam než jiným, žádné z nich nelze považovat za „zásadní kritérium“. Podmínky uvedené v rozsudku jsou kumulativní. To je také výklad Soudu prvního stupně uvedený v rozsudku ve věci Earl Salvat (44), kdy tento soud posuzoval daňový poplatek napadený v rámci této věci z hlediska jednotlivých kritérií Pearle.
(127)
Dříve než Komise přezkoumala úlohu vyrovnávací pokladny, ověřila, zda byla splněna ostatní kritéria uvedená ve věci Pearle. Je zřejmé, že na rozdíl od toho, co bylo zjištěno ve věci Pearle, byly sporné sazby zavedeny z podnětu státu, a nikoli z podnětu hospodářského odvětví. Navíc ve věci Pearle přispívali na financování opatření pouze jeho příjemci, a cílem zásahu veřejného subjektu tedy nebylo poskytnout zvýhodnění, které by mohlo představovat dodatečnou zátěž pro stát. V předmětném případě nenesou příjemci žádnou finanční zátěž spojenou s poplatkem; tu nesou pouze odběratelé elektrické energie. Proto se judikatury ve věci Pearle nelze platně dovolávat, a to bez ohledu na případnou opodstatněnost uvedených argumentů, pokud jde o úlohu pouhého účetního zprostředkovatele, kterou měla vyrovnávací pokladna.
(128)
Pokud jde o vyrovnávací pokladnu, Komise uvádí, že podle ustálené judikatury „nelze rozlišovat mezi případy, kdy je podpora poskytnuta přímo státem a kdy je poskytnuta prostřednictvím veřejného nebo soukromého subjektu určeného nebo zřízeného státem“ (45). V důsledku toho není pro uplatňování pravidel pro státní podpory rozhodující, zda má vyrovnávací pokladna postavení veřejného nebo soukromého subjektu. Skutečnost, že je vyrovnávací pokladna veřejným subjektem, nevede automaticky k uplatnění článku 107 SFEU (46); stejně tak zásah soukromého subjektu sám o sobě uplatnění tohoto článku nevylučuje.
(129)
Analýza se nicméně nemůže omezit pouze na pravomoci, které jsou svěřeny vyrovnávací pokladně z titulu jejího postavení veřejného subjektu. Je třeba stanovit, zda obecněji stát, ať přímo nebo prostřednictvím jiného subjektu, který určí, může vykonávat kontrolu nad finančními prostředky použitými k financování sazby. Stejné ověření by bylo nutné, pokud by vyrovnávací pokladna byla soukromým subjektem.
(130)
V rozsudku, který byl nedávno vynesen ve věci Essent, (47) Soudní dvůr rozhodl v této otázce s konečnou platností. Ve věci Essent Nizozemsko zákonem zavedlo příplatek k sazbám za elektrickou energii. Tento příplatek platili odběratelé elektřiny provozovatelům elektrické sítě, kteří pak odpovídající částky poukazovali určené společnosti SEP, jež neměla žádnou diskreční pravomoc pro správu finančních prostředků a prováděla svou činnost pod přísným dohledem orgánů. Soud dospěl k závěru, že výnosy z tohoto příplatku představovaly státní prostředky, neboť příplatek k ceně elektřiny byl uložen vnitrostátním zákonem, a proto představoval zátěž; společnost SEP neměla právo používat výnos z tohoto příplatku na jiné účely, než stanovil zákon, takže prostředky zůstávaly pod veřejnou kontrolou a vnitrostátní orgány s nimi mohly nakládat. Soud rozhodl, že tyto skutečnosti jsou dostačující k tomu, aby dotčené prostředky prohlásil za státní prostředky.
(131)
Podobnosti s předmětným případem jsou zřejmé. Příplatek k sazbě sloužící k financování sporných sazeb je uložen zákonem, stejně jako ve věci Essent. Vyrovnávací pokladna má stejnou funkci jako společnost SEP v tom smyslu, že soustřeďuje a spravuje výnos z parafiskálního poplatku a podléhá stejným omezením, neboť obdržené finanční prostředky nemůže použít pro jiné než zákonem stanovené účely (financování režimů zvýhodněných sazeb). Stát je schopen kontrolovat a řídit využívání prostředků: vyrovnávací pokladna vykonává svou účetní činnost podle přesných pokynů úřadu AEEG, který jedná v rámci svých statutárních pravomocí a/nebo při provádění vnitrostátních právních předpisů. Prostředky spravované vyrovnávací pokladnou jsou tedy neustále pod veřejnou kontrolou.
(132)
Tato analýza se řídí stejnou logikou, jakou Komise rozvinula ve svém rozhodnutí ohledně italského případu (48)„uvízlých nákladů v odvětví elektroenergetiky“, ve kterém označila finanční prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky.
(133)
Skutečnost, že prostředky spravované vyrovnávací pokladnou představují veřejné prostředky, byla potvrzena judikaturou Soudu prvního stupně ve věci Iride. (49)
(134)
Nejvyšší kasační soud již ve svém rozsudku č. 11632/03 ze dne 3. dubna 2003 dospěl k závěru, že vyrovnávací pokladna nemá právní subjektivitu, kterou by se odlišovala od italského státu, a že za vlastníka částek poukázaných vyrovnávací pokladně, i když pocházejí od soukromých osob a jsou určeny soukromým podnikům, musí být považován právě italský stát. Ve věci Iride podaly žalobkyně Iride Spa a Iride Energia Spa k Soudu prvního stupně žalobu proti rozhodnutí Komise, které označilo prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky. Argumenty, které žalobkyně uváděly, byly velmi podobné. Obě společnosti napadly podstatu rozsudku Nejvyššího kasačního soudu, přičemž tvrdily, že vyrovnávací pokladna plní funkci pouhého účetního prostředníka mezi soukromými osobami, které mají povinnost k peněžitému plnění, a příjemci vybraných částek, což jí ani na krátkou dobu neumožňuje nakládat s vloženými částkami. Žalobkyně se rovněž dovolávaly použitelnosti judikatury ve věci PreussenElektra.
(135)
Soud zdůraznil, že mu nepřísluší zpochybňovat výklad italských právních předpisů, který podal Nejvyšší kasační soud, a následně potvrdil, že částky uložené na účtu A6 vyrovnávací pokladny musí být kvalifikovány jako státní prostředky nejen proto, že jsou ve vlastnictví státu, ale také proto, že jsou neustále pod jeho kontrolou. (50)
(136)
Tento závěr se týká účtu A6 vyrovnávací pokladny, ze kterého jsou financovány uvízlé náklady v odvětví elektroenergetiky. Může však být logicky uplatněn i na složku A4, ze které je financována sporná sazba. Rozsudek Kasačního soudu vycházel z analýzy právní subjektivity vyrovnávací pokladny, a proto se závěr, podle nějž jsou předmětné částky ve vlastnictví státu, vztahuje na všechny částky uložené u vyrovnávací pokladny. Totéž platí pro závěr Soudu prvního stupně, podle nějž může stát kontrolovat zdroje spravované vyrovnávací pokladnou. Mezi účtem A6 a složkou A4 není žádný rozdíl, s výjimkou určení prostředků (platba uvízlých nákladů z účtu A6 a zvýhodněné sazby ze složky A4). Proto musí být částky poukázané příjemcům ze Sardinie ze složky A4 rovněž kvalifikovány jako veřejné prostředky.
(137)
Kromě toho, že jsou sporné sazby financovány z veřejných prostředků, jsou také přičitatelné státu (51), neboť právním základem tohoto opatření jsou vnitrostátní právní předpisy, nařízení a rozhodnutí úřadu AEEG jakožto veřejného subjektu v rámci výkonu jeho funkce orgánu veřejné moci.
5.1.4 Vliv na obchod a narušení hospodářské soutěže
(138)
Pokud jde o vliv opatření na obchod v Unii a z něj vyplývající narušení hospodářské soutěže, není pochyb o tom, že dotčené trhy (olovo, zinek, stříbro, hliník a výroba chloru a alkalických hydroxidů) jsou plně otevřeny hospodářské soutěži. Tato úvaha by již sama o sobě byla dostačující k tomu, abychom se domnívali, že sazby mají na obchod v Unii vliv.
(139)
Komise přesto přihlédla k argumentům příjemců a Itálie, že sazby v odvětví kovů (argumentace výslovně neuváděly odvětví výroby chloru) nemají žádný vliv na obchod a nenarušují hospodářskou soutěž, protože neexistují žádné skutečné obchodní toky mezi členskými státy; je nepravděpodobné, že takovéto obchodní toky vzniknou, a vzhledem k vlastnostem předmětného odvětví sazby nepoškozují konkurenty příjemců v Unii.
(140)
Je třeba připomenout, že v rozhodovací praxi Komise a judikatuře Soudního dvora nebyla neexistence skutečných obchodních toků nikdy přijata jako důkaz toho, že opatření podpory nemá na obchody uvnitř Unie žádný vliv. Soudní dvůr vždy prohlašoval, že podpora určitému podniku může ovlivňovat obchod mezi členskými státy a narušovat hospodářskou soutěž, i když se daný podnik obchodu uvnitř Unie sám neúčastní. Pokud totiž členský stát poskytne podniku podporu, může se tím vnitrostátní výroba udržet na stejné nebo vyšší úrovni s tím, že se o to sníží možnosti podniků usazených v jiných členských státech vyvážet své výrobky na trh onoho členského státu (52).
(141)
Kromě toho situace, která se vyznačuje poklesem výroby v Unii a zvýšením dovozů ze třetích zemí, s omezenými nebo neexistujícími obchodními toky mezi členskými státy, není neobvyklá: je dokonce typická pro odvětví, která trpí strukturálními problémy a/nebo jsou vystavena silnému konkurenčnímu tlaku. Tato odvětví jsou zvláště citlivá na opatření přijatá členskými státy za účelem zlepšení konkurenceschopnosti jejich domácího průmyslu.
(142)
Skutečnost, že nízký objem italské výroby hliníku, olova a stříbra není schopen ovlivnit referenční cenu, je nepodstatná. Existence referenční ceny těchto kovů, kterou snadno neovlivní podmínky výroby v jediném členském státě, nevylučuje hospodářskou soutěž mezi podniky, které jsou usazeny v EHP a obchodují se svými výrobky na světovém trhu s kovy. Je možné, že podpora poskytnutá příjemcům na Sardinii jim neumožní snížit světovou cenu jejich výrobků a vyřadit konkurenty z trhu a že ostatní výrobci v Unii budou moci pokračovat v činnosti tak dlouho, jak dlouho budou schopni se ziskem prodávat za světovou cenu. Zisky, které lze v Itálii díky zvýhodněné sazbě za elektrickou energii vytvářet, však celkově posilují konkurenceschopnost společností. Nahromaděné kapitálové rezervy mohou být například použity k převzetí konkurenčních společností a ke zvýšení podílu na trhu. Toto odůvodnění má ještě větší význam, pokud uvážíme, že někteří příjemci jsou součástí nadnárodních společností (53).
(143)
Na rozdíl od tvrzení příjemců nelze skutečnost, že cena, která se platí v Itálii v referenčních odvětvích, je obdobná jako cena, kterou v průměru platí za elektrickou energii konkurenční výrobci v Unii, považovat za důkaz toho, že italská sazba neohrožuje zájmy ostatních výrobců v Unii. Judikatura ve věci C-372/97 Itálie v. Komise jasně stanoví, že jednostranná opatření, jejichž cílem je přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém členském státě podmínkám, které převažují v jiných členských státech, ovlivňují obchod mezi členskými státy (a nemohou tedy být zbaveny povahy státní podpory). Kromě toho mohou některé dohody o dodávkách elektrické energie, které jsou v platnosti v jiných členských státech, obsahovat státní podpory a Komise zahájila důkladná šetření ohledně různých opatření tohoto typu (54). Přestože tento obranný argument výslovně neuvedla ani Itálie, ani Alcoa, považuje Komise za vhodné připomenout zásadu, která je pevně zakotvená v judikatuře, a sice, že existence protiprávních podpor v některých členských státech neopodstatňuje přijetí obdobných opatření v jiných členských státech.
(144)
V každém případě oznámení obdržená od konkurentů příjemců ukazují, že sporné sazby skutečně vyvolávají problém z hlediska hospodářské soutěže a mají na obchod v Unii vliv.
(145)
Itálie navíc neoznámila sazby z roku 2004. Podle ustálené judikatury (55) není Komise v případě neoznámené podpory povinna prokazovat skutečný dopad opatření na hospodářskou soutěž nebo na obchod mezi členskými státy: pokud by totiž Komise musela ve svém rozhodnutí prokazovat skutečný dopad již poskytnutých podpor, vedlo by to ke zvýhodňování členských států, které vyplácejí podpory v rozporu s oznamovací povinností podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy [o ES], na úkor těch, které zamýšlené podpory oznamují.
(146)
Je tedy třeba dospět k závěru, že předmětné zvýhodněné sazby za elektrickou energii přispívají ke zvýšení konkurenceschopnosti příjemců vůči jejich konkurentům v Unii. Podle ustálené judikatury (56) je za takovýchto okolností třeba předpokládat, že podpora má vliv na obchod mezi členskými státy a narušuje hospodářskou soutěž.
5.1.5 Závěry o existenci podpory
(147)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 SFEU a mohou být povoleny, pouze pokud jsou způsobilé pro některou z výjimek stanovených v uvedené smlouvě. Tento závěr odpovídá závěru vyvozenému ve věci Alcoa, která se týkala prakticky totožných sazeb.
5.2 Nová podpora nebo existující podpora
(148)
Situace, kdy opatření představuje existující podporu, jsou v plném rozsahu uvedeny v článku 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (57).
(149)
Je nesporné, že předmětná opatření nebyla zavedena před přístupem Itálie k EU (bod i) výše uvedeného článku), nemohou být považována za schválená z důvodu nesplnění povinnosti Komise rozhodnout ve stanovené procesní lhůtě (bod iii)) a nemohou být považována za existující podpory z důvodu uplynutí promlčecí lhůty (bod iv)). Tato opatření se nestala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna (písm. b) bod v) první věta).
(150)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že předmětné sazby představují novou podporu.
5.3 Oprávněnost podpory
(151)
Podle čl. 108 odst. 3 SFEU členské státy informují Komisi o záměrech poskytnout nebo upravit podpory a zamýšlená opatření neprovedou, dokud Komise nepřijme konečné rozhodnutí.
(152)
Jelikož Itálie neoznámila článek 1 nařízení z roku 2004, představují sazby z roku 2004 protiprávní podporu.
(153)
Naproti tomu Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 a opatření neuplatnila. Splnila tedy povinnosti vyplývající z čl. 108 odst. 3 SFEU.
6. SLUČITELNOST PODPORY
(154)
Odchylně od obecného zákazu poskytovat státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU lze podporu považovat za slučitelnou tehdy, pokud se na ni vztahuje některá z výjimek uvedených ve Smlouvě.
(155)
Sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují provozní podpory. Tvrzení Itálie, podle kterého by sazby z roku 2005 neměly být považovány za provozní podpory, neboť jsou součástí strategie regionální podpory a podmínkou výrobních investic, musí být odmítnuto. Ačkoli memorandum o porozumění předpokládá, že příjemci uskuteční určité investice, prvek podpory obsažený ve zvýhodněných sazbách z roku 2005 není vypočten poměrně ke způsobilým výdajům a není stanovena maximální míra podpory. Neexistují důkazy, že by opatření splňovalo kritéria stanovená pro investiční podpory nebo že by podpora byla přiměřená. Opatření je naopak jasně navázáno na spotřebu elektřiny a jeho cílem je snížit náklady na dodávky elektřiny, které jsou provozními náklady vznikajícími zúčastněným společnostem. Nemůže být tedy považováno za investiční podporu.
(156)
Provozní podpora je v zásadě neslučitelná s vnitřním trhem. Ve věci 86/89 Itálie v. Komise Soudní dvůr uvedl, že „předmětná podpora, která je poskytnuta bez jakýchkoli zvláštních podmínek a pouze v závislosti na použitých množstvích, musí být považována za provozní podporu zúčastněných podniků a že jako taková narušuje podmínky obchodu v míře, která je v rozporu se společným zájmem“ (58).
(157)
Ve věci Siemens v. Komise Soud prvního stupně potvrdil zásadu, podle níž „provozní podpory, a sice podpory, které směřují k osvobození podniku od nákladů, které by obvykle musel vynaložit v rámci běžného řízení svých běžných činností, v zásadě nespadají do působnosti čl. 92 odst. 3 Smlouvy o ES [nyní čl. 107 odst. 3 SFEU] (…). Podle judikatury takové podpory v zásadě narušují podmínky hospodářské soutěže v odvětvích, ve kterých jsou poskytnuty, aniž by však mohly svou povahou dosáhnout některého z cílů stanovených výše uvedenými ustanoveními o výjimkách“.
(158)
Existují však jasně vymezené situace, ve kterých je možné provozní podpory poskytnout. Zejména provozní podpory, jejichž cílem je ochrana životního prostředí, lze poskytnout na základě pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. (59) Stejně tak provozní podpory v podporovaných regionech lze výjimečně schválit jako podpory regionální. Komise posuzovala, zda mohou být sporné sazby zařazeny do jedné z těchto kategorií.
(159)
Komise uvádí, že sazby nelze schválit jako podpory na ochranu životního prostředí, protože ochrana životního prostředí není jejich cílem.
6.1 Slučitelnost s pokyny k vnitrostátní regionální podpoře z roku 1998
(160)
Ve výjimečných případech lze provozní podpory poskytovat v podporovaných oblastech způsobilých pro podporu z titulu výjimky uvedené v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Region Sardinie byl způsobilý až do konce roku 2006. Komise proto přezkoumala, zda během tohoto období mohly být sazby z roku 2004 a z roku 2005 schváleny podle pokynů k regionální podpoře z roku 1998.
(161)
Podle bodu 4.15 pokynů k regionální podpoře lze ve výjimečných případech podporu na provoz poskytnout za předpokladu, že i) je odůvodněná ve smyslu svého přispění k regionálnímu rozvoji a svou povahou a ii) její úroveň proporcionálně odpovídá znevýhodněním, která mají být zmírněna. Je na členských státech, aby prokázaly znevýhodnění a posoudily jejich důležitost. Podle bodu 4.17 pokynů k regionální podpoře se musí provozní podpora časově omezit a postupně snížit.
(162)
Podle článku 2 pokynů „jednotlivá platba podpory ad hoc jednotlivému podniku nebo podpora omezená na jednu oblast činnosti může mít velký vliv na soutěž na daném trhu a její vliv na regionální rozvoj bude pravděpodobně příliš omezený (…) Proto budou uvedené výjimky [z obecného zákazu poskytovat podporu] běžně udělovány pouze pro víceodvětvové režimy podpory otevřené pro všechny podniky dotyčných odvětví v daném regionu“. Sazba za elektrickou energii přiznaná selektivně jednotlivým podnikům v takovýchto odvětvích zjevně není v souladu s duchem regionálních podpor, které musí být víceodvětvové. Nicméně vzhledem k tomu, že na regionální podpory ad hoc se nevztahuje absolutní zákaz, Komise přezkoumala, zda poskytnutí sazby může být odůvodněno výjimečnými okolnostmi.
(163)
Na základě dokumentace předložené Itálií a příjemci Komise přezkoumala zejména nedostatky v odvětví elektrické energie na Sardinii s cílem posoudit, zda by mohly představovat znevýhodnění na regionální úrovni.
6.1.1 Trh s elektrickou energií na Sardinii v italském kontextu
(164)
Obecně platí, že italský trh s elektrickou energií je vysoce koncentrovaný, i když na severu země méně. Dominantním provozovatelem ve všech regionech země je bývalý držitel monopolu společnost ENEL, s výjimkou Sardinie, kde má duopol se společností E.ON. Společnost ENEL má významnou tržní sílu, které podle zjištění orgánu pro ochranu hospodářské soutěže a trhu několikrát zneužila. Ceny elektrické energie jsou v Itálii obecně vyšší v důsledku kombinované výroby, která je z velké části založena na fosilních palivech (především plynu), neexistence jaderné kapacity a přetížených propojení se zbytkem Evropy.
(165)
Na Sardinii, která představuje 4,1 % instalovaného výkonu v Itálii (60), vyrábí elektřinu především tepelné elektrárny na fosilní paliva (uhlí, topný olej, mazut). Ostrov nemá infrastrukturu pro rozvod zemního plynu.
(166)
Sardinie trpí nadměrnou kapacitou výroby, a to zejména v tržním segmentu s nejvyššími náklady (elektrárny na topný olej) v důsledku neuskutečněného záměru vlády soustředit italský těžký průmysl na tento ostrov, který vedl společnost ENEL k investicím do elektráren. Tyto elektrárny, které mají vyšší strukturální náklady, také mnohem rychleji technicky zastarávají. Během daného období byl vývoz elektrické energie ze Sardinie na poloostrov omezen malou kapacitou propojovacího vedení (61), které bylo přetíženo.
(167)
Dvě energetické společnosti ENEL a E.ON společně drží tržní podíl, který odpovídá 95 % dodávek elektrické energie na Sardinii (přibližně 58 % E.ON a 42 % ENEL). Podle šetření stavu hospodářské soutěže v odvětví elektrické energie (62) lze Sardinii z hlediska hospodářské soutěže považovat za duopol ve společném dominantním postavení. Trh je zde velmi koncentrovaný, i když míra koncentrace není nejvyšší v Itálii. (63) Vzhledem k tomu, že E.ON e ENEL ovládají téměř všechny elektrárny pro výrobu energie v době střední zátěže a v době špičky, určují cenu pro téměř všechny časové intervaly. Situace se však zdá být méně kritická na Sardinii než na jihu Itálie (64), kde ENEL určuje ceny pro všechny časové intervaly.
(168)
Italské velkoobchodní ceny elektřiny patří k nejvyšším v Evropě (65) a ceny na Sardinii mezi nejvyšší v Itálii. V roce 2007 činila průměrná vnitrostátní cena (PUN) 70,99 EUR/MWh, zatímco průměrná cena na Sardinii činila 75 EUR/MWh oproti 80 EUR/MWh v roce 2006 (66). Rostoucí trend průměrné regionální ceny na Sardinii pokračoval v letech 2008 a 2009. Během první poloviny roku 2009 se ceny na Sardinii držely nepřetržitě nad celostátním průměrem (při průměrné ceně 106,60 EUR/MWh oproti průměrné vnitrostátní ceně, která činila 60,50 EUR/MWh).
(169)
Ceny, které na Sardinii platili příjemci sazeb v letech 2004 a 2005 (na základě dvoustranných smluv), se pohybovaly v rozmezí od 60 do 65 EUR/MWh. Tyto ceny není možné srovnávat s cenami platnými na italském poloostrově, neboť Komise nemá k dispozici příslušné údaje (které Itálie dle svého tvrzení nemohla poskytnout - viz 92. bod odůvodnění). Na základě analýzy obecných cenových trendů, které mohou celkově reprezentovat trendy cen sjednaných dvoustrannými smlouvami, se však lze domnívat, že v předmětném období platily podniky s vysokou spotřebou energie vyšší cenu na Sardinii než na italském poloostrově.
(170)
Závěrem lze říct, že trh s elektřinou na Sardinii vykazuje řadu problémů, včetně vysokých cen, vysoké koncentrace trhu, tržní síly dominantních provozovatelů, nadbytečných výrobních kapacit v segmentu s vysokými náklady, relativní neefektivnosti zastarávajících elektráren, chybějícího přístupu k infrastruktuře zemního plynu a nedostatečného propojení. Tyto problémy by mohly vyústit ve vyšší ceny elektřiny pro konečné odběratele, včetně odběratelů s vysokou spotřebou.
6.1.2 Existence regionálního znevýhodnění
(171)
Především je třeba určit, zda tyto problémy představují regionální znevýhodnění, tj. zda mají vážný dopad na hospodářský vývoj Sardinie. Ve věci C 34/02 (67) Komise nepřijala hypotézu, že nedostatečné propojení s energetickými zdroji představuje znevýhodnění. I když je pravda, že malé a střední podniky jsou vysokými cenami elektrické energie postiženy méně než velká energeticky náročná průmyslová odvětví, zájmy jediného odvětví nelze automaticky ztotožňovat se zájmy celého regionu. Komise má za to, že Itálie dostatečně neprokázala, že stav energetického trhu na Sardinii představuje regionální znevýhodnění.
(172)
I když tedy regionální znevýhodnění existuje, kritéria uvedená v pokynech k regionální podpoře musí být v každém případě splněna. Komise proto posuzovala, zda jsou tato kritéria splněna.
6.1.3 Příspěvek k regionálnímu rozvoji
(173)
Podpora musí trvale přispívat k regionálnímu rozvoji a musí být přiměřená znevýhodněním, která se snaží zmírnit. Provozní podpory určené podporovaným oblastem nemohou být schváleny z důvodu obtíží, se kterými se setkává jediné odvětví, ale je zapotřebí prokázat, že trvale přispívají k regionálnímu rozvoji. V daném případě je to nepravděpodobné. Takovéto účinky by nebyly trvalé ani za předpokladu, že zachování některých průmyslových zařízení na ostrově přispěje k zaměstnanosti a zachování průmyslové základny na ostrově. Pokud vysoké náklady na elektřinu představují strukturální problém Sardinie, jak tvrdí Itálie, obtíže, se kterými se setkávají energeticky náročná odvětví, by se znovu objevily ihned po skončení režimu sazeb.
(174)
Italské orgány prezentují sazby jako dočasné opatření, které má být ukončeno v roce 2010 po dokončení projektů v oblasti infrastruktury spojených s výrobou energie a propojením (plynovod GALSI a podmořský kabel SAPEI), které jsou v současné době ve výstavbě (68). Itálie předpokládá, že lepší propojení sníží ceny pro tyto společnosti. Komise se domnívá, že ačkoli nové infrastruktury mohou snížit nebo vyrovnat rozdíly v sazbách mezi Sardinií a italským poloostrovem, je velmi nepravděpodobné, že by tyto projekty mohly snížit ceny elektrické energie o polovinu až na úroveň považovanou za nezbytnou k zajištění dlouhodobé ziskovosti těchto průmyslových činností.
(175)
Komise dále uvádí, že existence státního příspěvku ke snížení nákladů na elektřinu u velkých odběratelů nepodněcuje dodavatele elektřiny k tomu, aby snížili své ceny, a předešli tak ztrátě velkých zákazníků, ani nebrání zhoršení nákladové struktury. Dotace spíše více motivuje dodavatele elektrické energie, aby využívali své tržní síly. I kdyby tedy byla pravda, že vzhledem ke stávající nadbytečné kapacitě by společnosti s vysokou spotřebou energie za normálních okolností měly možnost dosáhnout konkurenční ceny, kdyby nebylo tržní síly dodavatelů elektrické energie (kteří podle Itálie a příjemců mají zájem na udržení vysokých cen), Komise se domnívá, že zvýhodněná sazba by nebyla vhodným nástrojem ke snížení tržní síly.
6.1.4 Přiměřenost
(176)
Podpora poskytnutá příjemcům režimu sazeb není vypočtena tak, aby vyrovnávala regionální rozdíly (tj. rozdíly mezi cenami elektrické energie na italském poloostrově a cenami uplatňovanými na Sardinii pro stejnou kategorii odběratelů), ale jejím cílem je spíše vyrovnat ceny na Sardinii cenám, které platí konkurenti příjemců v Unii. Ceny stanovené pro příjemce na Sardinii jsou zvláště nízké a určitě nižší než ceny uplatňované na italském poloostrově, které patří mezi nejvyšší v Unii. Sazby proto nejsou přiměřené regionálnímu znevýhodnění, které by se snažily zmírnit.
(177)
Samotný způsob zvolený pro výpočet výše dotace ukazuje, že opatření sleduje spíše cíl průmyslové politiky než cíl regionální. Rozsah průmyslové politiky sazeb byl ve skutečnosti Itálií v jejích připomínkách opakovaně zdůrazňován.
6.1.5 Postupné snižování
(178)
Regionální podpora provozu se musí postupně snížit (viz bod 4.17 pokynů k regionální podpoře). Jelikož používaný mechanismus aktualizace sazeb se pro rok 2004 a rok 2005 liší, bylo provedeno samostatné hodnocení.
(179)
Sazby z roku 2004 se indexují na základě rozdílů v cenách paliv a mohou se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnné. Podle Itálie to zajišťuje postupné snižování podpory. Komise se domnívá, že požadavek postupného snižování může být považován za splněný, pouze je-li zaručeno, že vyrovnávací platby - které odpovídají skutečné výši podpory - se budou časem snižovat. Nestačí, že se sazba časem zvýší, neboť i vyšší sazba může odpovídat vyšší výši podpory, pokud se mezitím ceny pro konečné odběratele na referenčním trhu zvýšily rychleji než předmětná sazba. Italský způsob neposkytuje v tomto ohledu žádnou záruku. (69)
(180)
Pokud jde o sazby z roku 2005, posuzovala Komise mechanismus indexace zavedený čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005, jak jej vykládá AEEG v rozhodnutí č. 217/05 (viz 33. bod odůvodnění). Podle prováděcích předpisů stanovených úřadem AEEG se sazba každoročně zvyšuje o procentní podíl, který odráží vývoj cen elektrické energie v Unii, avšak tento nárůst nesmí překročit 4 %. Podle Itálie tento mechanismus zajišťuje postupné snižování podpory.
(181)
Podle Komise však skutečnost, že se nominální sazba ročně zvyšuje spíše omezeně, nevede k postupnému snižování čisté výše podpory, měřeno ukazatelem vyrovnávacích plateb.
(182)
Vzhledem k tomu, že cenové trendy na energetických burzách lze považovat za trendy, které obecně odpovídají změnám v cenách vyjednaných dvoustrannými smlouvami - jak tvrdila Itálie - sazby z roku 2005 by se snižovaly pouze v případě poklesu průměrných cen v Unii (neboť sazby se nemohou snižovat, ale pouze zvyšovat). Ve všech ostatních případech by sazby představovaly stále větší zvýhodnění (70). Jelikož od roku 2004 nejméně do roku 2007 vykazovaly průměrné ceny elektřiny v Unii silný rostoucí trend (narůstaly o více než 4 % ročně), prvek podpory obsažený v sazbách z roku 2005 by se časem zvyšoval.
(183)
Itálie dále tvrdí, že dvoustranné smlouvy ve skutečnosti méně podléhají zvyšování cen v porovnání s cenami stanovenými na energetických burzách, a že se tedy sazby z roku 2005 de facto snižují. Komise upozorňuje, že způsob indexace, který jí byl pro účely posouzení poskytnut, vychází z rozdílů v cenách na energetických burzách a že Itálie nepředložila údaje týkající se vývoje cen stanovených dvoustrannými smlouvami. Tvrzení Itálie tedy není podloženo dostatečnými důkazy.
(184)
Omezené informace, které má Komise k dispozici, však naznačují opak, tj. že ceny stanové dvoustrannými smlouvami se na Sardinii značně zvýšily (viz například prohlášení společnosti Eurallumina, podle kterého platila tato společnost na volném trhu v letech 2005 a 2006 cenu, která vzrostla na 80 EUR/MWh v porovnání s 65 EUR/MWh v roce 2004). Za těchto okolností, pokud by byly sazby uplatněny, vyrovnávací platby by se postupně zvyšovaly.
(185)
Ani sazby z roku 2004, ani sazby z roku 2005 tedy nesplňují požadavek postupného snižování.
6.1.6 Závěry o slučitelnosti opatření z titulu regionální podpory
(186)
Na základě výše uvedeného se Komise domnívá, že předmětné sazby nemohou být považovány za regionální podporu slučitelnou podle pokynů z roku 1998. Vzhledem k tomu, že Sardinie již od prosince 2006 nepatří mezi podporované regiony ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. a), není nutné zkoumat slučitelnost podpory na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013.
(187)
Komise zaujala totéž záporné stanovisko v roce 2005 v souvislosti s dalším opatřením, jehož cílem bylo snížit náklady na energii společnosti Eurallumina na Sardinii. Při této příležitosti se Komise domnívala, že předmětné opatření, tj. osvobození minerálních olejů od spotřební daně (71), nemůže být na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře schváleno.
6.2 Další úvahy o slučitelnosti podpory
(188)
Itálie a zúčastněné podniky tvrdily, že účelem sazeb je kompenzovat nedostatky trhů s elektrickou energií, v jejichž důsledku nejsou ceny zatím konkurenceschopné. Podle jejich názoru ohrožují vysoké ceny elektrické energie konkurenceschopnost energeticky náročných odvětví. Podpora má údajně motivační účinek v tom smyslu, že bez ní by uvedené společnosti musely uzavřít.
(189)
Podle Komise není možné přijmout hypotézu, že provozní podpora vyhrazená některému průmyslovému podniku je vhodnou reakcí na neexistenci hospodářské soutěže na místním trhu s elektrickou energií, která má vliv na všechny odběratele elektřiny.
(190)
Sporná je také vhodnost a přiměřenost podpory s ohledem na cíl zabránit přemístění zařízení mimo Unii. Ani v dřívější rozhodovací praxi Komise, ani v judikatuře soudů Unie neexistuje žádný precedens, kdy by takovýto argument byl uznán jako důvod pro poskytnutí státní podpory. Rozhodnutí týkající se přemístění výroby, zcela nebo zčásti, jsou součástí podnikové strategie jednotlivých společností a Komise nikdy netvrdila, že by to představovalo selhání trhu. Již v minulosti ve věcech Terni (72) a Alcoa (73) vyjádřila Komise pochybnosti o obdobných argumentech, které spojovaly určitá opatření podpory s cílem zabránit přemístění výroby mimo Unii.
(191)
Je třeba také poznamenat, že citovaná stanoviska odborných orgánů, jako je skupina na vysoké úrovni pro hospodářskou soutěž, energetiku a životní prostředí (74), nenavrhují poskytovat zvláštní státní podpory k řešení problémů konkurenceschopnosti, které jsou důsledkem vysokých cen elektrické energie, ale obhajují nutnost dodržovat v plném rozsahu předpisy týkající se státních podpor (75).
(192)
S ohledem na uvedené skutečnosti se Komise domnívá, že na sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 se nevztahuje žádná z výjimek podle článku 107 SFEU. Výjimky podle čl. 107 odst. 2 SFEU se nepoužijí, neboť podpora není sociální povahy, není určena k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a není poskytnuta k vyrovnání hospodářských znevýhodnění způsobených rozdělením Německa. Výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. b) a d) SFEU se rovněž nepoužijí, neboť toto opatření nemá napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu, napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu, ani pomoci kultuře a zachování kulturního dědictví. Pokud jde o výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, analýza uvedená ve (160). až (187). bodě odůvodnění výše prokazuje, že sazba nemůže být schválena jako podpora, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností. Pokud jde o čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, jak je uvedeno ve 155. až 158. bodě odůvodnění, na provozní podpory se takováto výjimka v zásadě nevztahuje a Komise nezjistila žádnou zvláštní okolnost, která by mohla poskytnutí takovéto podpory v předmětném případě odůvodnit.
(193)
Komise se tedy domnívá, že jak sazba z roku 2004, tak sazba z roku 2005 je neslučitelná s vnitřním trhem.
(194)
Na základě tohoto závěru Komise nemusí zkoumat případný kumulovaný dopad nové podpory a starých neslučitelných podpor podle 31. bodu odůvodnění, a to na základě judikatury ve věci Deggendorf.
7. NAVRÁCENÍ PODPORY
(195)
V souladu s čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999, je-li v případech protiprávní podpory neslučitelné se společným trhem přijato záporné rozhodnutí, je třeba obnovit účinnou hospodářskou soutěž, ledaže je toto navrácení podpory v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.
(196)
V daném případě podléhají navrácení pouze sazby týkající se roku 2004 (věc C 38b/04), neboť sazby z roku 2005 (věc C 13/06) nebyly zavedeny.
7.1 Oprávněná očekávání a další obecné zásady práva Unie, které mohou bránit navrácení podpory
(197)
Podle ustálené judikatury nemůže v případě, že byla podpora poskytnuta bez předchozího oznámení Komisi podle čl. 108 odst. 3 SFEU, příjemce podpory oprávněně očekávat, že jeho podpora je v souladu s právem (76). Subjekt postupující s řádnou péčí je obvykle schopen zjistit, zda byl dodržen oznamovací postup a zda je podpora oprávněná.
(198)
Příjemce neprávem udělené podpory se však může odvolávat na výjimečné okolnosti, na jejichž základě by mohl oprávněně očekávat, že podpora je v souladu s právem, a proto odmítnout tuto podporu vrátit (77).
(199)
Příjemci sazeb z roku 2004 neuvedli žádné úvahy v tomto ohledu, a ani Komise nezjistila žádnou výjimečnou okolnost, která by mohla v příjemcích vyvolat oprávněné očekávání. Zejména existence rozhodnutí Alumix z roku 1996 nemohla vyvolat žádné očekávání, že by sazby nepředstavovaly státní podporu. Jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2004 (viz 37. bod odůvodnění), sazba, která sloužila jako vzor pro předmětné sazby z roku 2004, nebyla původní dohodou Alumix, která podle vyjádření Komise z roku 1996 nepředstavovala státní podporu, ale zcela novým opatřením, které bylo podstatně změněno (zejména pokud jde o jeho mechanismus financování (78) a italskými orgány prodlouženo. V této situaci by si příjemce postupující s řádnou péčí zjistil, zda je podpora oprávněná.
(200)
Komise se dále domnívá, že navrácení podpory neporušuje žádnou jinou obecnou zásadu práva Unie.
7.2 Vyčíslení částek k navrácení
(201)
Všechny částky neslučitelné podpory, které obdržely společnosti Portovesme, ILA a Eurallumina ve smyslu článku 1 nařízení z roku 2004, musí být navráceny společně s úroky podle kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES. (79)
(202)
Cílem navrácení podpory je obnovit konkurenční postavení příjemců, které zaujímali před poskytnutím neslučitelné podpory, a odstranit nedovolené zvýhodnění, které tato podpora poskytla. V předmětném případě toto zvýhodnění odpovídá rozdílu mezi zvýhodněnou sazbou a cenou elektrické energie, kterou by příjemci na trhu zaplatili, kdyby neexistovaly dané sazby.
(203)
V okamžiku, kdy byly sazby zavedeny, nakupovaly všechny zúčastněné společnosti elektřinu na základě dvoustranných smluv. Stát zasáhl zavedením vyrovnávacích plateb, aby dotoval smluvně sjednanou cenu. Částky, které mají být navráceny, tedy odpovídají vyrovnávacím platbám, které příjemci obdrželi v uvedeném období (viz 30. bod odůvodnění).
8. ZÁVĚR
Komise se domnívá, že sazby z roku 2004 i sazby z roku 2005 představují provozní podporu, která není způsobilá pro žádnou výjimku z obecného zákazu státních podpor stanovených Smlouvou o ES, a jsou tedy neslučitelné s vnitřním trhem.
Pokud jde o sazby z roku 2004, které byly protiprávně zavedeny v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, všechny budoucí platby budou muset být zrušeny a již vyplacená podpora bude muset být navrácena. Částka, která má být navrácena, odpovídá součtu všech vyrovnávacích složek poukázaných společnostem Portovesme, ILA a Eurallumina vyrovnávací pokladnou.
Sazby z roku 2005 řádně oznámené Itálií podle čl. 108 odst. 3 SFEU nebudou zavedeny,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
1. Státní podpora, kterou hodlá Itálie poskytnout na základě čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005, ve prospěch společností Portovesme Srl, Eurallumina Spa, ILA Spa a Syndial SpA, je neslučitelná s vnitřním trhem.
2. Z tohoto důvodu nemůže být podpora poskytnuta.
Článek 2
Státní podpora protiprávně poskytnutá Itálií v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU na základě článku 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 ve výši 12 845 892,82 EUR ve prospěch společnosti Portovesme Srl, ve výši 5 208 152,05 EUR ve prospěch společnosti Eurallumina SpA a ve výši 291 120,27 EUR ve prospěch společnosti ILA Spa je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 3
1. Itálie zajistí, aby příjemci navrátili podporu uvedenou v článku 2, která jim byla vyplacena.
2. Částky, které mají být navráceny, zahrnují úroky za období ode dne, kdy byly dány příjemci k dispozici, do dne skutečného navrácení.
3. Úroky se vypočtou jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004.
4. Itálie s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí zruší všechny budoucí platby podpory uvedené v článku 2.
Článek 4
1. Navrácení podpory uvedené v článku 2 se provede s okamžitým účinkem.
2. Itálie provede toto rozhodnutí ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 5
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Itálie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky z vymáhané částky), kterou má příjemce navrátit;
b)
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady prokazující, že příjemci již bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Itálie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného navrácení podpory uvedené v článku 2. Na žádost Komise Itálie neprodleně předloží informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již příjemce navrátil.
Článek 6
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 23. února 2011.
DECIZIA COMISIEI
din 23 februarie 2011
privind ajutorul de stat acordat de Italia în favoarea Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA și Syndial SpA [Măsurile de ajutor de stat C 38/B/04 (ex NN 58/04) și C 13/06 (ex N 587/05)]
[notificată cu numărul C(2011) 956]
(Numai textul în limba italiană este autentic)
(Text cu relevanță pentru SEE)
(2011/746/UE)
COMISIA EUROPEANĂ,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene și, în special, articolul 108 alineatul (2) primul paragraf,
având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European și, în special, articolul 62 alineatul (1) litera (a),
după ce părțile interesate au fost invitate să își prezinte observațiile în conformitate cu dispozițiile susmenționate (1), și având în vedere aceste observații,
întrucât:
1. PROCEDURĂ
1.1. Cazul C 38/B/04
(1)
Prin scrisoarea din 4 decembrie 2003, o firmă de avocatură reprezentând reclamantul a adus în atenția Comisiei o serie de articole publicate în presa italiană cu privire la intenția guvernului italian de a introduce tarife preferențiale la energia electrică pentru anumite întreprinderi situate în Sardinia.
(2)
Aceste tarife au fost introduse prin articolul 1 din Decretul președintelui Consiliului de Miniștri din 6 februarie 2004 (denumit în continuare „Decretul din 2004”). Decretul a avut două efecte distincte: (a) a introdus noi tarife preferențiale la energia electrică pentru întreprinderile Portovesme Srl, ILA SpA și Eurallumina SpA; și (b) a prelungit un tarif preferențial de care beneficia deja Alcoa Trasformazioni, un producător de aluminiu primar (denumit în continuare „Alcoa”).
(3)
Prin scrisorile din 22 ianuarie 2004 și 19 martie 2004, Comisia a solicitat informații suplimentare cu privire la aceste măsuri. Autoritățile italiene au răspuns prin scrisorile din 9 februarie 2004 și 9 iunie 2004. Prin scrisoarea din 20 septembrie 2004, Italia a prezentat informații suplimentare.
(4)
Prin scrisoarea din 16 noiembrie 2004, Comisia a informat Italia cu privire la decizia sa de inițiere a procedurii prevăzute la articolul 108 alineatul (2) din TFUE în ceea ce privește măsura în cauză.
(5)
Decizia Comisiei de inițiere a procedurii a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (2). Comisia a invitat părțile interesate să își prezinte observațiile cu privire la măsurile în cauză.
(6)
Italia a trimis observații prin scrisorile din 4 și 11 februarie 2005.
(7)
Comisia a primit, de asemenea, observații de la părțile interesate, inclusiv de la trei dintre întreprinderile beneficiare în cadrul măsurilor, precum și de la un concurent al Portovesme. Prin scrisoarea din 22 martie 2005, Comisia a prezentat aceste observații Italiei, căreia i s-a oferit posibilitatea de a le comenta. Observațiile Italiei au fost primite prin scrisoarea din 20 septembrie 2005.
(8)
La 29 octombrie 2008, cazul C 38/04 a fost divizat în partea A, privind Alcoa, și partea B, privind Portovesme, ILA și Eurallumina.
(9)
La 19 noiembrie 2009, Comisia a adoptat o decizie finală negativă în ceea ce privește Alcoa și a dispus recuperarea ajutorului (3).
1.2. Cazul C 13/06
(10)
Prin articolul 11 alineatul (12) din Decretul-lege nr. 35 din 14 martie 2005, devenit Legea nr. 80/2005 din 14 mai 2005 de stabilire a unor prevederi urgente în cadrul Planului de acțiune pentru dezvoltare economică, socială și teritorială („Legea nr. 80/9005”), autoritățile italiene au prelungit până în 2010 tariful preferențial la energie electrică pentru Portovesme, ILA și Eurallumina, și au extins tariful la Syndial SpA, un producător de clor situat tot în Sardinia.
(11)
Comisia a primit o plângere din partea unei societăți concurente a Syndial prin scrisoarea din 22 iulie 2005, urmată de alte scrisori din partea aceleiași societăți în 7 octombrie 2005 și 7 decembrie 2005.
(12)
Italia a notificat măsura Comisiei prin scrisoarea din 23 noiembrie 2005. Prin scrisoarea din 28 noiembrie 2005, Italia a oferit informații suplimentare.
(13)
Prin scrisoarea din 22 decembrie 2005, Comisia a solicitat clarificări, pe care Italia le-a oferit prin scrisoarea din data de 3 martie 2006.
(14)
Între timp, prin scrisoarea din 20 ianuarie 2006, același concurent al Portovesme care a prezentat observații în cazul C 38/B/04, s-a plâns de noua măsură.
(15)
Prin scrisoarea din 26 aprilie 2006, Comisia a informat Italia cu privire la decizia sa de inițiere a procedurii prevăzute la articolul 108 alineatul (2) din TFUE în ceea ce privește modificările și extinderea schemei tarifare speciale introduse prin Legea nr. 80/2005.
(16)
Comisia a solicitat Italiei informații suplimentare prin scrisoarea din 22 august 2006; Italia a răspuns prin scrisoarea din 28 septembrie 2006.
(17)
Decizia Comisiei de inițiere a procedurii a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (4). Comisia a invitat părțile interesate să își prezinte observațiile cu privire la măsurile în cauză.
(18)
Comisia a primit observații de la părțile interesate, inclusiv de la beneficiari, de la cei doi concurenți ai Portovesme și Syndial, și de la un producător de energie regenerabilă. Prin scrisoarea din 5 octombrie 2006, Comisia a prezentat aceste observații Italiei, căreia i s-a oferit posibilitatea de a le comenta. Observațiile Italiei au fost primite prin scrisoarea din 1 decembrie 2006.
(19)
Italia a oferit informații suplimentare prin scrisorile din 16 aprilie 2007, 10 mai 2007, 14 mai 2007 și 22 iunie 2010.
1.3. Domeniul de aplicare al prezentei decizii
(20)
Prezenta decizie acoperă atât tarifele introduse prin articolul 1 din Decretul 2004 pentru beneficiari alții decât Alcoa („tarifele pentru 2004”), cât și tarifele introduse prin articolul 11 alineatul (12) din Legea nr. 80/2005 și definite ulterior în deciziile adoptate de Autoritatea pentru Energie Electrică și Gaz (Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas -„AEEG”) (denumite în continuare „tarifele pentru 2005”).
2. DESCRIERE DETALIATĂ A MĂSURII
2.1. Tarifele pentru 2004 contestate
(21)
Articolul 1 din Decretul din 2004 a extins „tratamentul [tarifar] prevăzut la articolul 2 din Decretul Ministerului Industriei, Comerțului și Artizanatului din 19 decembrie 1995 [«Decretul Alcoa»] la furnizarea de energie pentru producția și prelucrarea aluminiului, plumbului, argintului și zincului, însă doar în privința centralelor deja existente la data intrării în vigoare a prezentului decret și situate pe insule, cu interconexiune insuficientă sau fără interconexiune la rețelele naționale de energie electrică și gaze”.
(22)
Acest tratament tarifar trebuia să fie tranzitoriu: urma să înceteze „la finalizarea sau modernizarea conexiunilor la rețelele naționale de electricitate și gaz” și nu mai târziu de 30 iunie 2007.
(23)
În practică, Decretul din 2004 a extins tariful preferențial de care beneficia deja producătorul de aluminiu Alcoa la trei societăți mari consumatoare de energie situate în Sardinia: Portovesme, un producător de zinc, argint și plumb (5); ILA, un fabricant de produse din aluminiu prelucrat; și Eurallumina, un producător de alumină (6).
(24)
La nivel de reglementare, tariful a fost pus în aplicare prin deciziile (delibere) AEEG.
(25)
Decizia AEEG nr. 110/04 a prevăzut că tarifele preferențiale se vor aplica doar în cazul în care procedura de notificare ar avea un rezultat pozitiv. Cu toate acestea, în urma instrucțiunilor biroului prim-ministrului, care precizează că Decretul din 2004 nu a fost notificat oficial în conformitate cu normele privind ajutoarele de stat, ci doar „prezentate” Comisiei în cadrul unei „anchete preliminare” (indagine conoscitiva preliminare), AEEG a pus în aplicare decretul din 2004 prin Decizia nr. 148/04 (7).
(26)
Sistemul a permis beneficiarilor să primească plăți compensatorii în condițiile prevăzute în decretul Alcoa. Pentru o anumită centrală inclusă în schemă, plata compensatorie era egală cu diferența dintre prețul plătit societății sale furnizoare de energie electrică și un preț preferențial stabilit de stat, înmulțit cu consumul de energie electrică al centralei. Metoda utilizată pentru calcularea prețului preferențial (sau „tarifului preferențial”) a fost prevăzută în decizia CIP nr. 15/1993. Prețul a fost supus unui mecanism de indexare bazat pe variația costurilor de producție a energiei electrice din Italia („componenta Ct”). În 2004, prețul preferențial aplicat beneficiarilor din Sardinia a variat între 26 EUR și 35 EUR/MWh.
(27)
Gestionarea administrativă a schemei a fost încredințată Fondului de compensare în sectorul energiei electrice (Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico) (8). În realitate, sistemul tarifar a funcționat după cum urmează. Beneficiarii au trimis Fondului de compensare date lunare detaliate privind cantitatea de energie consumată și prețurile plătite furnizorilor lor de energie electrică. Aceștia au primit ulterior din partea Fondului de compensare plăți în numerar calculate astfel cum se indică mai sus (9).
(28)
Resursele solicitate pentru finanțarea plăților compensatorii au fost crescute printr-o taxă parafiscală impusă tuturor consumatorilor de energie electrică din Italia prin componenta A4 a tarifului standard la energia electrică (10).
(29)
Schema trebuia să se încheie la 30 iunie 2007. Cu toate acestea, punerea sa în aplicare a fost întreruptă la dispozițiile AEEG la scurt timp după inițierea procedurii oficiale de investigare a Comisiei din noiembrie 2004 (11).
(30)
Datele furnizate de Italia indică faptul că Portovesme și Eurallumina au primit subvenții pentru energia consumată în perioada aprilie-octombrie 2004, iar ILA a primit subvenții pentru energia consumată în perioada aprilie-septembrie 2004. Plățile totale efectuate de Fondul de compensare către aceste trei întreprinderi în cadrul schemei sunt prezentate mai jos (în euro).
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2. Tarifele pentru 2005 contestate
(31)
Prin articolul 11 alineatul (12) din Legea nr. 80/2005, autoritățile italiene au extins „tratamentul tarifar prevăzut în Decretul Ministerului Industriei, Comerțului și Artizanatului din 19 decembrie 1995 la furnizarea de energie pentru producția și prelucrarea de aluminiu, plumb, argint și zinc și la ciclul clor-sodă, prin trimiterea la prețurile aplicate serviciilor similare pe piețele europene, însă doar în privința centralelor deja existente la data intrării în vigoare a prezentului decret, situate în Sardinia și racordate la rețeaua de înaltă tensiune. Acest tratament tarifar se supune unor angajamente pe termen lung care trebuie convenite între beneficiari, autoritățile locale din Sardinia și ministerele de resort”.
(32)
Prin urmare, Legea nr. 80/2005 a reintrodus, în fond, schema tarifară pusă în aplicare în 2004, care a extins tratamentul Alcoa la alți beneficiari mari consumatori de energie din Sardinia. În realitate, legea s-a aplicat doar întreprinderilor Portovesme, ILA și Eurallumina, precum și întreprinderii Syndial, un producător de clor-sodă care nu a mai beneficiat de prețuri preferențiale.
(33)
Trebuie observat că, începând cu 2005, prețul preferențial nu a mai fost indexat la tariful istoric prevăzut inițial în Decretul Alcoa din 1995, ci trebuia stabilit în mod independent de AEEG astfel încât să corespundă prețurilor medii la energia electrică plătite de concurenții beneficiarilor de pe piața europeană (12). Prețul a făcut obiectul unor actualizări anuale: conform articolului 11 alineatul (13) din lege, „condițiile tarifare menționate la articolele 11 (13) și 12 se aplică de la 1 ianuarie 2005 și sunt actualizate de AEEG, care crește anual valorile nominale ale tarifelor cu 4 % sau, în cazul în care această ultimă valoare este mai mare, cu creșterea procentuală a prețului mediu de vânzare cu ridicata al energiei electrice înregistrat în cadrul principalelor burse europene de energie, în special de la Frankfurt și Amsterdam”. În decizia nr. 217/05, AEEG a furnizat o interpretare a acestui mecanism de actualizare care a fost mai favorabilă beneficiarilor, întrucât prevede o creștere anuală a tarifului de cel mult 4 %.
(34)
În aceeași decizie, AEEG a stabilit prețurile preferențiale aplicabile diverselor industrii pentru anul 2005 după cum urmează:
Industriile care îndeplinesc condițiile pentru a beneficia de tarife preferențiale
Prețul preferențial
EUR/MWh
Prelucrarea aluminiului
50
Plumb și zinc
23
Producția de aluminiu
27
Ciclul clor
27
(35)
La fel ca tarifele din 2004, tarifele din 2005 trebuiau finanțate printr-o taxă parafiscală percepută tuturor utilizatorilor finali de energie electrică prin componenta A4 a tarifului standard la energia electrică. Gestionarea fluxurilor financiare ale sistemului a fost și de această dată încredințată Fondului de compensare.
(36)
Dreptul la tarif a fost condiționat de un angajament prin care beneficiarii se angajau să efectueze investiții productive în Sardinia pe baza planurilor industriale care trebuiau prezentate autorităților regionale. De exemplu, Portovesme s-a angajat să investească în generarea automată de energie electrică sau să participe la construirea de noi centrale electrice.
(37)
Italia a notificat articolul 11 alineatul (12) din Legea nr. 80/2005 în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) din TFUE. Plata tarifelor pentru 2005 a fost supusă autorizării schemei de către Comisie. Prin urmare, tarifele pentru 2005 nu au fost puse în aplicare.
2.3. Proceduri înaintea instanțelor naționale
(38)
Solvay Chimica Italia și Solvay Chimica Bussi SpA, care operează în ciclul clor-sodă și sunt situate în afara Sardiniei, au introdus o acțiune la Tribunalul Administrativ Regional din Lombardia (14), contestând deciziile adoptate de AEEG în aplicarea articolului 11 alineatul (12) din Legea nr. 80/2005, pe motiv că implică acordarea de ajutoare de stat ilegale și că încalcă alte dispoziții ale dreptului italian (15). La 27 noiembrie 2006, Tribunalul a hotărât să suspende judecarea cauzei, în așteptarea încheierii anchetei privind ajutoarele de stat inițiate de Comisie în cazul C 13/06.
2.4. Combinarea cu ajutorul incompatibil anterior - Deggendorf
(39)
În urma inițierii procedurii, Italia a indicat că Eurallumina nu a rambursat ajutorul incompatibil care a făcut obiectul cauzei C 80/01 (ajutor pentru producția de alumină) (16), dar că, potrivit societății, autoritățile regionale din Sardinia au emis un ordin de plată în privința acestei măsuri la 8 mai 2006.
3. DECIZIA DE INIȚIERE A PROCEDURILOR ÎN TEMEIUL ARTICOLULUI 108 ALINEATUL (2) DIN TFUE
(40)
Comisia a hotărât să inițieze procedura oficială de investigare din următoarele motive.
3.1. Cazul C 38/B/04
(41)
În decizia sa de inițiere a procedurii oficiale de investigare (17), Comisia a analizat posibilitatea ca tarifele pentru 2004 acordate întreprinderilor Portovesme, ILA și Eurallumina să constituie ajutor de stat, pe motiv că sunt similare tarifului preferențial acordat Alcoa în 1996, cu privire la care Comisia s-a pronunțat că nu constituie ajutor de stat în decizia sa din 4 decembrie 1996 („decizia Alumix”) (18).
(42)
Comisia a observat că noul tarif părea diferit de tariful Alumix, întrucât tariful Alumix a fost acordat direct de ENEL, operatorul italian de energie electrică care deține monopolul, în timp ce noul tarif a implicat intervenția selectivă a statului pentru a compensa diferența dintre prețul pieței convenit de beneficiari împreună cu furnizorii proprii de energie electrică și prețul preferențial fixat în 1996. Comisia a concluzionat că Decretul din 2004 nu a extins doar la noii beneficiari domeniul de aplicare al unei măsuri existente care nu reprezintă ajutor de stat, ci a introdus o nouă schemă în favoarea celor trei întreprinderi implicate, cu un mecanism financiar extrem de diferit de tariful Alumix.
(43)
Decizia de inițiere a procedurii a clasificat tarifele introduse prin Decretul din 2004 drept ajutor de exploatare și a evaluat măsura în care acest ajutor poate fi autorizat în temeiul Orientărilor privind ajutoarele de stat regionale („Orientările privind ajutoarele regionale”) (19), întrucât Sardinia a fost o regiune asistată în sensul articolului 107 alineatul (3) litera (a) până la sfârșitul anului 2006. Comisia și-a exprimat îndoiala în ceea ce privește faptul că ajutorul ar putea fi autorizat în acest temei, întrucât ajutoarele ad hoc de acest tip, acordate unui număr limitat de întreprinderi, nu au părut să promoveze dezvoltarea regională.
(44)
Comisia și-a exprimat, de asemenea, îngrijorarea cu privire la faptul că măsura ar putea avea ca efect reducerea nivelului de impozitare aplicabil energiei electrice. Orice astfel de reducere ar trebui să aibă un temei juridic în Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității (20).
3.2. Cazul C 13/06
(45)
În decizia sa din 27 aprilie 2006 de inițiere a procedurii oficiale de investigare, Comisia a clasificat schema tarifară pentru 2005 drept nou ajutor de exploatare.
(46)
Comisia a examinat dacă tariful preferențial ar putea fi autorizat drept ajutor de exploatare regional pe baza Orientărilor privind ajutoarele de stat regionale, întrucât Sardinia urma să fie o regiune asistată în sensul articolului 107 alineatul (3) litera (a) din TFUE până la sfârșitul lui 2006.
(47)
În pofida insistenței Italiei asupra faptului că prețurile ridicate la energie electrică în Sardinia au constituit un obstacol în calea dezvoltării insulei, Comisia a fost de părere că Italia nu a demonstrat faptul că prețurile din Sardinia sunt semnificativ mai ridicate, fie în medie, fie, mai specific, pentru utilizatorii mari consumatori de energie electrică (21). Comisia a subliniat faptul că supra-capacitatea existentă în ceea ce privește producerea de energie electrică în Sardinia nu ar putea face decât să încurajeze producătorii de energie electrică să vândă energie electrică la cel mai redus preț posibil, până la finalizarea proiectelor de interconectare, programată pentru 2010, care le-ar permite să exporte energie din Sardinia.
(48)
În plus, Italia nu a explicat motivul pentru care prețurile mai ridicate ar trebui considerate un handicap regional sau modul în care tariful ar contribui la dezvoltarea regională. În consecință, Comisia și-a exprimat îndoiala în privința necesității ajutorului.
(49)
De asemenea, Comisia și-a exprimat rezerva că ajutorul ad hoc de această natură este proporțional cu handicapurile regionale, având în vedere, în special, metoda utilizată pentru calcularea tarifului preferențial, fără nicio legătură cu prețurile practicate în restul Italiei, însă bazată pe prețurile medii percepute în Europa utilizatorilor mari consumatori de energie.
(50)
Comisia a notat că durata măsurii a depășit cinci ani, ceea ce reprezintă, în general, durata maximă pentru care este autorizat ajutorul regional de exploatare, și că ajutorul nu scade proporțional în termeni reali, având în vedere plafonul de 4 % impus creșterilor de tarif.
(51)
În ceea ce privește perioada vizată de Orientările privind ajutoarele de stat regionale pentru perioada 2007-2013 (22), Comisia a constatat că Sardinia nu va mai îndeplini condițiile pentru a beneficia de ajutoare în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (a) din TFUE, în special de ajutoare de exploatare. Deși orientările autorizează o perioadă tranzitorie de doi ani pentru eliminarea liniară a schemelor de ajutoare de exploatare existente, nu părea oportună autorizarea introducerii de ajutoare de exploatare noi pentru câteva luni, urmând apoi a fi eliminate, în special având în vedere rezervele exprimate și caracterul denaturant al ajutorului.
(52)
În final, Comisia și-a exprimat rezervele cu privire la posibilitatea de a autoriza tariful preferențial pentru întreprinderile Portovesme, ILA, Eurallumina și Syndial ca ajutor regional sau în orice alt temei, pe care Italia, în orice caz, nu l-a semnalat.
(53)
În ceea ce privește Eurallumina, Comisia a observat că societatea nu a rambursat încă ajutorul de stat ilegal și incompatibil primit (23) și că, în conformitate cu norma din Deggendorf (24), nu a putut beneficia, așadar, de ajutor în cadrul niciunei măsuri noi.
4. OBSERVAȚII PREZENTATE DE PĂRȚILE INTERESATE
4.1. Cazul C 38/B/04
(54)
Ca răspuns la invitația Comisiei de a prezenta observații referitoare la decizia din 2004 de inițiere a procedurii de investigare detaliate, s-au primit observații de la reclamantul inițial, de la o parte dintre beneficiari (Portovesme, Eurallumina și Alcoa) și de la alte părți interesate. În această secțiune sunt rezumate doar informațiile relevante pentru tariful preferențial în favoarea Portovesme, ILA și Eurallumina. Observațiile prezentate de Alcoa nu sunt incluse, acestea fiind abordate pe larg în decizia finală specifică societății respective (25).
4.1.1. Observațiile prezentate de Portovesme
(55)
Portovesme a susținut că tariful preferențial viza eliminarea unei deficiențe a pieței, și anume, incapacitatea pieței energiei electrice din Sardinia liberalizată recent de a oferi prețuri competitive, din cauza puterii de piață semnificative a operatorilor existenți. Portovesme a susținut că ENEL și Endesa (ale căror instalații de producție de energie din Sardinia au fost vândute ulterior către E.ON) au format un duopol, păstrând prețurile la energia electrică din Sardinia aliniate la prețurile medii din Italia, când, de fapt, prețurile din Sardinia trebuiau să fie mult mai scăzute, în special pentru marii consumatori de energie electrică, dată fiind supra-capacitatea de producție de energie electrică, ceea ce ar trebui să încurajeze producătorii să vândă la prețuri competitive.
(56)
Portovesme a invocat faptul că prețul preferențial de care a beneficiat a corespuns prețului pe care l-ar fi obținut societatea în condiții normale de piață, și anume, dacă piața energiei electrice ar fi funcționat corect.
(57)
Potrivit Portovesme, plățile compensatorii primite din partea Fondului de compensare (în valoare de 37 EUR/MWh) au aliniat prețul plătit de Portovesme la prețul energiei electrice plătit de concurenții săi și nu au denaturat concurența, întrucât toți producătorii europeni de zinc au plătit prețuri echivalente, iar măsura doar compensează dezavantajul concurențial suferit de societate ca urmare a problemelor structurale ale Sardiniei (care a inclus absența gazelor naturale).
(58)
Metale precum zincul, aluminiul și plumbul sunt bunuri pentru care există un preț mondial, calculat la London Metal Exchange (Bursa metalelor din Londra). Variațiile costurilor de producție locale nu s-au tradus prin diferențe în prețurile mondiale. În special, producția de zinc a Portovesme a fost atât de redusă (mai puțin de 1 % din producția mondială) încât nu ar fi putut afecta prețul mondial.
(59)
Fără acest tarif preferențial, Portovesme va trebui să vândă centrala proprie, însă închiderea acesteia nu va fi în avantajul altor producători de zinc din UE, care nu sunt în măsură să crească producția, iar această diferență va fi compensată prin importuri din țări terțe. Portovesme a constatat că tariful preferențial nu a afectat concurența și nici schimburile comerciale din UE.
(60)
De asemenea, potrivit Portovesme, plățile compensatorii din partea Fondului de compensare nu au implicat resurse de stat, întrucât Fondul de compensare redistribuia doar fonduri private provenite de la utilizatorii finali de energie electrică.
(61)
Portovesme a notat că retragerea de energie de către industriile mari consumatoare de energie electrică este importantă, întrucât asigură securitatea și continuitatea aprovizionării în Sardinia și evită ineficiențele în generarea de energie, care ar determina creșterea prețurilor la energia electrică pentru utilizatorii finali.
(62)
În final, societatea subliniază că, în cazul în care ar fi obligată să își închidă centrala, consecințele pentru baza de producție a Sardiniei ar fi extrem de grave, întrucât s-ar pierde 790 de locuri de muncă directe și 500 de locuri de muncă indirecte.
4.1.2. Observațiile prezentate de Eurallumina
(63)
Potrivit Eurallumina, costurile producției de alumină din Europa au fost mai ridicate decât în alte regiuni ale lumii, în special din cauza prețurilor mai ridicate la combustibil și energie electrică și a costului de transport al bauxitei (26). Costurile mai ridicate nu pot fi transmise sub forma unor prețuri mai ridicate, întrucât prețul aluminei a fost fixat la London Metal Exchange (Bursa metalelor din Londra), iar producătorii individuali nu au avut nicio influență asupra acestuia. Prin urmare, producția europeană de alumină a suferit un dezavantaj concurențial în comparație cu restul lumii.
(64)
Pe lângă problemele generale care afectează rafinăriile europene de alumină, Eurallumina a făcut, de asemenea, referire la anumite probleme specifice Sardiniei, care nu au permis industriilor locale să profite din plin de avantajele liberalizării pieței energiei electrice, în special, de puterea de piață a operatorilor existenți de energie electrică (a se vedea observațiile Portovesme de la considerentul 55 de mai sus). Eurallumina a invocat, de asemenea, faptul că absența gazelor naturale este un handicap specific producției de alumină din Sardinia, întrucât cantitățile semnificative de aburi necesare prelucrării au trebuit obținute prin utilizarea de ulei greu mai scump.
(65)
Potrivit Eurallumina, în urma liberalizării, puterea de piață a producătorilor de energie electrică din Sardinia a determinat o creștere a prețurilor la energia electrică: fără acest tarif, Eurallumina ar fi trebuit să plătească 65,95 EUR/MWh pentru aprovizionările sale cu energie electrică, față de 44 EUR/MWh, preț plătit înainte de liberalizare. Tariful pentru 2004 a redus prețul la 35 EUR/MWh.
(66)
Asemenea Portovesme, Eurallumina a susținut că, dacă ar fi forțată să iasă de pe piață, alți producători europeni de alumină nu ar putea interveni, întrucât aceștia deja funcționează la capacitate maximă, iar diferența ar fi acoperită prin importuri din țări terțe. Închiderea ar conduce la pierderea a 400 de locuri de muncă directe și a 250 de locuri de muncă indirecte (27). Dat fiind faptul că este singurul furnizor de alumină pentru turnătoria Alcoa, Eurallumina a considerat că închiderea uzinei sale de alumină ar putea compromite și viabilitatea Alcoa în Sardinia.
(67)
Eurallumina a concluzionat că tariful introdus prin Decretul din 2004 era necesar până la dezvoltarea noii infrastructuri care să elimine principalii factori ai dezavantajului concurențial care afectează industria din Sardinia.
4.1.3. Observațiile prezentate de alte părți interesate
(68)
Un concurent al Portovesme - aceeași societate care a adus cazul în atenția Comisiei - a trimis o nouă scrisoare Comisiei în urma inițierii procedurii oficiale de investigare. Acesta a prezentat o analiză a tarifului preferențial pentru 2004, în care a concluzionat că tariful constituie ajutor de stat ilegal. Schema tarifară diferea fundamental de tariful Alumix acordat Alcoa: nu se putea considera că nu constituie ajutor de stat. Ajutorul trebuie considerat incompatibil cu piața comună, întrucât nu a putut fi aprobat nici ca ajutor regional de exploatare, nici ca ajutor de restructurare.
(69)
Solvay Chimica Italia și Solvay Chimica Bussi, care operează în industria de clor-sodă, au trimis observații privind tarifele pentru 2004 în iulie 2005, după expirarea termenului de o lună pentru prezentarea observațiilor ca răspuns la decizia de inițiere a procedurii oficiale de investigare. În pofida întârzierii, aceste societăți au solicitat să fie considerate drept părți interesate. În observațiile prezentate, acestea au susținut că atât tariful pentru 2004, cât și cel pentru 2005 constituie ajutor de stat ilegal și incompatibil.
4.1.4. Observațiile prezentate de Italia
(70)
Italia a susținut că piața energiei electrice din UE nu este încă pe deplin competitivă, după cum a recunoscut și Comisia în cel de al patrulea Raport anual al său privind punerea în aplicare a pieței interne a gazului și a electricității (28). Întreprinderile, în special cele mari consumatoare de energie, nu au avut posibilitatea să își aleagă furnizorii în mod liber și să obțină energie electrică în condiții similare în diversele state membre. Aceste dificultăți nu au ținut de propriul antreprenoriat al întreprinderilor, ci au fost rezultatul deficiențelor structurale ale piețelor de energie. Situația actuală a pieței europene a energiei a avut efecte negative asupra concurenței libere pe piețele de produse ale utilizatorilor mari consumatori de energie.
(71)
În Italia, în pofida liberalizării sectorului, au existat deficiențe structurale deosebite, precum interconexiunea insuficientă între diferitele părți ale rețelelor naționale și o structură de piață concentrată. În aceste condiții, liberalizarea nu s-a tradus prin prețuri mai avantajoase pentru utilizatorii mari consumatori de energie. Problemele au fost deosebit de grave în Sardinia, unde interconexiunea a fost limitată.
(72)
Prin urmare, Italia a susținut că o schemă tarifară specială care să reflecte profilurile cererii ar trebui considerată drept justificată, ca măsură de reglementare care a simulat mecanismele ce ar fi în joc pe o piață pe deplin competitivă. Măsura a restabilit condițiile de concurență echitabile între întreprinderile mari consumatoare de energie care operează în diferite state membre, eliminând dezavantajele geografice pentru întreprinderile situate în Sardinia. Schema a anticipat efectele preconizate ale procesului de liberalizare. Italia a afirmat că în alte state membre au fost puse în aplicare măsuri similare în care utilizatorii mari consumatori de energie au beneficiat de pe urma reglementării tarifelor la energia electrică.
(73)
Potrivit Italiei, decretul din 2004 a urmărit două obiective suplimentare: sprijinirea ocupării forței de muncă în Sardinia, concentrată în sectorul metalelor, și menținerea unui nivel de cerere suficient pentru generarea de energie în Sardinia, afectată de supra-capacitate.
(74)
Italia a afirmat că noul regim tarifar este echivalent, de facto, cu tariful Alumix, despre care Comisia a considerat că nu constituie ajutor de stat. Diferențele dintre vechea și noua schemă s-au datorat exclusiv noii „structuri tarifare” impuse de lansarea pieței liberalizate de energie.
(75)
Italia a susținut că regimul tarifar nu a constituit ajutor de stat. În ceea ce privește utilizarea resurselor de stat, sistemul tarifar era comparabil cu acordul din cauza PreussenElektra, asupra căruia Curtea de Justiție s-a pronunțat că nu a implicat resurse de stat (29). Fondul de compensare a fost un organism tehnic care a ținut conturile schemei și nu a putut dispune liber de resursele financiare pe care le gestiona. Faptul că AEEG și Ministerul de Finanțe au exercitat o măsură de control asupra activităților Fondului de compensare nu înseamnă că statul putea dispune liber de aceste resurse. Prin urmare, potrivit Italiei, resursele utilizate pentru finanțarea mecanismului tarifar au fost în totalitate private.
(76)
Italia a susținut în continuare că tariful nu a avut niciun impact asupra schimburilor intracomunitare și nu putea denatura concurența din motive asociate existenței unui preț mondial pentru produse, care reprezentau mărfuri (a se vedea observațiile prezentate de Portovesme, considerentul 55 de mai sus). De asemenea, nici producția italiană, nici cea europeană nu au reușit să țină pasul cu cererea în creștere pentru metalele în cauză. În 2005, producția internă a acoperit doar 12 % din cererea italiană de aluminiu, 55 % din cererea italiană de zinc, și 80 % din cererea italiană de plumb. Deficitul de producție s-a agravat pentru aceste metale în UE și în Italia, iar cererea a fost satisfăcută din ce în ce mai mult prin importuri din țări terțe. Dacă industria metalelor din Italia ar dispărea, niciun operator nou din UE nu ar putea înlocui capacitatea închisă din Italia, întrucât instalațiile de producție din UE funcționează deja la capacitate maximă și niciun operator nou sau existent nu ar fi stimulat în sensul creșterii capacităților, dat fiind că nu ar avea certitudinea că ar putea procura energie electrică la prețuri rezonabile pe termen lung. În consecință, menținerea în Italia a acestor capacități de producție nu ar putea afecta concurenții. Întrucât tariful preferențial nu a fost mai scăzut decât prețurile la energie electrică plătite în medie de concurenții societăților, acesta nu a încurajat exporturile din Sardinia către alte state membre.
(77)
Italia a susținut că, și în cazul în care Comisia ar concluziona că măsura a constituit într-adevăr ajutor de stat, tariful ar putea fi considerat compatibil cu piața internă pe motiv că a reprezentat ajutor regional de exploatare, admisibil în Sardinia pe baza derogării prevăzute în articolul 107 alineatul (3) litera (a) din TFUE.
(78)
Potrivit Italiei, imperfecțiunile pieței energiei electrice din Sardinia (concentrarea pieței, interconexiunea slabă și supra-capacitatea de producție de energie electrică) și lipsa accesului la infrastructura de gaz constituiau un handicap regional, iar tariful a vizat eliminarea acestui handicap.
(79)
Prețurile la energia electrică din Italia au fost cu 38 % mai ridicate decât media europeană pentru utilizatorii mari consumatori de energie. Aceasta a ridicat o problemă de competitivitate, exacerbată în Sardinia de deficiențele pieței locale de energie electrică și de absența accesului la rețeaua de gaze naturale.
(80)
Italia a invocat faptul că măsura a contribuit la dezvoltarea regională, deoarece industria metalelor a avut o contribuție majoră la economie și la ocuparea forței de muncă din Sardinia: industria metalelor a reprezentat 12 % din forța de muncă angajată și 12,2 % din PNB-ul regional din producție. Tariful a avut consecințe pozitive asupra ocupării forței de muncă și asupra menținerii sistemului economic și social al insulei.
(81)
Potrivit Italiei, tariful a fost proporțional cu dezavantajele suferite de beneficiari, întrucât nu a făcut decât să alinieze prețurile la energia electrică plătite de producătorii din Sardinia la prețurile medii plătite de concurenții lor europeni.
(82)
Tariful a fost, de asemenea, pe termen scurt și tranzitoriu, întrucât a fost preconizat să înceteze odată cu finalizarea proiectelor de infrastructură axate pe îmbunătățirea infrastructurii cu rețele de gaz și de energie electrică (noul cablu de interconexiune SAPEI și conducta de gaz GALSI) (30).
(83)
Potrivit Italiei, măsura a fost, de asemenea, degresivă, întrucât prețul preferențial a fost indexat pe baza variațiilor prețurilor la combustibil, acesta putând doar să crească sau să rămână neschimbat.
4.2. Cazul C 13/06
4.2.1. Observațiile prezentate de Portovesme
(84)
Portovesme a considerat că tarifele pentru 2005 nu denaturau concurența, erau necesare pentru a asigura supraviețuirea industriilor în cauză și puteau fi considerate compatibile ca ajutoare regionale. Argumentele societăților sunt similare celor prezentate de Italia, la care se poate face trimitere (a se vedea considerentele 87-104).
4.2.2. Observațiile prezentate de Eurallumina
(85)
Eurallumina a considerat, de asemenea, că tarifele pentru 2005 nu denaturau concurența, erau necesare pentru a asigura supraviețuirea industriilor în cauză și puteau fi considerate compatibile ca ajutoare regionale. Argumentele societăților sunt similare celor prezentate de Italia, la care se poate face trimitere.
4.2.3. Observații prezentate de alte părți interesate
(86)
Cei doi concurenți ai Portovesme și Syndial care au formulat observații în cazul C 38/B/04 au prezentat observații și în această cauză. Ambii au invocat faptul că măsura contestată constituie ajutor de exploatare care ar trebui considerat incompatibil cu piața internă.
4.2.4. Observațiile prezentate de Italia
(87)
Italia a invocat faptul că tarifele pentru 2005 sunt foarte diferite față de tarifele puse în aplicare în 2004, întrucât acestea sunt, în prezent, în conformitate cu cerințele prevăzute de Orientările privind ajutoarele de stat regionale.
(88)
Potrivit Italiei, tarifele ar putea fi clasificate, pe baza unei evaluări superficiale, drept ajutoare de exploatare, însă, în realitate, acestea au făcut parte dintr-o serie de măsuri menite să favorizeze dezvoltarea regională în Sardinia. Italia a atras atenția în special asupra legăturii strânse dintre tarife și angajamentul de a efectua investiții pe termen lung solicitate beneficiarilor. Clauza suspensivă prin care punerea în aplicare a măsurii se supune autorizării Comisiei demonstrează, potrivit Italiei, caracterul de ajutor regional al acesteia.
(89)
Memorandumul de înțelegere (protocollo d’intesa) semnat de Regiune și de beneficiari a reprezentat axa centrală a acestei strategii, cuprinzând următoarele elemente:
(a)
investițiile productive descrise în planurile industriale prezentate de beneficiari;
(b)
autorizarea rapidă a infrastructurii de interconexiune energetică prin care beneficiarii să genereze energie la prețuri competitive (conducta de gaz GALSI și cablul de interconexiune SAPEI);
(c)
acordarea unei concesiuni integrate pentru exploatarea minelor de cărbuni Sulcis și pentru construcția/exploatarea unei noi centrale electrice pe bază de cărbune care să aprovizioneze beneficiarii cu energie electrică; și
(d)
tarifele preferențiale.
(90)
Italia a fost de părere că tarifele trebuie considerate drept un instrument strategic menit să protejeze sectoarele amenințate de prețuri ridicate la energie, care, altfel, ar putea fi relocate în afara Italiei și a Europei, din cauza concurenței agresive din partea societăților din afara UE ale căror costuri de producție sunt mai scăzute. Tarifele urmau să fie aplicate până la finalizarea infrastructurii planificate și realizarea unei piețe interne competitive pentru energie. Măsura era conformă cu spiritul ajutorului regional, întrucât promova creșterea economică și ocuparea forței de muncă pe o insulă pe care producția mare consumatoare de energie era afectată de un dezavantaj concurențial nu doar din cauza stării imperfecte de liberalizare a pieței de energie electrică, ci și din cauza deficiențelor excepționale ale infrastructurii din Sardinia în ceea ce privește interconexiunea cu rețelele naționale de gaz și energie electrică.
(91)
În sprijinul acestei abordări integrate, Italia a citat Primul raport al Grupului la nivel înalt pentru competitivitate, energie și mediu (31), care a constatat că procesul de liberalizare din sectorul energetic nu a produs rezultate satisfăcătoare, că este necesară o mai bună interconexiune și că erau necesare contracte de aprovizionare pe termen lung cu prețuri previzibile sau parteneriate între consumatori și furnizorii de energie. Italia a susținut că măsurile planificate pentru Sardinia s-au îndreptat în această direcție, însă că măsuri pe termen scurt precum tarifele erau la fel de necesare pentru a proteja competitivitatea industriei din Sardinia și pentru a-i asigura supraviețuirea până la realizarea investițiilor planificate și până la soluționarea problemelor structurale.
(92)
Italia a invocat faptul că prețurile la energie plătite de beneficiarii din Sardinia și prețurile medii la energie plătite de întreprinderi similare din Italia continentală nu puteau fi comparate, întrucât întreprinderile mari consumatoare de energie au achiziționat energie electrică prin contracte bilaterale care nu aparțineau domeniului public. Potrivit Italiei, Comisia a comis o eroare prin efectuarea unei comparații pe baza prețurilor înregistrate la bursele de energie, întrucât doar o mică parte din energia furnizată acestor întreprinderi a fost mobilizată la bursele de energie.
(93)
Potrivit Italiei, prețurile negociate prin contracte bilaterale ar fi favorabile consumatorilor doar în cazul în care consumatorii și-ar putea alege liber furnizorii și ar genera energie electrică produsă prin utilizarea de tehnologii competitive. Aceasta nu a fost posibilă în Sardinia, unde centralele electrice nu au putut produce energie electrică ieftină, întrucât nu aveau acces la gaze naturale. În plus, noile investiții în modernizarea generării de energie electrică au fost descurajate de interconexiunea electrică limitată care a făcut imposibil exportul energiei electrice. Un alt factor a fost reprezentat de concentrarea pieței și de rolul jucat de operatorii existenți.
(94)
În aceste condiții, potrivit Italiei, se impunea aplicarea unor tarife care să stabilizeze prețurile la energia electrică până la obținerea unei concurențe mai eficiente pe piața energiei electrice. Italia a susținut din nou că tarifele preferențiale au simulat mecanismul unei piețe pe deplin competitive.
(95)
În ceea ce privește supra-capacitatea de producție de energie electrică care a determinat Comisia să aibă îndoieli că prețurile la energie din Sardinia sunt mai ridicate decât în Italia continentală (întrucât supra-capacitatea ar trebui mai curând să încurajeze producătorii să vândă la prețuri competitive unor consumatori de mari dimensiuni - a se vedea considerentul 47), Italia a formulat următoarele argumente. Supra-capacitatea de producție de energie electrică din Sardinia nu putea determina prețuri mai scăzute pentru consumatori, deoarece, în această situație specifică, supra-capacitatea era rezultatul unei interconexiuni limitate, care a necesitat stabilirea unei rezerve ridicate de energie pentru a proteja continuitatea aprovizionării cu energie electrică pe insulă (32). Întrucât această rezervă nu a fost în niciun caz remunerată prin taxe impuse tuturor utilizatorilor finali de energie electrică, furnizorii de energie electrică nu au avut niciun interes să vândă energia electrică produsă prin utilizarea acestei capacități neutilizate la prețuri mai competitive.
(96)
Potrivit Italiei, măsura a fost proporțională, întrucât prețul fixat de AEEG pentru 2005 (a se vedea considerentul 34 de mai sus) a corespuns prețului mediu plătit în UE de concurenții beneficiarilor, care a fost calculat în mod obiectiv de organismul de reglementare. Italia a subliniat, de asemenea, că în statele membre cu tarife reglementate, consumatorii industriali de mari dimensiuni au plătit prețuri de 25 EUR/MWh pentru energia electrică furnizată în 2005.
(97)
Prin urmare, Italia a contestat datele prezentate de reclamanți, care, în opinia sa, sunt eronate din punct de vedere metodologic, prin faptul că aceștia au supraestimat prețurile medii la energia electrică plătite de concurenții beneficiarilor din UE.
(98)
Potrivit Italiei, durata schemei, de șase și nu de cinci ani, a fost justificată de nevoia de a aștepta finalizarea infrastructurii energetice.
(99)
Italia a afirmat, de asemenea, că cerința privind caracterul degresiv a fost îndeplinită: tarifele au scăzut proporțional întrucât au fost ajustate pe baza mediei ponderate a variațiilor de la bursele de energie din Amsterdam și Frankfurt, putând doar să crească, nu să și scadă.
(100)
Tarifele au fost fixate în funcție de variațiile prețurilor de la bursele de energie, deoarece, potrivit Italiei, acestea au fost un etalon obiectiv care a reprezentat în cea mai mare parte tendințele prețurilor la energie. Cu toate acestea, Italia a susținut în continuare că, în general, creșterile efective ale prețurilor pentru utilizatorii mari consumatori de energie din UE au fost mult mai reduse decât creșterile înregistrate la burse, astfel încât utilizatorii au plătit prețuri convenite prin contracte bilaterale sau fixate de statul în care există tarife reglementate, iar aceste prețuri au fost mai puțin supuse variațiilor.
(101)
Italia a concluzionat că respectiva creștere anuală de 4 % aplicată tarifelor din Sardinia este conformă cu creșterile prețurilor la energia electrică aplicate concurenților europeni direcți.
(102)
Italia a atras atenția asupra existenței în UE a unor măsuri care au avut efecte echivalente tarifelor preferențiale contestate și a susținut că toate acestea ar trebui evaluate în același mod, indiferent de forma lor, întrucât obiectivul lor comun a constat în asigurarea supraviețuirii industriilor mari consumatoare de energie din UE și în prevenirea relocalizării acestora în afara teritoriului național.
(103)
Deși începând cu 2007, Sardinia nu a mai putut beneficia de ajutor regional de exploatare, Italia a susținut că Orientările privind ajutoarele de stat regionale prevăd eliminarea schemelor în curs la data la care o regiune încetează să mai fie eligibilă pentru derogarea prevăzută la articolul 107 alineatul (3) litera (a) din TFUE. Prin urmare, Comisia era încă în măsură să autorizeze măsura în cadrul Orientărilor privind ajutoarele regionale din 2007. În orice caz, Italia a invocat faptul că măsura contestată nu trebuie considerată ajutor de exploatare obișnuit.
(104)
Italia a reafirmat că tarifele nu au afectat schimburile comerciale dintre statele membre, pe baza argumentelor deja menționate cu privire la aluminiu, zinc și plumb la considerentul 76. Potrivit Italiei, același raționament este valabil și pentru industria chimică. Italia a subliniat că, în 2003, importurile de produse chimice în Italia au depășit exporturile și că producția italiană și cea europeană s-au prăbușit începând cu 2001. Cu referire specială la producția de PVC, care era principala utilizare a clorului, Italia a indicat un deficit de producție în țară: în 2002, doar 470 000 de tone de PVC au fost produse în Italia, în timp ce consumul a fost de 970 000 de tone.
5. EVALUAREA MĂSURII
5.1. Existența ajutorului de stat în temeiul articolului 107 alineatul (1) din TFUE
(105)
O măsură constituie ajutor de stat în temeiul articolului 107 alineatul (1) din TFUE în cazul în care sunt îndeplinite următoarele condiții: măsura (a) conferă un avantaj economic beneficiarului; (b) este acordată de stat sau prin resurse de stat; (c) este selectivă; și (d) afectează schimburile dintre statele membre și poate denatura concurența în cadrul UE.
5.1.1. Existența unui avantaj
(106)
Conform regimurilor tarifare pentru 2004 și 2005, statul a intervenit pentru a subvenționa prețul la energia electrică negociat de beneficiari cu furnizorii lor. În 2004, de exemplu, pe baza contractelor de furnizare bilaterale în vigoare la acea dată și în absența plăților compensatorii, Portovesme ar fi plătit 63 EUR/MWh (33), iar Eurallumina 65,95 EUR/MWh. Aceste cifre au fost furnizate de Italia și de beneficiarii înșiși și nu sunt, prin urmare, contestate.
(107)
În 2005, potrivit datelor furnizate de Italia, prețul la energia electrică negociat de Syndial cu furnizorul său a depășit 60 EUR/MWh, în timp ce tariful l-ar fi redus la 27 EUR/MWh. Raționamentul care stă la baza celor două măsuri a fost acela că statul ar restitui beneficiarilor costurile suplimentare suportate de aceștia pentru achiziționarea energiei electrice din Sardinia față de prețurile medii plătite de concurenții lor europeni.
(108)
Portovesme invocă faptul că prețul preferențial corespunde prețului care ar prevala pe o piață în deplină concurență și, prin urmare, nu conferă un avantaj. Comisia a respins deja această logică în cauza Alcoa, care a vizat tarife practic identice. Pentru evaluarea existenței unui avantaj, nici instanțele Uniunii și nici Comisia nu au ținut vreodată seama de condițiile predominante pe o piață ipotetic mai eficientă. Cadrul de referință l-au reprezentat întotdeauna condițiile care prevalează pe piețele în cauză (34).
(109)
Acest argument presupune, de asemenea, că o funcționare incorectă a pieței ar justifica stabilirea de către un stat membru a unor prețuri care să simuleze condiții de concurență efectivă (a se vedea observația Italiei de la considerentul 72 de mai sus).
(110)
Acest raționament nu poate fi acceptat, întrucât este contrar principiului stabilit în jurisprudența comunitară, conform căruia „împrejurarea potrivit căreia un stat membru încearcă să apropie, prin măsuri unilaterale, condițiile de concurență care există într-un anumit sector economic de condițiile care predomină în alte state membre, nu poate priva aceste măsuri de caracterul de ajutor” (35). Comisia consideră că același principiu se aplică și cazurilor în care un stat membru încearcă să apropie condițiile de concurență de cele care ar predomina pe o piață în deplină concurență.
(111)
De asemenea, dacă această afirmație ar fi acceptată, nu ar exista ajutor de stat în cazul în care un stat membru acordă o subvenție pentru a acoperi diferența dintre un preț liber negociat între doi operatori de pe piață și prețul teoretic care ar fi putut fi convenit în condiții de deplină concurență, ceea ce ar anula obiectivul principal al controlului ajutoarelor de stat.
(112)
Italia susține că aceste tarife sunt identice tarifului Alumix, despre care Comisia a considerat că nu constituie ajutor (a se vedea considerentul 74 de mai sus), și nu constituie, astfel, ajutor de stat.
(113)
Comisia susține că situația cu privire la care Comisia s-a pronunțat în cazul Alumix este extrem de diferită. În cazul Alumix, tariful a fost acordat de ENEL, care, la acel moment, era un organism public furnizor de energie electrică în situație de monopol pe o piață încă neliberalizată (36). În această situație, Comisia a fost nevoită să verifice dacă ENEL vindea la un preț scăzut în mod artificial sau dacă se comporta ca un operator de piață rațional. Având în vedere monopolul asupra producției și furnizării de energie electrică deținut de ENEL, Comisia nu dispunea de niciun preț competitiv al pieței la care să se raporteze pentru a evalua existența unui avantaj. Prin urmare, Comisia a elaborat o metodă care să îi permită să identifice cel mai scăzut preț teoretic al pieței la care un furnizor rațional ar fi dispus să vândă „celui mai bun client”.
(114)
Totuși, această metodă nu poate fi aplicată într-o situație în care prețurile sunt negociate de utilizatorii finali cu furnizorii de energie electrică pe o piață liberalizată și sunt subvenționate prin plăți compensatorii ex-post. Prin urmare, analiza din decizia Alumix și constatările Comisiei în acest caz sunt, în mod evident, irelevante. Această situație a fost susținută de hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 25 martie 2009, care a confirmat decizia de inițiere a procedurii oficiale de investigare în cauza Alcoa (37) (punctul 132 din hotărâre).
(115)
În speță, principiul operatorului de piață nu se aplică. Poziția va trebui evaluată în lumina testului operatorului de piață în cazul în care statul a vândut energie electrică societăților în cauză, fie direct, fie printr-o societate de stat, precum în cazul Alumix. Însă, în acest caz, energia electrică este furnizată de societăți private. Prin urmare, nu este necesar, precum în cazul Alumix, să se examineze dacă statul a acționat asemenea unui operator de piață rațional.
(116)
Trebuie concluzionat că sistemele de plăți compensatorii pentru 2004 și 2005 atenuează taxele plătibile în baza contractelor de furnizare încheiate cu beneficiarii, care ar trebui să fie incluse, în mod normal, în bugetele societăților. Prin urmare, potrivit jurisprudenței constante, măsurile contestate conferă un avantaj economic beneficiarilor (38).
5.1.2. Selectivitate
(117)
Întrucât tarifele preferențiale la energie electrică se acordă exclusiv întreprinderilor care exploatează centralele existente situate în Sardinia și care aparțin unei liste închise de industrii identificate în instrumentele legislative și de reglementare care constituie temeiul juridic al măsurilor, avantajul pe care îl conferă este unul selectiv.
5.1.3. Resursele de stat și imputabilitatea statului
(118)
Din jurisprudența constantă rezultă că un avantaj constituie ajutor de stat în temeiul articolului 87 alineatul (1) din TFUE doar dacă se acordă direct sau indirect prin resurse de stat (39) și este imputabil statului (40).
(119)
Astfel cum se explică la considerentul 28, plățile compensatorii în cauză sunt finanțate printr-o taxă parafiscală colectată de Fondul de compensare prin componenta A4 a tarifului pentru energie electrică. O asemenea taxă este obligatorie deoarece este impusă prin intermediul unei decizii a AEEG care pune în aplicare legislația națională. Fondul de compensare este un organism public instituit prin lege care își îndeplinește funcțiile pe baza dispozițiilor precise prevăzute în deciziile AEEG.
(120)
Constituie jurisprudență constantă și faptul că rezultatul perceperii unei taxe obligatorii în temeiul legislației naționale și plătite unui organism public instituit prin lege reprezintă resurse de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) din tratat atunci când este alocat în vederea finanțării unei măsuri care îndeplinește celelalte criterii de la articolul respectiv (41).
(121)
Italia invocă hotărârea Curții de Justiție din cauza PreussenElektra (42) pentru a fundamenta teza potrivit căreia măsura în cauză nu este finanțată prin resurse de stat. Italia susține că fondurile necesare finanțării tarifului sunt transferate de persoane particulare (consumatorii de energie electrică) unor părți private (beneficiarii) și că rolul statului se limitează la adoptarea unei legi care să impună plata sumelor solicitate, fără a-i fi conferită nicio putere discreționară de a dispune de fonduri, alta decât aplicarea schemei prevăzute de lege. Italia și o parte dintre beneficiari susțin, în special, că Fondul de compensare nu poate exercita niciun control asupra fondurilor, acționând doar ca intermediar contabil.
(122)
În cauza PreussenElektra, Curtea a considerat că o obligație impusă distribuitorilor privați de energie electrică de a cumpăra energie electrică produsă din surse de energie regenerabilă la prețuri minime mai mari decât valoarea economică reală a acestui tip de energie electrică nu constituie ajutor de stat, în sensul că măsura nu implică niciun transfer direct sau indirect de resurse de stat.
(123)
Comisia subliniază că, în cauza PreussenElektra, resursele necesare finanțării măsurii au fost asigurate direct de furnizorii de energie producătorilor de energie regenerabilă, fără a trece printr-un organism public. În conformitate cu respectivul sistem, sumele care urmau a fi transferate nu s-au aflat, de fapt, niciodată la dispoziția autorităților statului membru. În cazul de față, în schimb, sumele trec prin Fondul de compensare, care este un organism public, înainte de a fi direcționate către beneficiarul final. Din acest motiv, cauza PreussenElektra privește circumstanțe faptice diferite și nu este relevantă pentru cazul în speță.
(124)
Hotărârea în cauza Pearle (43) nu poate asista Italia și nici beneficiarii. În cauza Pearle, Curtea a constatat că, în anumite condiții specifice, venitul unei taxe care trece printr-un organism public nu reprezintă resurse de stat. În cauza Pearle, măsurile au fost finanțate integral de un anumit sector economic la inițiativa exclusivă a acestuia. Fondurile au fost colectate prin intermediul unei taxe parafiscale, care trecea printr-un organism public care nu putea dispune de acestea în niciun moment. În plus, părțile care achitau taxa erau cele care beneficiau de măsură.
(125)
Italia invocă faptul că Fondul de compensare nu dispune de nicio putere discreționară în ceea ce privește plata fondurilor, care sunt destinate finanțării tarifului și nu pot intra în niciun caz „în perimetrul finanțelor publice”. Statul nu poate, așadar, să dispună liber de fonduri care, în consecință, nu constituie resurse de stat.
(126)
Ca remarcă preliminară, trebuie menționat că, dacă unele criterii ale cauzei Pearle pot fi considerate, în mod obiectiv, mai relevante decât altele, niciunul nu poate fi considerat un „criteriu esențial”. Testele enumerate în hotărâre sunt cumulative. Aceasta este și interpretarea dată de Tribunalul de Primă Instanță în hotărârea Earl Salvat, în momentul examinării unei taxe parafiscale contestate în lumina acestei cauze cu privire la toate criteriile Pearle (44).
(127)
Înainte de a lua în considerare rolul jucat de Fondul de compensare, Comisia a analizat dacă testele enumerate în cauza Pearle sunt îndeplinite. Este clar că în acest caz, spre deosebire de cauza Pearle, tarifele contestate erau stabilite la inițiativa statului, nu la inițiativa unui sector economic. De asemenea, în cauza Pearle, beneficiarii măsurii erau și singurii care contribuiau la finanțarea acesteia, intervenția organismului public vizând să nu creeze un avantaj care putea constitui o sarcină suplimentară pentru stat. În cazul de față, beneficiarii nu suportă sarcina financiară a taxei, care aparține doar consumatorilor de energie electrică. În consecință, hotărârea Pearle nu poate fi invocată în mod valabil, indiferent de eventuala temeinicie a argumentului în ceea ce privește rolul de simplu intermediar contabil jucat de Fondul de compensare.
(128)
În ceea ce privește Fondul de compensare, Comisia subliniază că, potrivit unei jurisprudențe constante, nu este necesar să se facă o distincție între cazurile în care ajutorul este acordat direct de stat și cazurile în care acesta este acordat prin intermediul unui organism public sau privat, desemnat sau înființat de statul respectiv (45). În consecință, statutul public sau privat al Fondului de compensare nu este hotărâtor pentru scopul aplicării normelor privind ajutoarele de stat. Faptul că Fondul de compensare este un organism public nu determină automat aplicarea articolului 107 din TFUE (46). În același mod, intervenția unui organism public nu exclude în sine aplicarea acestui articol.
(129)
Cu toate acestea, analiza nu poate să se limiteze la puterile conferite Fondului de compensare prin statutul acestuia de organism public. Trebuie stabilit dacă, într-o manieră mai generală, statul, fie direct, fie prin intermediul oricărui alt organism pe care l-ar desemna, poate sau nu să exercite un control asupra fondurilor utilizate pentru finanțarea tarifului. Aceeași verificare s-ar impune dacă Fondul de compensare ar fi un organism privat.
(130)
În hotărârea adoptată recent în cauza Essent (47), Curtea se pronunță definitiv asupra acestui aspect. În această cauză, Țările de Jos au introdus, prin lege, o taxă suplimentară plătită de consumatorii de energie electrică operatorilor din sistem care, la rândul lor, transferau sumele corespondente unei societăți desemnate, SEP. Aceasta din urmă nu dispunea de nicio marjă de apreciere pentru gestionarea fondurilor și opera sub controlul strict al autorităților. Curtea a concluzionat că produsul acestei taxe suplimentare reprezintă resurse de stat deoarece taxa suplimentară a fost impusă printr-o lege națională și reprezenta, astfel, o impunere. SEP nu era autorizată să utilizeze produsul acestei taxe suplimentare în alte scopuri decât cele definite de lege, astfel că resursele rămâneau sub control public, iar autoritățile naționale puteau să dispună de acestea. Curtea a considerat că aceste elemente sunt suficiente pentru a declara că fondurile sunt resurse publice.
(131)
Asemănările cu cazul în speță sunt evidente. Suplimentul tarifar utilizat pentru finanțarea schemei Alcoa este impus prin lege, precum în cauza Essent. Fondul de compensare joacă același rol ca SEP, întrucât acesta centralizează și gestionează produsul taxei parafiscale, și se supune acelorași constrângeri, deoarece acesta nu poate utiliza fondurile percepute în alte scopuri decât cele prevăzute de lege (finanțarea tarifurilor preferențiale). Statul poate controla și orienta utilizarea resurselor: Fondul de compensare își îndeplinește sarcinile contabile pe baza dispozițiilor precise ale AEEG, care acționează în sfera competențelor sale statutare și/sau în aplicarea legislației naționale. Astfel, resursele gestionate de Fondul de compensare rămân în permanență sub control public.
(132)
Această analiză este în concordanță cu decizia Comisiei din cauza italiană privind costurile irecuperabile, în care Comisia a calificat drept resurse de stat fondurile gestionate de Fondul de compensare în contul A6 (48).
(133)
Faptul că fondurile gestionate de Fondul de compensare reprezintă resurse de stat a fost confirmat prin hotărârea Tribunalului de Primă Instanță în cauza Iride (49).
(134)
În Hotărârea nr. 11632/03 din 3 aprilie 2003, Curtea de Casație ajunsese deja la concluzia că Fondul de compensare nu are personalitate juridică separată de cea a statului italian și că acesta din urmă ar trebui considerat drept proprietarul plăților transferate în Fondul de compensare, deși acestea proveneau de la persoane private și erau destinate unor întreprinderi private. În cauza Iride, reclamantele, respectiv Iride Spa și Iride Energia Spa, au introdus la Tribunalul de Primă Instanță o acțiune împotriva unei decizii a Comisiei care califica drept resurse de stat fondurile gestionate de Fondul de compensare în contul A6. Argumentele avansate de reclamante erau foarte apropiate. Cele două întreprinderi contestau fondul hotărârii Curții de Casație, susținând că Fondul de compensare are doar rol de intermediar contabil între persoanele particulare supuse obligației financiare și beneficiarii sumelor în cauză, rol care nu îi permite să dispună de plățile depuse, nici măcar pentru o perioadă scurtă. De asemenea, reclamantele susțineau aplicabilitatea cauzei PreussenElektra.
(135)
După ce a subliniat că nu are competența de a revizui interpretarea legislației italiene dată de Curtea de Casație, Tribunalul de Primă Instanță a confirmat că era necesar ca plățile depuse în contul A6 al Fondului de compensare să fie calificate drept resurse de stat, nu doar pentru că erau proprietatea statului, ci și fiindcă acestea erau în permanență sub controlul statului (50).
(136)
Această concluzie a vizat contul A6 al Fondului de compensare, care finanțează costurile irecuperabile din sectorului energiei electrice din Italia. Concluzia poate fi, însă, extinsă, în mod firesc, la componenta A4, care finanțează tarifele contestate. Hotărârea Curții de Casație s-a bazat pe o analiză a personalității juridice a Fondului de compensare, iar concluzia potrivit căreia sumele în cauză erau proprietatea statului este valabilă pentru toate sumele depuse în Fond. Același lucru este valabil și în ceea ce privește concluzia Tribunalului de Primă Instanță, conform căreia statul poate controla resursele gestionate de Fondul de compensare. Nu există nicio diferență între contul A6 și componenta A4, cu excepția destinației resurselor (plata costurilor irecuperabile, în cazul contului A6, și finanțarea tarifelor preferențiale, în cazul componentei A4). În consecință, sumele transferate întreprinderii Alcoa din componenta A4 trebuie să fie, de asemenea, calificate drept resurse de stat.
(137)
În afara faptului că sunt finanțate prin resurse publice, tarifele contestate sunt imputabile statului deoarece temeiul juridic al măsurii este prevăzut în legislația și decretele naționale și în deciziile adoptate de AEEG, care este un organism public, în exercițiul funcțiilor sale de autoritate publică (51).
5.1.4. Efectul asupra schimburilor și denaturarea concurenței
(138)
În ceea ce privește efectul măsurilor asupra schimburilor dintre statele membre și denaturarea concurenței care rezultă, piețele în cauză (plumb, zinc, argint, aluminiu și clor/sodă) sunt incontestabil deschise concurenței. Această afirmație este în sine suficientă pentru a stabili că tarifele au un efect asupra schimburilor intracomunitare.
(139)
Cu toate acestea, Comisia a analizat argumentul beneficiarilor și al Italiei potrivit căruia, în industria metalelor (argumentul nu a fost prezentat în mod expres cu privire la clor), tarifele nu au niciun efect asupra schimburilor și nu denaturează concurența deoarece nu există fluxuri comerciale efective între statele membre; este puțin probabil ca astfel de fluxuri să se dezvolte și, având în vedere particularitățile sectorului, tariful nu afectează concurenții beneficiarilor din Uniune.
(140)
În deciziile Comisiei și în hotărârile Curții de Justiție, absența unor fluxuri comerciale reale nu a fost niciodată acceptată drept probă a absenței efectelor unei măsuri de ajutor asupra schimburilor intracomunitare. Într-adevăr, Curtea a afirmat în permanență că un ajutor acordat unei întreprinderi poate afecta schimburile dintre statele membre și denatura concurența, deși această întreprindere nu participă ea însăși la schimburile intracomunitare. Într-adevăr, când un stat membru acordă ajutor de stat unei întreprinderi, producția națională poate fi menținută sau crescută, având ca rezultat faptul că întreprinderile înființate în alte state membre au șanse mai mici de a-și exporta produsele pe piața statului membru respectiv (52).
(141)
De asemenea, un context caracterizat de o diminuare a producției la nivelul UE și de o creștere a importurilor din țări nemembre UE, cu fluxuri comerciale limitate sau inexistente între statele membre, nu este neobișnuit, ci chiar tipic sectoarelor care se confruntă cu dificultăți structurale sau sunt supuse unei presiuni concurențiale puternice. Aceste sectoare sunt deosebit de sensibile la măsurile adoptate de statele membre în vederea îmbunătățirii poziției concurențiale a industriilor lor naționale.
(142)
Faptul că producția de zinc, plumb și argint din Italia este prea modestă pentru a influența prețul de referință este irelevant. Existența unui preț de referință pentru aceste metale, care nu este ușor influențat de condițiile de producție dintr-un singur stat membru, nu exclude existența unei concurențe între întreprinderile care sunt situate în SEE și care își comercializează producția pe piața mondială a metalelor. Se poate considera că ajutorul acordat beneficiarilor din Sardinia nu le permite acestora din urmă să reducă prețul mondial pentru produsele lor și să elimine concurenți de pe piață, precum și că ceilalți producători europeni își pot continua activitatea în măsura în care reușesc să vândă la prețul mondial, realizând profit. Însă profiturile obținute în Italia datorită tarifelor subvenționate la energie electrică consolidează în sens general competitivitatea acestora. De exemplu, rezervele de capital acumulate pot fi utilizate pentru a prelua societăți concurente și pentru a crește cota de piață. Acest raționament este și mai pertinent dacă se ia în considerare faptul că unii beneficiari fac parte din companii multinaționale (53).
(143)
Contrar afirmațiilor beneficiarilor, faptul că prețul plătit în Italia în sectoarele în cauză este comparabil cu prețul mediu plătit în Europa pentru energia electrică de producătorii concurenți nu poate fi considerat drept probă a faptului că tariful italian nu amenință interesele altor producători europeni. Cauza C-372/97, Italia/Comisia, specifică în mod clar faptul că măsurile unilaterale care vizează apropierea condițiilor de concurență existente într-un stat membru de cele care predomină în alte state membre afectează schimburile (și nu pot fi, așadar, eliminate din definiția ajutorului). De asemenea, este posibil ca anumite acorduri de furnizare de energie în vigoare în alte state europene să reprezinte ajutoare de stat, iar Comisia a inițiat anchete aprofundate cu privire la diverse măsuri de acest tip (54). Deși această apărare nu a fost avansată în mod explicit nici de Italia, nici de Alcoa, Comisia consideră util să reamintească principiul, bine integrat în jurisprudență, conform căruia existența ajutoarelor ilegale în anumite state membre nu justifică adoptarea unor măsuri similare de către alt stat membru.
(144)
În orice caz, plângerile primite din partea concurenților beneficiarilor indică clar faptul că tarifele contestate ridică probleme de concurență și afectează schimburile în cadrul Uniunii.
(145)
De asemenea, Italia nu a notificat tarifele pentru 2004. Conform jurisprudenței constante, în cazul în care ajutorul nu a fost notificat, Comisia nu este obligată să demonstreze consecințele efective ale măsurii asupra concurenței și schimburilor comerciale dintre statele membre: „În cazul în care Comisiei i s-ar solicita să facă, în decizia sa, dovada efectului real al ajutoarelor deja acordate, aceasta ar favoriza imediat statele membre care acordă ajutoare prin încălcarea obligației de notificare prevăzute la articolul 93 alineatul (3) din Tratatul [CE], în defavoarea celor care notifică ajutoarele aflate în stadiu de proiect” (55).
(146)
Prin urmare, concluzia este că tarifele preferențiale la energia electrică disputate sunt susceptibile să îmbunătățească poziția concurențială a beneficiarilor în raport cu întreprinderile concurente din UE. Din jurisprudența constantă reiese că, în asemenea situații, schimburile comerciale ar trebui considerate afectate, iar concurența, denaturată (56).
5.1.5. Concluzii referitoare la prezența ajutorului
(147)
Comisia a ajuns la concluzia că tarifele pentru 2004 și 2005 contestate constituie ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) din TFUE, putând fi autorizate doar dacă se califică pentru una dintre derogările prevăzute în tratat. Concluzia este în conformitate cu cea la care s-a ajuns în cauza Alcoa, care a vizat tarife practic identice.
5.2. Ajutor nou sau ajutor existent
(148)
Situațiile în care o măsură reprezintă ajutor existent sunt enumerate exhaustiv la articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (57).
(149)
Este de necontestat faptul că măsurile în cauză nu au fost puse în aplicare înainte de aderarea Italiei la UE [articolul 1 litera (b) punctul (i) din Regulament], că acestea nu pot fi considerate autorizate ca urmare a neadoptării, de către Comisie, a unei decizii în termenele de procedură prevăzute [articolul 1 litera (b) punctul (iii)], și că nu pot fi considerate nici ajutor existent datorită expirării termenelor de prescripție [articolul 1 litera (b) punctul (iv)]. Acestea nu au devenit ajutor de stat ca urmare a evoluției pieței comune și fără a fi afectate de statul membru [prima teză din articolul 1 litera (b) punctul (v)].
(150)
În lumina celor de mai sus, Comisia consideră că tarifele contestate constituie ajutor nou.
5.3. Legalitatea ajutorului
(151)
În temeiul articolului 108 alineatul (3) din TFUE, statele membre trebuie să notifice orice planuri privind acordarea sau modificarea unui ajutor și nu pot pune în aplicare măsurile propuse înainte de pronunțarea unei decizii finale în cadrul procedurii de notificare.
(152)
Întrucât Italia nu a notificat articolul 1 din Decretul din 2004, tarifele pentru 2004 constituie ajutor ilegal.
(153)
Cu toate acestea, Italia a notificat articolul 11 alineatul (12) din Legea nr. 80/2005 și nu a pus în aplicare măsura respectivă. Prin urmare, aceasta și-a respectat obligațiile conform articolului 108 alineatul (3) din TFUE.
6. COMPATIBILITATEA AJUTORULUI
(154)
Prin derogare de la interdicția generală de acordare a ajutoarelor de stat prevăzută la articolul 107 alineatul (1) din TFUE, un ajutor poate fi declarat compatibil dacă se califică pentru una dintre excepțiile enumerate în tratat.
(155)
Tarifele pentru 2004 și 2005 constituie ajutor de exploatare. Afirmația Italiei potrivit căreia tarifele pentru 2005 nu ar trebui considerate ajutoare de exploatare, deoarece fac parte din strategia de sprijin național și sunt condiționate de investiții productive, trebuie respinsă. Deși memorandumul de înțelegere prevede că beneficiarii trebuie să efectueze anumite investiții, componenta ajutorului din tarifele preferențiale pentru 2005 nu reprezintă o proporție din cheltuielile eligibile și nu se supune unei intensități maxime a ajutoarelor. Nu există indicii că măsura îndeplinește criteriile pentru ajutoarele pentru investiții sau că ajutorul este proporțional. În schimb, măsura este evident indexată la consumul de energie electrică și a urmărit reducerea costurilor aprovizionării cu energie electrică, care sunt costuri de exploatare suportate de societățile în cauză. Prin urmare, aceasta nu poate fi interpretată drept ajutor pentru investiții.
(156)
Ajutorul de exploatare este, în principiu, incompatibil cu piața internă. În cauza C-86/89, Italia/Comisia, Curtea de Justiție a constatat că „ajutorul în cauză, care este acordat fără condiții specifice și doar în funcție de cantitățile utilizate, ar trebui să fie considerat ajutor de exploatare pentru întreprinderile în cauză și, astfel, acesta afectează condițiile schimburilor comerciale într-o măsură contrară interesului comun” (58).
(157)
În cauza T-459/93, Siemens/Comisia,Tribunalul de Primă Instanță a confirmat principiul conform căruia „ajutoarele de exploatare, și anume ajutoarele care vizează scutirea unei întreprinderi de costurile pe care aceasta ar fi trebuit, în mod normal, să le suporte în cadrul gestiunii sale curente sau activităților sale normale, nu intră, în principiu, sub incidența articolului 92 alineatul (3), [actualmente articolul 107 alineatul (3)] […]. Într-adevăr, conform jurisprudenței relevante, efectul acestor ajutoare este, în principiu, acela de a denatura concurența în sectoarele în care sunt acordate, fără a fi, însă, capabile, prin însăși natura lor, să atingă unul dintre obiectivele stabilite prin dispozițiile derogatorii susmenționate”.
(158)
Există, cu toate acestea, situații clar definite în care se pot acorda ajutoare de exploatare. În special, pot fi aprobate ajutoare de exploatare care urmăresc un obiectiv de mediu, conform orientărilor comunitare privind ajutoarele de stat pentru protecția mediului (59). În regiunile asistate, ajutoarele de exploatare pot fi, de asemenea, autorizate în mod excepțional drept ajutoare regionale. Comisia a încercat să determine dacă tarifele contestate pot fi clasificate într-una din aceste categorii.
(159)
Comisia observă că tarifele nu urmăresc niciun obiectiv de mediu și, prin urmare, nu pot fi autorizate ca ajutoare de mediu.
6.1. Compatibilitatea cu Orientările privind ajutoarele de stat regionale din 1998
(160)
În mod excepțional, ajutorul operațional poate fi acordat în zonele asistate eligibile pentru ajutor în temeiul derogării de la articolul 107 alineatul (3) litera (a) din TFUE. Regiunea Sardinia a fost eligibilă pentru un astfel de ajutor până la sfârșitul lui 2006. Prin urmare, Comisia a examinat dacă, în cursul acelei perioade, tarifele pentru 2004 și 2005 puteau fi autorizate în conformitate cu Orientările privind ajutoarele de stat regionale din 1998.
(161)
În conformitate cu punctul 4.15 din orientări, ajutoarele de exploatare pot fi acordate, în mod excepțional, cu condiția ca: (i) acestea să fie justificate în funcție de contribuția la dezvoltarea regională și de natura lor; și (ii) nivelul acestora să fie proporțional handicapurilor pe care urmăresc să le elimine. Sarcina demonstrării existenței handicapurilor și a măsurării importanței acestora revine statului membru. În temeiul punctului 4.17 din aceleași orientări, ajutoarele de exploatare trebuie să fie valabile pentru o perioadă limitată și reduse progresiv.
(162)
În conformitate cu punctul 2 din orientări, „un ajutor individual ad hoc acordat unei singure întreprinderi sau limitat la un singur sector de activitate poate avea un impact semnificativ asupra concurenței de pe piața relevantă, iar efectele sale asupra dezvoltării regionale pot fi destul de limitate. […] În consecință, derogările în cauză [de la interdicția generală a ajutorului] nu vor fi, în principiu, acordate decât pentru scheme de ajutor multisectoriale și deschise, într-o anumită regiune, tuturor întreprinderilor din sectoarele relevante”. Un tarif la energia electrică aprobat în mod selectiv pentru anumite întreprinderi individuale din anumite sectoare nu este, în mod evident, conform cu spiritul ajutoarelor regionale, care trebuie să fie multisectoriale. Cu toate acestea, deoarece ajutoarele regionale ad hoc nu fac obiectul unei interdicții absolute, Comisia a examinat dacă acordarea tarifului poate fi justificată de circumstanțe excepționale.
(163)
Comisia a examinat, în special, deficiențele pieței energiei electrice din Sardinia, pe baza documentelor comunicate de Italia și de beneficiari, pentru a evalua dacă acestea ar putea reprezenta un handicap regional.
6.1.1. Piața energiei electrice din Sardinia în context italian
(164)
În general, piața italiană a energiei electrice este foarte concentrată, chiar dacă într-o mai mică măsură în partea de nord a țării. Operatorul dominant în toate regiunile țării este fostul monopolist ENEL, cu excepția Sardiniei, în care deține un duopol cu E.ON. ENEL dispune de o putere de piață importantă despre care autoritatea italiană în domeniul concurenței a constatat că ENEL a abuzat într-o serie de cazuri. Prețurile la energia electrică sunt, în general, ridicate în Italia din cauza unei producții combinate, în mare parte pe bază de combustibili fosili (în principal gaz), absenței capacității nucleare și congestiei interconexiunilor cu restul Europei.
(165)
În Sardinia, regiune care reprezintă 4,1 % din puterea instalată în Italia (60), energia electrică este produsă, în principal, de centrale termoelectrice alimentate cu combustibili fosili (cărbune, combustibil lichid, gudron de rafinărie). Insula nu deține infrastructură pentru distribuția gazului natural.
(166)
Sardinia suferă de supra-capacitate de producție, mai ales în segmentul de piață cu preț crescut (centrale alimentate cu combustibil lichid) din cauza proiectului abandonat al guvernului de concentrare a industriei grele din Italia pe insulă, care a determinat ENEL să suprainvestească în centrale electrice. Pe lângă faptul că sunt mai costisitoare din punct de vedere structural, aceste centrale se învechesc moral mai repede. În cursul perioadei analizate, exporturile de energie electrică din insulă pe continent au fost, de asemenea, limitate de modesta capacitate de interconexiune, predispusă la congestii (61).
(167)
Două întreprinderi furnizoare de energie electrică, ENEL și E.ON, dețin împreună o cotă de piață echivalentă cu 95 % din livrările de energie electrică din Sardinia (aproximativ 58 % pentru E.ON și 42 % pentru ENEL). Potrivit Anchetei privind sectorul energetic (62), Sardinia poate fi clasificată în termeni de concurență ca duopol, cu dominație colectivă. În această regiune, concentrarea pe piață este ridicată, deși nu cea mai ridicată din Italia (63). Întrucât cei doi furnizori controlează practic toate centralele cu randament mediu sau de vârf, E.ON și ENEL stabilesc prețul pentru majoritatea intervalelor orare. Cu toate acestea, situația pare mai puțin critică în Sardinia decât în sudul Italiei, unde ENEL fixează prețul pentru toate intervalele orare. (64).
(168)
Prețurile cu ridicata la energia electrică în Italia se numără printre cele mai ridicate din Europa (65), iar prețurile practicate în Sardinia, printre cele mai ridicate din Italia. În 2007, prețul mediu național (PUN) era de 70,99 EUR/MWh, în timp ce prețul mediu în Sardinia era de 75 EUR/MWh față de 80 EUR/MWh în 2006 (66). Tendința crescătoare a prețului mediu regional din Sardinia s-a afirmat în 2008 și în 2009. În primul trimestru al anului 2009, tarifele în Sardinia au rămas în mod constant peste media națională (cu un preț mediu de 106,60 EUR/MWh în comparație cu un preț mediu național de 60,50 EUR/MWh).
(169)
Prețurile plătite în Sardinia de beneficiarii tarifelor din 2004/2005 în baza unor contracte bilaterale au variat între 60 EUR și 65 EUR/MWh. Nu a fost posibilă compararea acelor prețuri cu cele înregistrate pe peninsulă, întrucât Comisia nu deține datele relevante (despre care Italia a susținut că nu le poate furniza - a se vedea considerentul 92 de mai sus). Cu toate acestea, pe baza analizei de mai sus a tendinței generale a prețurilor, care poate reprezenta în mare măsură tendințele prețurilor din contractele bilaterale, pare posibil să se preconizeze că, în perioada analizată, întreprinderile mari consumatoare de energie din Sardinia au plătit un preț mai ridicat decât în peninsulă.
(170)
În concluzie, piața energiei electrice din Sardinia prezintă o combinație de probleme, inclusiv prețuri ridicate, o concentrare puternică a pieței, puterea de piață a operatorilor dominanți, supra-capacitatea de producție pe segmentul de costuri ridicate, ineficiența relativă a centralelor electrice învechite moral, absența accesului la gaze naturale și lipsa interconexiunii. Aceste probleme se pot traduce prin prețuri la energia electrică mai ridicate pentru utilizatorii finali, inclusiv pentru cei mai mari consumatori de energie.
6.1.2. Prezența sau absența unui handicap regional
(171)
În primul rând, este necesar să se determine dacă aceste probleme reprezintă un handicap regional, și anume dacă afectează grav dezvoltarea economică a Sardiniei. În cazul C 34/02, Comisia nu a recunoscut absența interconexiunii energetice drept handicap (67). Dacă este adevărat că IMM-urile sunt mai puțin afectate decât industriile importante, mari consumatoare de energie electrică, de prețurile ridicate la energia electrică, interesele unui singur sector nu pot fi, cu toate acestea, asimilate în mod automat intereselor unei întregi regiuni. Comisia consideră că Italia nu a prezentat dovezi suficiente care să confirme presupusul handicap regional care rezultă din situația pieței energiei electrice din Sardinia.
(172)
Chiar presupunând că s-ar putea considera că a existat, într-adevăr, un handicap regional, trebuie să fie îndeplinite criteriile specificate în Orientările privind ajutoarele de stat regionale. În consecință, Comisia a examinat dacă aceste teste sunt îndeplinite.
6.1.3. Contribuția la dezvoltarea regională
(173)
Ajutorul trebuie să contribuie în mod durabil la dezvoltarea regională și să fie proporțional cu handicapurile pe care încearcă să le diminueze. Ajutoarele de exploatare destinate unei regiuni asistate nu pot fi autorizate din cauza dificultăților cu care se confruntă un singur sector, însă trebuie dovedit faptul că au o contribuție importantă la dezvoltarea regională. În cazul de față, este puțin probabil. Chiar dacă s-ar admite faptul că menținerea pe insulă a unor instalații de producție industrială ar contribui la ocuparea forței de muncă și la menținerea unei baze locale de producție pe insulă, efectele nu ar fi de durată. Dacă prețurile ridicate la energia electrică sunt o problemă structurală în Sardinia, după cum susține Italia, dificultățile întâmpinate de industriile mari consumatoare de energie vor reapărea imediat ce tarifele preferențiale sunt eliminate.
(174)
Autoritățile italiene prezintă tarifele ca o măsură temporară, destinată să dureze doar până la finalizarea, în 2010, a proiectelor de infrastructură în curs în legătură cu generarea de energie și interconexiunea (conducta GALSI și cablul submarin SAPEI) (68). Potrivit Italiei, o mai bună interconexiune va reduce prețurile percepute acestor societăți. Comisia consideră că, deși noua infrastructură poate reduce sau echilibra diferențele de preț dintre Sardinia și peninsulă, pare destul de improbabil ca astfel de proiecte să poată înjumătăți prețurile la energia electrică, pentru a le aduce la presupusele niveluri necesare pentru consolidarea rentabilității acestor activități industriale pe termen lung.
(175)
De asemenea, Comisia remarcă faptul că existența unei contribuții din partea statului vizând reducerea costurilor la energia electrică pentru marii consumatori nu încurajează furnizorii de energie electrică să reducă prețurile pentru a evita pierderea celor mai importanți clienți și nu împiedică deteriorarea structurii costurilor. Subvenția consolidează mai curând motivarea furnizorilor de energie electrică de a-și exploata puterea de piață. În consecință, chiar dacă este adevărat că, ținând seama de supra-capacitatea existentă, societățile mari consumatoare de energie ar fi capabile, în mod normal, să obțină un preț competitiv dacă nu ar fi puterea de piață a furnizorilor de energie electrică (care, potrivit beneficiarilor și Alcoa, au interesul de a menține prețurile ridicate), Comisia consideră că tariful preferențial nu este instrumentul adecvat pentru restrângerea acestei puteri de piață.
6.1.4. Proporționalitate
(176)
Subvenția acordată beneficiarilor tarifelor nu este calculată în așa fel încât să compenseze diferența regională (și anume, diferențialul dintre prețurile la energia electrică din peninsulă și prețurile din Sardinia pentru aceeași categorie de consumatori), ci vizează mai curând alinierea prețurilor din Sardinia la cele plătite de concurenții beneficiarilor din UE. Prețurile stabilite pentru beneficiarii din Sardinia sunt deosebit de scăzute, și cu siguranță inferioare prețurilor din peninsulă, care sunt printre cele mai ridicate din UE. Prin urmare, tarifele nu sunt proporționale cu handicapul regional pe care se presupune că urmăresc să îl diminueze.
(177)
Metoda aleasă pentru calculul cuantumului subvenției sugerează că măsura urmărește mai curând un obiectiv de politică industrială decât un obiectiv regional. Într-adevăr, dimensiunea de politică industrială a tarifelor a fost subliniată în repetate rânduri de Italia în scrisorile sale.
6.1.5. Caracter degresiv
(178)
Ajutorul regional de exploatare trebuie redus progresiv (punctul 4.17 din Orientările privind ajutoarele de stat regionale). Întrucât mecanismele de actualizare a tarifelor pentru 2004 și 2005 sunt diferite, acestea au fost evaluate separat.
(179)
Tarifele pentru 2004 se indexează pe baza variațiilor prețurilor la combustibil și pot doar să crească sau să rămână neschimbate. Potrivit Italiei, aceasta asigură că ajutorul este redus progresiv. Comisia consideră că cerința privind caracterul degresiv poate fi considerată îndeplinită doar dacă se garantează că plățile compensatorii - care sunt egale cu cuantumul efectiv al ajutorului - vor scădea în timp. Nu este suficient ca tariful să crească în timp, întrucât un tarif ridicat poate reprezenta, totuși, un volum mai mare de ajutor dacă, între timp, prețurile percepute utilizatorilor finali de pe piața în cauză au crescut mai repede decât tariful. Metoda italiană nu oferă nicio garanție în această privință (69).
(180)
În ceea ce privește tarifele pentru 2005, Comisia a evaluat mecanismul de indexare introdus prin articolul 11 alineatul (13) din Legea nr. 80/2005, astfel cum a fost interpretat de AEEG în decizia 217/05 (a se vedea considerentul 33). Conform normelor de punere în aplicare prevăzute de AEEG, tariful trebuie să crească anual cu un procent care să reflecte tendințele prețurilor la energia electrică din UE, însă creșterea nu poate depăși 4 %. Potrivit Italiei, acest mecanism asigură reducerea progresivă.
(181)
Cu toate acestea, Comisia este de părere că, faptul că tariful nominal este supus unei creșteri anuale destul de limitate nu înseamnă că valoarea netă a ajutorului - măsurată de plățile compensatorii - va scădea în timp.
(182)
Dacă se acceptă că tendințele prețurilor de la bursele de energie pot fi considerate în mare parte ca reprezentând modificările prețurilor din contractele bilaterale, astfel cum a sugerat Italia, tarifele pentru 2005 ar descrește doar în cazul unei căderi a prețurilor medii în UE (întrucât tarifele nu pot descrește, ci doar crește). În toate celelalte cazuri, tarifele ar conferi un avantaj crescător (70). Întrucât, din 2004 până cel puțin în 2007, prețurile medii la energia electrică în UE au înregistrat o puternică tendință de creștere (crescând cu peste 4 % anual), elementul de ajutor conținut în tarifele pentru 2005 ar fi crescut în timp.
(183)
Italia invocă, de asemenea, faptul că, în realitate, contractele bilaterale sunt mai puțin predispuse la creșteri de prețuri decât prețurile la bursele de energie și că, prin urmare, tarifele pentru 2005 sunt, de facto, degresive. Comisia subliniază că metoda de indexare prezentată spre evaluare este bazată pe variațiile prețurilor de pe bursele de energie și că Italia nu a prezentat date privind evoluția prețurilor din contractele bilaterale. Prin urmare, declarația Italiei nu este suficient de întemeiată.
(184)
De fapt, informațiile limitate de care dispune Comisia demonstrează contrariul, și anume, că prețurile contractelor bilaterale au crescut semnificativ în Sardinia (a se vedea, de exemplu, declarația Eurallumina potrivit căreia, în 2005/2006, aceasta a plătit un preț de 80 EUR/MWh pe piața liberă, de la 65 EUR/MWh în 2004). În aceste condiții, dacă tarifele ar fi fost puse în aplicare, plățile compensatorii ar fi crescut în timp.
(185)
Prin urmare, nici tarifele pentru 2004, nici cele pentru 2005 nu îndeplinesc cerința privind caracterul degresiv.
6.1.6. Concluzii privind compatibilitatea măsurii în calitate de ajutor regional
(186)
Comisia concluzionează că tarifele în cauză nu pot fi considerate compatibile ca ajutor regional în conformitate cu Orientările privind ajutoarele de stat regionale din 1998. Întrucât Sardinia a încetat să mai fie asistată în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (a) începând cu luna decembrie 2006, nu este necesar să se examineze compatibilitatea ajutorului în lumina Orientărilor privind ajutoarele de stat regionale pentru 2007-2013.
(187)
Comisia a adoptat o poziție negativă similară în 2005 cu privire la o măsură menită să diminueze costurile energetice ale Eurallumina în Sardinia. Comisia a considerat că măsura contestată, care a luat forma unei scutiri de la plata accizelor la uleiuri grele, nu a putut fi autorizată în baza Orientărilor privind ajutoarele de stat regionale (71).
6.2. Alte considerente relevante pentru compatibilitate
(188)
Italia și întreprinderile în cauză au susținut că schemele vizează remedierea deficiențelor piețelor de energie electrică, ce nu oferă încă prețuri competitive. Potrivit acestora, prețurile la energia electrică pun în pericol competitivitatea industriilor mari consumatoare de energie electrică. Ajutorul are un efect de stimulare, conform declarațiilor lor, în sensul că, în absența lui, societățile și-ar înceta activitatea.
(189)
Comisia consideră drept imposibilă acceptarea faptului că ajutorul de exploatare pentru câteva societăți industriale este un răspuns adecvat dat absenței concurenței pe piața locală a energiei electrice, care afectează toți utilizatorii de energie electrică.
(190)
De asemenea, este pus la îndoială și faptul că ajutorul este un mod adecvat și proporțional de prevenire a relocalizării în afara UE. Nu există precedent în deciziile Comisiei sau în hotărârile tribunalelor Uniunii pentru acceptarea acestui argument drept justificare a acordării ajutorului de stat. Deciziile privind relocalizarea integrală sau parțială a producției fac parte din strategia economică a societății, iar Comisia nu a susținut niciodată că acestea reprezintă o disfuncționalitate de piață. În cauzele Terni (72) și Alcoa (73), Comisia și-a exprimat rezerva cu privire la argumente similare care leagă măsurile de ajutor de obiectivul prevenirii relocalizării industriei în afara UE.
(191)
De asemenea, este important de menționat că niciuna dintre concluziile organismelor specializate precum Grupul la nivel înalt pentru competitivitate, energie și mediu (74), citate în cursul procedurii, nu sugerează necesitatea acordării unui ajutor de stat special pentru abordarea problemelor de competitivitate ridicate de prețurile mari la energia electrică, însă, în schimb, apără necesitatea unei conformități depline cu normele aplicabile privind ajutoarele de stat (75).
(192)
În lumina celor de mai sus, Comisia consideră că tarifele disputate pentru 2004 și 2005 nu îndeplinesc condițiile pentru niciuna dintre derogările prevăzute la articolul 107 din TFUE. Scutirile prevăzute la articolul 107 alineatul (2) din TFUE nu sunt aplicabile, întrucât ajutorul nu are caracter social, nu este destinat să compenseze daune cauzate de catastrofe naturale sau evenimente excepționale și nu a fost acordat pentru a compensa dezavantaje economice cauzate de divizarea Germaniei. Nici derogările de la articolul 107 alineatul (3) literele (b) și (d) din TFUE nu se aplică, deoarece măsura nu are ca scop promovarea realizării unui proiect important de interes european comun, remedierea unei perturbări grave a economiei unui stat membru sau promovarea culturii și conservării patrimoniului. În ceea ce privește derogarea prevăzută la articolul 107 alineatul (3) litera (a) din TFUE, analiza realizată mai sus la considerentele 160-187 demonstrează că ajutorul nu poate fi autorizat drept ajutor vizând să favorizeze dezvoltarea economică a unei regiuni cu un nivel de trai anormal de scăzut sau în care se înregistrează o stare gravă de subocupare a forței de muncă. În ceea ce privește articolul 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE, ajutorul de exploatare nu îndeplinește, în principiu, condițiile pentru această derogare, astfel cum se indică la considerentele 155-158, iar Comisia nu a putut identifica nicio condiție specifică pentru a justifica acordarea unui ajutor în acest caz.
(193)
Prin urmare, Comisia consideră că atât tariful pentru 2004, cât și cel pentru 2005, sunt incompatibile cu piața internă.
(194)
Având în vedere această concluzie, Comisia nu trebuie să examineze posibilul efect cumulativ al noului ajutor și al ajutorului incompatibil anterior la care se face referire la considerentul 31 în lumina hotărârii Deggendorf.
7. RECUPERARE
(195)
Articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999 subliniază că, în cazul unui ajutor ilegal, incompatibil cu piața internă, este necesară restabilirea unei concurențe efective, exceptând cazul în care această recuperare contravine unui principiu general de drept comunitar.
(196)
În speță, doar tarifele pentru 2004 (cazul C 38/A/04) fac obiectul recuperării, întrucât tarifele pentru 2005 (cazul C 13/06) nu au fost puse în aplicare.
7.1. Așteptări legitime și alte principii generale de drept comunitar care ar putea împiedica recuperarea
(197)
În temeiul jurisprudenței constante, dacă ajutorul a fost acordat fără a fi notificat în prealabil în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) din TFUE, beneficiarul ajutorului nu se poate aștepta în mod legitim ca ajutorul să fie legal (76). O întreprindere diligentă ar trebui să poată stabili dacă procedura de notificare a fost respectată și dacă ajutorul este legal.
(198)
Cu toate acestea, beneficiarul unui ajutor ilegal are posibilitatea de a invoca circumstanțe excepționale pe baza cărora a considerat în mod legitim ajutorul ca fiind legal, opunându-se, prin urmare, rambursării acestuia (77).
(199)
Beneficiarii tarifelor pentru 2004 nu au prezentat documente în această privință, iar Comisia nu a identificat nicio condiție excepțională care să fi determinat beneficiarii să aibă așteptări legitime. Mai precis, nicio așteptare potrivit căreia tarifele nu ar constitui ajutor de stat nu ar fi putut rezulta în urma deciziei Alumix din 1996. Astfel cum se indică în decizia de inițiere din 2004 (a se vedea considerentul 37) tariful care a servit drept model pentru tarifele pentru 2004 nu a fost măsura Alumix inițială, considerată de Comisie a nu constitui ajutor în 1996, ci o măsură întru totul nouă, care a fost modificată considerabil (în special în ceea ce privește mecanismul său de finanțare) (78) și prelungită în timp de autoritățile italiene. În această situație, un beneficiar prudent ar fi trebuit să verifice inițial legalitatea noii măsuri.
(200)
Comisia consideră, de asemenea, că recuperarea nu ar încălca niciun alt principiu general de drept comunitar.
7.2. Valoarea sumelor de recuperat
(201)
Toate ajutoarele incompatibile primite de Portovesme, ILA și Eurallumina în temeiul articolului 1 din Decretul din 2004 trebuie recuperate, împreună cu dobânda, conform capitolului V din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 privind punerea în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 659/1999 al Consiliului privind normele de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (79).
(202)
Obiectivul recuperării constă în restabilirea poziției concurențiale ocupate de beneficiari înainte de acordarea ajutorului incompatibil prin eliminarea avantajului necuvenit conferit de acesta. În cazul de față, avantajul conferit este egal cu diferența dintre tariful preferențial și prețul la energia electrică pe care l-ar fi plătit beneficiarii pe piață în absența tarifelor contestate.
(203)
Toate societățile în cauză achiziționau energie electrică pe bază de contracte bilaterale în momentul introducerii tarifelor. Statul a intervenit pentru a subvenționa prețul stabilit prin contract prin plăți compensatorii. Sumele de recuperat sunt, prin urmare, egale cu plățile compensatorii primite de beneficiari în perioada în cauză (a se vedea considerentul 30).
8. CONCLUZIE
Comisia constată că atât tarifele pentru 2004, cât și cele pentru 2005 constituie ajutor de exploatare care nu este eligibil pentru niciuna dintre derogările de la interdicția generală de a acorda ajutoare de stat în temeiul Tratatului CE și este, prin urmare, incompatibil cu piața internă.
În cazul tarifelor pentru 2004, puse în aplicare în mod ilegal, prin încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE, toate plățile ajutoarelor neacordate trebuie anulate, iar ajutoarele deja acordate trebuie recuperate. Cuantumul de recuperat corespunde sumei tuturor plăților compensatorii plătite întreprinderilor Portovesme, ILA și Eurallumina prin Fondul de compensare.
Tarifele pentru 2005 notificate corespunzător de Italia, astfel cum se prevede la articolul 108 alineatul (3) din TFUE, nu trebuie aplicate.
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
(1) Ajutorul de stat pe care Italia plănuiește să îl acorde în favoarea Portovesme Srl, Eurallumina SpA, ILA SpA și Syndial SpA în temeiul articolului 11 alineatul (12) din Decretul-lege nr. 35 din 14 martie 2005, devenit Legea nr. 80/2005 din 14 mai 2005, este incompatibil cu piața internă.
(2) Ajutorul în cauză nu poate fi, în consecință, acordat.
Articolul 2
Ajutorul de stat acordat ilegal de Italia prin încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE, pe baza articolului 1 din Decretul președintelui Consiliului de Miniștri din 6 februarie 2004, în valoare de 12 845 892,82 EUR pentru Portovesme Srl, 5 208 152,05 EUR pentru Eurallumina SpA și 291 120,27 EUR pentru ILA SpA, este incompatibil cu piața internă.
Articolul 3
(1) Italia recuperează de la beneficiari ajutorul la care se face referire la articolul 2.
(2) Sumele de recuperat sunt purtătoare de dobândă de la data la care au fost puse la dispoziția beneficiarului până la data recuperării efective a acestora.
(3) Dobânda se calculează pe o bază compusă, în conformitate cu capitolul V din Regulamentul (CE) nr. 794/2004.
(4) Italia anulează toate plățile viitoare ale ajutorului la care se face referire la articolul 2, începând cu data adoptării prezentei decizii.
Articolul 4
(1) Recuperarea ajutorului la care se face referire la articolul 2 este imediată și efectivă.
(2) Italia asigură aplicarea prezentei decizii în termen de patru luni de la data notificării acesteia.
Articolul 5
(1) În termen de două luni de la notificarea prezentei decizii, Italia pune la dispoziția Comisiei următoarele informații:
(a)
suma totală (suma principală și dobânda) care urmează a fi recuperată de la beneficiar;
(b)
o descriere detaliată a măsurilor deja luate și planificate în vederea respectării prezentei decizii;
(c)
documente care să demonstreze că beneficiarul a fost somat să restituie ajutorul.
(2) Italia informează Comisia cu privire la evoluția măsurilor naționale adoptate în vederea punerii în aplicare a prezentei decizii până la recuperarea ajutorului la care se face referire la articolul 2. La solicitarea Comisiei, Italia pune la dispoziție fără întârziere informații privind măsurile deja adoptate și planificate în vederea respectării prezentei decizii. Italia furnizează, de asemenea, informații detaliate privind cuantumul ajutorului și dobânzile deja recuperate de la beneficiar.
Articolul 6
Prezenta decizie se adresează Republicii Italiene.
Adoptată la Bruxelles, 23 februarie 2011.