ROZHODNUTÍ RADY
ze dne 25. února 2011
o podmínkách pro sjednání nového znění Měnové dohody mezi vládou Francouzské republiky, jménem Evropského společenství, a vládou Jeho Jasnosti knížete monackého
(2011/190/EU)
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 219 odst. 3 této smlouvy,
s ohledem na doporučení Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropské centrální banky,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Od zavedení eura má Unie pravomoci v oblasti měnové politiky a směnných kurzů.
(2)
Rada rozhoduje o podmínkách pro sjednávání a uzavírání dohod týkající se otázek měnového nebo kurzového režimu.
(3)
Dne 26. prosince 2001 byla uzavřena Měnová dohody mezi vládou Francouzské republiky, jménem Evropského společenství, a vládou Jeho Jasnosti knížete monackého (1) (dále jen „dohoda“).
(4)
Francie má s Monackým knížectvím (dále jen „Monako“) dlouholeté měnové vztahy a ty se odrážejí v různých právních nástrojích. Finanční instituce usazené v Monaku mají právo přístupu k nástrojům refinancování Banque de France a účastní se některých francouzských platebních systémů za stejných podmínek jako francouzské banky.
(5)
Ve svých závěrech ze dne 10. února 2009 Rada vyzvala Komisi, aby prověřila, jak stávající měnové dohody fungují, a zvážila, zda by se neměly zvýšit stropy pro emisi mincí.
(6)
Ve svém sdělení nazvaném „Zpráva o fungování měnových dohod s Monakem, San Marinem a Vatikánem“, dospěla Komise k závěru, že je třeba stávající dohodu pozměnit tak, aby se zajistil konzistentnější přístup, pokud jde o vztahy mezi Unií a zeměmi, které měnovou dohodu podepsaly.
(7)
Mělo by být proto sjednáno nové znění dohody za účelem přizpůsobení stropu pro emisi mincí, určení příslušného soudu pro případné řešení sporů a přizpůsobení formátu dohody novému společnému modelu měnových dohod. Dohoda by měla zůstat v platnosti, dokud obě strany neuzavřou dohodu v novém znění,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Francie oznámí Monaku, že je třeba pozměnit dohodu mezi Francouzskou republikou co možná nejdříve, a navrhne mu jednání o novém znění příslušných ustanovení dohody.
Článek 2
Při jednání o novém znění dohody usiluje Unie o dosažení těchto změn:
a)
Nové znění dohody se uzavírá mezi Unií, zastoupenou vládou Francouzské republiky a Komisí, a vládou Jeho Jasnosti knížete monackého;
b)
Je třeba zrevidovat metodu určování stropů u emise monackých euromincí. Nový strop se vypočte metodou, která zahrne na jedné straně pevnou část, jež by měla uspokojit poptávku na trhu sběratelů mincí, a zamezit tak nadměrným numismatickým spekulacím s monackými mincemi, a na druhé straně proměnlivou část, jež se vypočítá jako průměr emise mincí na hlavu ve Francii v roce n-1 vynásobený počtem obyvatel Monaka. Aniž je dotčeno vydávání sběratelských mincí, stanoví nové znění dohody minimální poměrnou část monackých euromincí, jež se mají uvést do oběhu v nominální hodnotě, na 80 % každoročně emitovaných euromincí;
c)
Orgánem příslušným pro řešení sporů v souvislosti s dohodou je Soudní dvůr Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr“). Pokud se Unie nebo Monako domnívá, že druhá strana nesplnila závazek z nového znění dohody, může věc předat Soudnímu dvoru. Rozsudek Soudního dvora je pro obě strany závazný a obě strany učiní nezbytná opatření pro dosažení souladu s rozsudkem ve lhůtě stanovené v rozsudku Soudního dvora. Pokud Unie nebo Monako nepřijme nezbytná opatření k dosažení souladu s rozsudkem v dané lhůtě, může druhá strana nové znění dohody okamžitě vypovědět;
d)
Formát nového znění dohody se přizpůsobí.
Článek 3
Jednání s Monakem vedou Francie a Komise jménem Unie. Evropská centrální banka se jednání plně účastní a její souhlas je nezbytný ve věcech, jež spadají do oblasti její pravomoci. Francie a Komise předloží návrh nového znění dohody Hospodářskému a finančnímu výboru ke stanovisku.
Článek 4
Francie a Komise jsou zmocněny uzavřít dohodu v novém znění jménem Unie, ledaže se Hospodářský a finanční výbor nebo Evropská centrální banka domnívá, že je třeba dohodu v novém znění předložit Radě.
Článek 5
Toto rozhodnutí nabývá účinku dnem oznámení.
Článek 6
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice, Komisi a Evropské centrální bance.
V Bruselu dne 25. února 2011.
DECIZIA CONSILIULUI
din 25 februarie 2011
privind modalitățile de renegociere a Acordului monetar între Guvernul Republicii Franceze, în numele Comunității Europene, și Guvernul Alteței Sale Serenisime Prințul de Monaco
(2011/190/UE)
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 219 alineatul (3),
având în vedere recomandarea Comisiei Europene,
având în vedere avizul Băncii Centrale Europene,
întrucât:
(1)
De la data introducerii monedei euro, competența în materie de chestiuni monetare și de curs de schimb revine Uniunii.
(2)
Revine Consiliului să stabilească modalitățile de negociere și încheiere a acordurilor privind chestiunile monetare și de regim valutar.
(3)
La 26 decembrie 2001, a fost încheiat Acordul monetar între Guvernul Republicii Franceze, în numele Comunității Europene, și Guvernul Alteței Sale Serenisime Prințul de Monaco (1) („acordul”).
(4)
Franța întreține de vreme îndelungată relații monetare cu Principatul Monaco („Monaco”), reflectate în diverse instrumente juridice. Instituțiile financiare localizate în Monaco au dreptul de a accesa facilitățile de refinanțare ale Banque de France și participă la anumite sisteme de plată franceze în aceleași condiții ca băncile franceze.
(5)
În cadrul concluziilor sale din 10 februarie 2009, Consiliul a invitat Comisia să revizuiască acordurile monetare existente și să ia în considerare eventuale creșteri ale plafoanelor la emisiunile de monedă.
(6)
În Comunicarea privind funcționarea acordurilor monetare cu Monaco, San Marino și Vatican, Comisia a concluzionat că acordul, în forma sa actuală, trebuie modificat, în vederea asigurării unei abordări mai coerente în ceea ce privește relațiile dintre Uniune și țările care au semnat un acord monetar.
(7)
Prin urmare, acordul ar trebui renegociat, în vederea ajustării plafonului pentru emisiunea de monede, a alegerii unei jurisdicții pentru soluționarea unui eventual litigiu și a adaptării formatului acordului la noul format comun al acordurilor monetare. Acordul ar trebui să rămână în vigoare până la renegocierea unui nou acord între părți,
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
Franța informează Monaco în privința necesității modificării în cel mai scurt timp a acordului și își exprimă disponibilitatea pentru renegocierea dispozițiilor relevante ale acordului.
Articolul 2
În cadrul renegocierii acordului, Uniunea urmărește efectuarea următoarelor modificări:
(a)
Acordul renegociat se încheie între Uniune, reprezentată de Guvernul Republicii Franceze și de Comisie, și Guvernul Alteței Sale Serenisime Prințul de Monaco.
(b)
Metoda de stabilire a plafonului emisiunii de monedă euro în Monaco trebuie revizuită. Noul plafon se va calcula prin utilizarea unei metode care va combina o parte fixă menită să evite speculația numismatică excesivă a monedelor din Monaco prin satisfacerea cererii de pe piața colecționarilor de monedă și o parte variabilă, calculată ca numărul mediu de monede emise pe cap de locuitor în Franța în anul n-1, înmulțit cu numărul de locuitori din Monaco. Fără a aduce atingere emisiunii de monede destinate colecționarilor, acordul renegociat stabilește proporția minimă de monede euro pe care Principatul Monaco urmează să le introducă în circulație la valoarea nominală la 80 % din emisiunea anuală de monedă euro.
(c)
Curtea de Justiție a Uniunii Europene („Curtea de Justiție”) este aleasă ca organism de soluționare a litigiilor care pot fi generate de aplicarea acordului. În cazul în care Uniunea ori Monaco este de părere că cealaltă parte nu și-a îndeplinit o obligație care îi revine în temeiul acordului renegociat, aceasta sau acesta poate să sesizeze Curtea de Justiție în acest sens. Hotărârea Curții de Justiție are caracter obligatoriu asupra părților, care vor lua toate măsurile necesare pentru a se conforma acestei hotărâri într-un termen care urmează a fi stabilit de Curtea de Justiție în respectiva hotărâre. În cazul în care Uniunea ori Monaco nu iau măsurile necesare pentru a se conforma hotărârii în termenul stabilit, cealaltă parte poate rezilia de îndată acordul renegociat.
(d)
Forma acordului renegociat se adaptează.
Articolul 3
Negocierile cu Monaco sunt purtate în numele Uniunii de Franța și Comisie. Banca Centrală Europeană („ECB”) este asociată pe deplin la negocieri, acordul său fiind necesar în chestiunile ce țin de competența sa. Franța și Comisia prezintă proiectul de acord renegociat Comitetului economic și financiar („CEF”) în vederea emiterii unui aviz.
Articolul 4
Franța și Comisia sunt autorizate să încheie acordul renegociat în numele Uniunii, cu excepția cazului în care CEF consideră că acordul renegociat ar trebui prezentat Consiliului.
Articolul 5
Prezenta decizie intră în vigoare la data notificării sale.
Articolul 6
Prezenta decizie se adresează Republicii Franceze, Comisiei și Băncii Centrale Europene.
Adoptată la Bruxelles, 25 februarie 2011.