ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 29. června 2011
o státní podpoře SA.14554 (C 7/04), kterou poskytlo Německo společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (Společnost pro prodej vína)
(oznámeno pod číslem K(2011) 4426)
(Pouze německé znění je závazné)
(2012/268/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec (1) této smlouvy,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (2),
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Po obdržení stížnosti dne 10. května 2001 zaslaly útvary Komise Spolkové republice Německo dne 9. listopadu 2001 písemný dotaz. Na základě tohoto dotazu útvarů Komise bylo oznámeno dopisem ze dne 5. března 2002 doručeným dne 8. března 2002 opatření. Vzhledem k tomu, že v tu dobu bylo opatření již provedeno, bylo zařazeno mezi neoznámené režimy podpory (podpora NN 159/02).
(2)
Německo zaslalo dodatečné informace v dopisu ze dne 20. listopadu 2002 doručeném dne 25. listopadu 2002, v dopisu ze dne 28. dubna 2003 doručeném dne 2. května 2003, v dopisu ze dne 27. května 2003 doručeném dne 28. května 2003 a ve faxu ze dne 2. října 2003.
(3)
V dopisu ze dne 19. února 2004 SG-Greffe (2004) D/200645 informovala Komise Německo o svém rozhodnutí zahájit s ohledem na tuto podporu řízení v souladu s čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie.
(4)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (3). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k podpoře, jež je předmětem tohoto řízení.
(5)
Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné připomínky (4).
(6)
Německo předložilo Komisi své připomínky dopisem ze dne 18. března 2004, jehož doručení bylo zaevidováno dne 23. března 2004. Další připomínky byly zaslány dopisem ze dne 10. ledna 2006 zaevidovaným dne 10. ledna 2006 a dopisem ze dne 13. července 2007, zaevidovaným dne 16. července 2007.
(7)
Dopisem ze dne 21. října 2008 SG-Greffe (2008) D/206430 informovala Komise Německo, že se rozhodla rozšířit řízení, které bylo s ohledem na tuto podporu zahájeno v souladu s čl. 108 odst. 2 SFEU.
(8)
Rozhodnutí Komise o rozšíření řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (5). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily k podpoře, jež je předmětem tohoto řízení.
(9)
Komise neobdržela od zúčastněných stran žádné připomínky.
(10)
Německo předložilo (po žádosti o prodloužení lhůty ze dne 17. listopadu 2008, kterou Komise přijala dne 21. listopadu 2008) připomínky Komisi dopisem ze dne 23. prosince 2008 zaevidovaným dne 5. ledna 2009.
II. POPIS PODPORY
II.1 Název opatření
(11)
Kredit die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [úvěr společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (společnost pro prodej vína) a následné vzdání se pohledávek]
II.2 Právní základ
(12)
Toto opatření bylo realizováno na základě smluvní dohody mezi Wiederaufbaukasse der Rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Fond pro obnovu vinařské oblasti Porýní-Falc, WAK) a společnosti Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (falcká společnost obchodující s vínem, GfW).
II.3 Cíl
(13)
Cílem bylo poskytnout společnosti GfW úvěr na nákup moštu od vinařských podniků a obchodníků. Jako zajištění byla schválena zabezpečená aktiva. Tato aktiva byla také předmětem různé míry výhrady vlastnictví (Eigentumsvorbehalt) vinařských podniků a obchodníků (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) ve formě prosté, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví. Ke vzdání se pohledávek došlo v okamžiku, kdy se společnost GfW dostala do finančních potíží kvůli propadu tržních cen.
II.4 Veřejný subjekt
(14)
Fond WAK je veřejnoprávní korporací spolkové země Porýní-Falc, která je zapsána v Mohuči. Působí ve vinařské oblasti podobným způsobem jako banka. Obvyklou činností fondu WAK je poskytování úvěrů na přeparcelování pozemků (Flurbereinigung). Fond WAK je financován z příspěvků, poplatků, úvěrů a dotací (čl. 8 odst. 1 Weinbergsaufbaugesetz (zákon o rozvoji podnikání ve vinařství)).
II.5 Příjemci
(15)
Příjemcem opatření byla společnost GfW, které fond WAK poskytl úvěr za podmínek, které nebyly v souladu s tržními podmínkami.
(16)
GfW byla plně vlastněnou dceřinou společností asociace Bauern-und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (asociace zemědělských a vinařských podniků v jižním Porýní-Falci). Byla založena v roce 1984 za účelem prodeje vína a zabývala se výrobou a prodejem šumivého vína, hroznové šťávy, hroznového želé, destilátu z vinných hroznů a brandy. Společnost GfW rovněž poskytovala služby vinařským podnikům v souvislosti s destilačními opatřeními (Destillationsmaßnahmen). Tato destilační opatření zahrnovala opatření v rámci společné organizace trhu (6) a destilaci financovanou státem, která se obvykle provádí na základě rozhodnutí Rady (7). V této souvislosti poskytovala společnost GfW poradenství drobným výrobcům vína a organizovala přepravu vína do palíren.
(17)
Dalšími možnými příjemci jsou vinařské podniky a obchodníci, od nichž mohla společnost GfW na základě úvěru nakupovat mošt a kteří se nevzdali pohledávek vůči GfW v situaci, kdy se k tomuto kroku rozhodl fond WAK poté, co se společnost GfW dostala do finančních potíží.
II.6 Základní informace o podpoře
(18)
V roce 1999 zakoupila společnost GfW 44 milionů litrů moštu, k jejichž úhradě použila úvěr od fondu WAK ve výši 15 302 696,25 EUR a vlastní zdroje. 60 % tohoto moštu mělo minimálně 60 stupňů Oechsle a průměr činil 81 stupňů Oechsle. 40 % tohoto moštu tvořil běžný mošt na výrobu stolního vína s minimálně 44 stupni Oechsle, který byl nakoupen za účelem využití výhodných podmínek pro preventivní destilaci. Cena uhrazená za všechen nakoupený mošt činila v průměru 0,38 EUR za litr. Nebylo zakoupeno žádné víno jako konečný produkt. Tento nákup byl proveden na základě jednoduché, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) vinařských podniků a obchodníků. Tato zajištěná aktiva byla zároveň odsouhlasena jako zajištění pro WAK.
(19)
Podle informací poskytnutých Nčmeckem bylo cílem obchodního plánu společnosti GfW využít podle nařízení (EHS) č. 822/87 u 40 % tohoto moštu možnosti destilace, kterou povolují právní předpisy EEC, a 60 % moštu zpracovat na surové víno určené pro výrobu šumivého vína a prodat ho výrobcům šumivého vína. Navíc měla společnost GfW v plánu skladovat 20 % surového vína po dobu devíti měsíců až jednoho roku s cílem využít dotací z EU na skladování vína v souladu s nařízením (EHS) č. 822/87 a následně ho prodat na trhu surového vína pro výrobu šumivého vína.
(20)
Dne 11. listopadu 1999 obdržely vinařské podniky a obchodníci zálohu ve výši 80 % kupní ceny. Průměrná výše vyplacené zálohy činila 0,31 EUR na litr.
(21)
V roce 1999 zaslala společnost GfW 40 % svých zásob na preventivní destilaci. Vzhledem k poklesu cen na trhu surového vína na konci roku 1999 společnost GfW rozhodla, že v daném roce nebude surové víno prodávat a počká na oživení trhu v roce 2000.
(22)
V roce 2000 došlo v důsledku poměrně velké úrody a poklesu prodeje šumivého vína k dalšímu propadu trhu s bílým vínem (průměrné ceny v některých případech klesly až o 0,20 EUR). Velké množství sudového vína, které se dosud nacházelo ve skladu, bylo nutno zaslat k další destilaci.
(23)
V důsledku změny společné organizace trhu s vínem z roku 1999, která vstoupila v platnost dne 1. srpna 2000, byla preventivní destilace v souladu s nařízením (EHS) č. 822/87 nahrazena destilací určenou pro trh konzumního alkoholu v souladu s nařízením (ES) č. 1493/1999. Její podmínky byly podstatně horší a bylo možné dosáhnout pouze přibližně poloviny předchozí ceny preventivní destilace, tj. 0,50-0,55 EUR za litr.
(24)
V důsledku poklesu cen v roce 2000 se společnosti GfW nepodařilo dosáhnout očekávaných zisků ani na trhu s vínem, ani u destilace určené pro trh konzumního alkoholu. V důsledku této skutečnosti bylo nutné výrazně snížit účetní hodnotu zásob společnosti GfW a v důsledku toho pasiva společnosti GfW převýšila její aktiva.
(25)
S ohledem na výše popsané obchodní problémy byla za rok do 31. října 2000 vypracována prozatímní účetní závěrka, která byla přezkoumána auditorem. Dne 31. října 2000 přesáhla pasiva společnosti GfW (15 670 155 EUR) její běžná aktiva ve výši 9 886 856 EUR o 5 783 299 EUR; pasiva GfW jsou uvedena v následující tabulce. Podle zprávy, kterou vypracovala společnost Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, hrozí společnosti GfW v nejbližší době úpadkové řízení vzhledem k tomu, že její pasiva převyšují její aktiva (Überschuldung), pokud nebudou podniknuty kroky s cílem této situaci zabránit.
(26)
Tabulka 1
(v EUR)
Závazky vůči
Částka
WAK
10 150 959
Finančním institucím
726 892
Dodavatelům
218 460
Vinařským podnikům a obchodníkům
4 355 581
Ostatní
218 263
Celkem
15 670 155
(27)
Podle § 19 německého zákona o úpadku (Insolvenzordnung) je situace, kdy pasiva společnosti přesáhnou její aktiva, důvodem k zahájení úpadkového řízení. Vzhledem k těmto okolnostem měla výkonná rada společnosti GfW v souladu s § 64 zákona GmbHG aF i. V. m. § 19 InsO povinnost požádat o zahájení úpadkového řízení do tří týdnů od okamžiku, kdy její pasiva převýšila její aktiva (Überschuldung).
(28)
V důsledku hrozící platební neschopnosti požádala společnost GfW některé věřitele (fond WAK, vinařské podniky a přibližně 130 obchodníků účastnících se nákupu uvedeného v 18. bodě odůvodnění)), aby se vzdali části svých nesplacených pohledávek a umožnili jí tak pokračovat v činnosti. Vinařské podniky a obchodníci by se měli vzdát 90 % svých nesplacených pohledávek, což znamená, že by obdrželi pouze další 2 % z dohodnuté kupní ceny. Zbývající schodek měl být eliminován díky nezbytnému podřízení pohledávek a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK.
(29)
Jako hlavní věřitel (viz tabulka 1) se slabší pozicí z hlediska zajištění měla fond WAK výrazný zájem na odvrácení hrozící platební neschopnosti. Proto se pokusil přesvědčit vinařské podniky a obchodníky, aby souhlasili s prominutím části svých pohledávek. Fond WAK také dne 4. prosince 2000 podepsal písemnou dohodu se společností GfW, v níž se zavazuje podřídit část svých nesplacených pohledávek - odpovídající schodku GfW - ve prospěch ostatních věřitelů. Konečná výše tohoto podřízení pohledávek měla být stanovena až po obdržení prohlášení vinařských podniků a obchodníků, že se vzdávají svých pohledávek, aby se tak minimalizovala výše podřízených pohledávek. Bylo také dohodnuto, že fond WAK by se v případě, že by se to v pozdější fázi ukázalo jako nutné pro odvrácení úpadkového řízení, vzdal pohledávek ve výši rovnající se výši podřízených pohledávek.
(30)
1 700 z 2 700 vinařských podniků a obchodníků vyjádřilo ochotu vzdát se 90 % svých zbývajících pohledávek, což odpovídá přibližně 60 % nesplacených pohledávek této skupiny jako celku. Zbývající vinařské podniky a obchodníci však tuto nabídku buď výslovně odmítli, nebo na žádost nereagovali. Někteří z nich se evidentně rozhodli, že se svých pohledávek nevzdají vzhledem ke svému silnějšímu postavení z hlediska zajištění - někteří disponovali prodlouženou výhradou vlastnictví a již obdrželi zálohu ve výši 80 % z dohodnuté ceny. To znamenalo, že by jejich výnosy v případě úpadkového řízení byly vyšší než nabízená 2 % dohodnuté kupní ceny.
(31)
Navíc řada vinařských podniků a obchodníků podala na společnost GfW stížnost a těmito stížnostmi se zabýval soud, který navrhl dohody o narovnání. Podle těchto dohod o narovnání by společnost GfW měla zaplatit 70 % ze zbývajících pohledávek a 30 % by se měla vzdát. Soud rovněž rozhodl, že společnost GfW bude muset uhradit 80 % soudních poplatků. Podobné dohody o narovnání navrhly i další soudy a s ohledem na tuto skutečnost již společnost GfW nemohla předpokládat, že by ostatní vinařské podniky a obchodníci byli ochotni se vzdát 90 % svých zbývajících pohledávek. Kromě toho někteří vinaři a obchodníci nyní prohlásili, že ze zbývajících 20 % budou požadovat vyplatit plných 100 %.
(32)
§ 305a německého zákona o úpadku stanoví, že mimosoudní narovnání (außergerichtliche Einigung) s cílem předejít vypořádání pohledávek ztroskotá, pokud se jediný z věřitelů rozhodne přistoupit k vymáhání poté, co bylo jednání o mimosoudním narovnání zahájeno.
(33)
Proto společnost GfW v rozporu se svým původním záměrem již nemohla žádat vinařské podniky a obchodníky, aby se vzdali svých pohledávek. Místo toho podepsala společnost GfW dne 21. února 2001 dohodu s fondem WAK, v níž WAK prohlašuje, že pokryje schodek společnosti GfW za rok 2000 v plné výši tak, že se vzdá svých pohledávek ve výši 5 005 441,60 EUR. Za zbývající dluh za období od 1. ledna 2001 až 31. prosince 2001 si pak nebude účtovat žádný úrok. Tato dohoda rovněž uvádí, že zbývající pohledávky vinařských podniků a obchodníků budou uhrazeny v plné výši. Tímto způsobem byla zajištěna bezpečnost nepodřízených pohledávek fondu WAK, byl odstraněn schodek, prozatím odvráceno úpadkové řízení a společnost GfW mohla pokračovat v obchodní činnosti.
(34)
Během období od 1. listopadu 2000 do 31. prosince 2000 uhradila společnost GfW fondu WAK splátky úvěru v hodnotě 1 440 446,92 EUR. V období let 2001-2005 pokračovala společnost GfW v obchodní činnosti a pravidelně splácela fondu WAK úvěr; celková výše splátek dosáhla 3 728 969,40 EUR. Společnost GfW navíc v průběhu roku 2001 hradila fondu WAK úroky ve výši 149 757,16 EUR.
(35)
Vzhledem k poklesu obratu v oblastech pravidelné činnosti společnosti GfW a rovněž nedostatečné kapitalizaci se společnost GfW rozhodla, že 31. prosince 2004 ukončí veškeré své aktivity a přistoupí k likvidaci společnosti GfW. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR.
(36)
Společnost GfW byla nakonec k 1. červnu 2005 zrušena a v průběhu roku 2006 byla vymazána z obchodního rejstříku. Společnost nemá ani právního nástupce, ani neexistuje jiná právnická osoba, od které by bylo možno podporu získat zpět.
(37)
Do 31. prosince 2005 byla splacena část úvěru ve výši 9 897 154,65 EUR a uhrazeny úrokové platby ve výši 793 994,99 EUR. Po likvidaci zbývajícího majetku společnosti GfW (v hodnotě 87 079,79 EUR) byly zbývající nesplacené pohledávky fondu WAK v přibližné výši 313 000 EUR prohlášeny za nedobytné a byly odepsány. Nesplacená část úvěru tedy činila celkem 5 318 441,60 EUR (původní prominutí pohledávky ve výši 5 005 441,60 EUR a nesplacené pohledávky po likvidaci ve výši 313 000 EUR).
II.7 Povaha a intenzita podpory
(38)
Fond WAK poskytl v roce 1999 společnosti GfW úvěr ve výši 15 302 696,25 EUR v několika splátkách na dobu 12 až 18 měsíců:
(v EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Celkem
15 302 696,25
(39)
Byly účtovány následující úrokové sazby:
4. čtvrtletí 1999
3,28 %
1. čtvrtletí 2000
3,51 %
2. čtvrtletí 2000
4,15 %
3. čtvrtletí 2000
4,80 %
4. čtvrtletí 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
Dne 11. listopadu 1999 obdrželi dodavatelé zálohu ve výši 80 % dohodnuté ceny. Navíc v důsledku prodloužené výhrady vlastnictví udělené některým dodavatelům, byla část zásob, která by nevyústila ve zpracování, mísení nebo směšování, použita k zajištění zbývající pohledávky těchto dodavatelů ve výši 20 %. Bylo rovněž dohodnuto, že zásoby poslouží jako zajištění vůči bance WAK. V důsledku výhrady vlastnictví však měl fond WAK jen sekundární nárok na část zásob, dokud nebyly vypořádány pohledávky, na které se vztahovala prodloužená výhrada vlastnictví. V důsledku uvedených skutečností tedy větší podíl rizika kolísání cen nesla společnost GfW a její věřitelé, z nichž hlavním byla fond WAK.
(41)
Z úvěru poskytnutého bankou WAK společnosti GfW byl hrazen jen omezený úrok: od 11. listopadu 1999 do 31. prosince 1999 (ve výši 3,28 %), od 1. ledna 2000 do 31. prosince 2000 (3,51 % - 5,15 %) a od 1. ledna 2001 do 31. prosince 2001 (4,55 %-5,25 %). Po 31. prosinci 2001 nebyl vznesen nárok na další úhradu úroku.
(42)
Při zohlednění rizika, které fondu WAK plynulo z poskytnutí úvěru společnosti GfW, měl být kromě běžné úrokové sazby vyměřen společnosti významný příplatek za riziko. Vzhledem k tomu, že k úrokové sazbě žádný takový příplatek za riziko připočten nebyl, obsahoval úvěr v době svého poskytnutí prvek podpory. Tento prvek podpory lze vypočítat jako rozdíl mezi účtovanou úrokovou sazbou a tržní úrokovou sazbou po přičtení příplatku za riziko, který měl být správně účtován.
(43)
Podle sdělení Komise o metodě stanovení referenčních a diskontních sazeb (8) ve znění sdělení Komise o technickém přizpůsobení metody stanovení referenčních a diskontních sazeb (9), platného pro dané období, se základní referenční sazba pro Německo pohybuje mezi 5,23 % a 6,33 %. Podle tohoto sdělení je stanovena referenční sazba minimální sazbou, kterou je možné ve zvláštních rizikových situacích zvýšit (například u podniku v obtížích nebo v případě, že není poskytnuta záruka obvykle požadovaná bankami). V takových případech může příplatek činit až 400 bazických bodů nebo i více v případě, že by s poskytnutím příslušného úvěru nesouhlasila žádná soukromá banka.
(44)
Podle Německa se úrokové sazby účtované německými bankami za toto období u obdobných úvěrů pohybovaly mezi 5,25 % až 6,50 % (např. VR-Bank Südliche Winstrasse.) a 5,40 % až 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8 Doba trvání opatření
(45)
Jednorázové opatření.
II.9 Důvody pro zahájení formálního vyšetřovacího řízení
(46)
Komise zahájila formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU vzhledem k podezření, že podřízení a prominutí pohledávek by mohlo představovat státní podporu ve smyslu článku 107 SFEU.
(47)
Komise zkoumala na základě informací dostupných v době původního zahájení formálního vyšetřovacího řízení zejména to, zda bylo podřízení a prominutí pohledávek provedeno na základě zkoušky soukromého věřitele.
(48)
Prostřednictvím zkoušky soukromého věřitele se posuzuje, zda by soukromý věřitel za stejných tržních podmínek jednal nebo zda jednal stejně jako veřejný věřitel. V předmětném případě měli soukromí věřitelé u společnosti GfW k 31. říjnu 2010 pohledávky ve výši 5,5 milionu EUR, ale žádný z nich se svých pohledávek nevzdal. Ze zprávy nezávislého auditora se skutečně jevilo, že pro fond WAK bylo podřízení a prominutí části pohledávek z ekonomického hlediska smysluplné, avšak nevyplývalo z ní, proč nebyl ochoten vzdát své pohledávky žádný ze zbývajících věřitelů.
(49)
Při zahájení formálního vyšetřovacího řízení dospěla Komise k závěru, že v době zahájení řízení nebylo možné vyloučit, že podřízení a zřeknutí se pohledávek ze strany fondu WAK (tj. úvěru poskytnutého společnosti GfW a budoucích úroků z tohoto úvěru), nebylo v souladu se zkouškou soukromého věřitele vzhledem k tomu, že se jevilo jako vyšší, než bylo nezbytně nutné, a nepřiměřeně zvýhodňovalo nejen GfW, ale i další věřitele (především vinařské podniky a obchodníky), jejichž pohledávky byly uhrazeny v plné výši.
(50)
Zahájení formálního vyšetřovacího řízení bylo pak rozšířeno tak, aby zahrnovalo i poskytnutí úvěru. Konkrétně byla vyjádřena pochybnost o tom, zda poskytnutí úvěru proběhlo za tržních podmínek (nebyl účtován příplatek za riziko) a s dostatečnými zárukami.
(51)
V rozšířeném formálním vyšetřovacím řízení byla opět vznesena pochybnost týkající se možné podpory poskytnuté vinařským podnikům a obchodníkům. Informace dostupné v dané době nasvědčovaly tomu, že cena zaplacená za mošt byla vyšší než příslušná cena tržní, že cílem transakce nebyla maximalizace zisku, ale podpora trhu s vínem a moštem, a že pozice vinařských podniků a obchodníků z hlediska zajištění v rámci kupní smlouvy byla výhodnější než za běžných okolností.
(52)
Pochybnosti týkající se ceny byly ještě zdůrazněny dokumenty poskytnutými Německem po počátečním zahájení řízení, z nichž vyplývalo kolísání cen za litr stolního vína (bez DPH) v roce 1999 v regionu Pfalz-Rheinhessen od minimální ceny 0,26 EUR (říjen/listopad) přes cenu 0,30 EUR (červen až září) a 0,35 EUR (duben) až po maximální výši 1,10 EUR (únor, červen, listopad/prosinec). Minimální tržní cena, stolního vína, které by mohlo být dosaženo v době poskytnutí úvěru, tedy činila 0,26 EUR za litr.
(53)
Průměrná pořizovací cena ve výši 0,38 EUR za litr se tedy jevila jako vyšší než nejnižší tržní cena, která se pohybovala kolem 0,26 EUR za litr.
III. STÍŽNOSTI A INFORMACE TŘETÍCH STRAN
(54)
Komise obdržela informace o tom, že výše uvedené prominutí pohledávek bylo financováno ze zdrojů fondu WAK. Bylo uvedeno, že spolková země Porýní-Falc jako orgán veřejné moci financující fond WAK prozkoumala případnou kapitálovou injekci v důsledku snížení kapitálové základny fondu WAK, ale nakonec vydala zamítavé rozhodnutí.
(55)
Komise obdržela stížnost týkající se státní podpory údajně poskytnuté na základě prominutí pohledávek ze strany fondu WAK. Stěžovatel uvedl, že společnost GfW soutěžila v prodeji vinných destilátů a prominutí pohledávek ve prospěch této společnosti způsobilo jejím konkurentům značné problémy s prodejem vlastních výrobků. Stěžovatel předložil několik novinových článků obsahujících informace o tom, že se fond WAK vzdal svých pohledávek ve prospěch společnosti GfW.
(56)
Tentýž stěžovatel také zaslal dopis, který obdržel od státního zastupitelství v Kaiserslauternu (centrální kancelář pro vyšetřování hospodářské trestné činnosti) jako odpověď na svůj dopis. Státní zastupitelství v Kaiserslauternu ve svém dopise shrnuje informace obdržené od stěžovatele v podobě novinových článků a prohlášení a informuje stěžovatele, že na základě těchto obdržených informací neshledává důvod zahájit trestní vyšetřování (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(57)
Komise neobdržela v rámci formálního vyšetřovacího řízení žádné připomínky.
(58)
Další dopisy od stěžovatele, opakovaně zasílané po počátečním zahájení řízení, nepřinesly žádné nové skutečnosti nebo argumenty.
V. PŘIPOMÍNKY Z NĚMECKA
V.1 Prvky podpor v době poskytnutí úvěru
(59)
Německo poskytlo všestranné informace o podmínkách úvěru poskytnutého fondem WAK společnosti GfW, které byla zahrnuty do popisu opatření v oddílu II:
(60)
Ve svých připomínkách Německo připouští, že úrok účtovaný z úvěru společnosti GfW fondem WAK byl nižší než tržní sazba. Německo uznává, že rozdíl mezi tržní sazbou a účtovanou úrokovou sazbou představuje pro společnost GfW podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(61)
Německo rovněž předkládá důkaz, že společnost GfW byla zrušena a rozpuštěna ke dni 1. června 2005. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR. V roce 2006 byla společnost GfW vymazána z obchodního rejstříku a neexistuje právní nástupce ani právnická osoba, od nichž by bylo možno podporu získat zpět. V souladu s ustálenou judikaturou (10) není proto zpětné získání podle Německa možné.
(62)
Německo ujišťuje, že poskytnutí jednoduché, rozšířené či prodloužené výhrady vlastnictví pro vinařské podniky a obchodníky s vínem v souvislosti s prodejem hroznového moštu bylo v souladu s běžnou obchodní praxí. Německo zároveň ujišťuje, že přijetí zajištěných aktiv jako záruky, a to i přes výhradu vlastnictví, jak to udělal fond WAK s úvěrem pro společnost GfW, rovněž odpovídá běžné obchodní praxi.
(63)
Německo kromě toho uvádí, že nákup hroznového moštu na podzim v roce 1999 společností GfW se uskutečnil za tržní cenu, protože 60 % zakoupeného hroznového moštu byl kvalitní mošt (minimálně 60 stupňů Oechsle), nikoli hroznový mošt určený pro výrobu běžného stolního vína, jak se předpokládalo na začátku procesu. Podle Německa jsou požadavky na kvalitu u produkce šumivého vína vyšší než požadavky na stolní víno (minimálně 60 resp. 44 stupňů Oechsle). Zbývajících 40 % hroznového moštu byl mošt určený k výrobě běžného stolního vína a byl zakoupen za účelem využití výhodných podmínek preventivní destilace.
(64)
Ve svých připomínkách Německo zdůrazňuje, že marketingová koncepce společnosti GfW pro 60 % zásob zahrnovala nákup velkého množství vysoce kvalitního hroznového moštu a následné zpracování do homogenních dávek šarží surového vína určeného pro výrobu sektu (Sektgrundwein) v souladu s požadavky na homogenitu a kvalitu vinic. Surové víno pro výrobu šumivého vína vyžaduje nízkou hladinu SO2 a vysokou hladinu ovocných kyselin. Toho je možno dosáhnout pouze tehdy, pokud byl hroznový mošt zakoupen v podzimním prodejním období a pokud společnost GfW sama zpracuje mošt na surové víno.
(65)
Podle informací, které poskytlo Německo o trhu se surovým vínem určeným pro výrobu šumivého vína, základní cena jednoho litru hroznového moštu s 60 stupňů Oechsle činila 0,312 EUR na litr. Za každý další stupeň Oechsle (maximálně do 80 stupňů Oechsle) bylo zaplaceno 0,005 EUR za litr. Vinaři a obchodníci s vínem byli podle této zásady placeni za vysokou kvalitu moštu, přičemž 60 % moštu byl nákup.
(66)
V této souvislosti Německo poukazuje na relevantní trh. Podle jeho názoru tržní cena za běžné stolní víno nemůže být měřítkem pro těchto 60 % zásob, protože relevantním trhem pro společnost GfW není trh s běžným stolním vínem, nýbrž trh se surovým vínem vyšší kvality, které bude použito pro výrobu šumivého vína. Německo se zároveň zmiňuje o teorii nahrazení poptávky, která zdůrazňuje, že se dvěma výrobky se neobchoduje na stejném trhu, pokud je nelze vzájemně nahradit, ani když se cena jednoho mění. V daném případě specifické požadavky na hroznový mošt a surové víno určené pro výrobu šumivého vína neumožňují nahrazení hroznovým moštem pro výrobu běžného stolního vína nebo stolním vínem, i kdyby cena stolního vína výrazně poklesla. Snížení ceny stolního vína proto nebude mít vliv na cenu hroznového moštu pro výrobu šumivého vína, protože se nemohou vzájemně nahradit.
(67)
Podle statistiky dovozu Německé vinařské asociace (Deutsche Weinbauverband) v období 1998-2001 tržní cena dovezeného bílého vína, které je vzhledem ke své vysoké kvalitě vhodné pro výrobu šumivého vína, činila 0,38 EUR za litr, což je výrazně více než uváděných 0,26 EUR za litr stolního vína. Ve svých připomínkách Německo konstatuje, že existují dva rozdílné trhy, jeden pro běžné stolní víno a hroznový mošt pro výrobu stolního vína a druhý pro surové víno vysoké kvality a hroznový mošt, určené pro výrobu vysoce jakostního vína.
(68)
Podle Německa je proto třeba konstatovat, že relevantní trh vína, které se neposílá k destilaci, je trhem surového vína vysoké kvality určeného pro výrobu šumivého vína, u něho lze dosáhnout mnohem vyšších cen (0,38 EUR za litr), než je tržní cena běžného stolního vína (0,26 EUR za litr). Německo proto soudí, že cena, kterou platila společnost GfW za hroznový mošt, odpovídala tržní ceně na relevantním trhu a zahrnovala obvyklé rozpětí zisku.
(69)
Společnost GfW měla navíc v plánu zapojit se do programů skladování a destilace vín v rámci Unie (GfW tyto služby nabízela pěstitelům vína již dříve). V rámci programu skladování se platilo 0,06 EUR za litr za 20 % zásob, které měly být později prodány jako surové víno pro výrobu šumivého vína. V rámci programu destilace bylo placeno 0,50 EUR - 0,55 EUR za litr za 40 % zásob posílaných k destilaci.
(70)
Podle názoru Německa bylo možné mít z těchto činností zisk, když fond WAK poskytl společnosti GfW úvěr. Na jedné straně v prosinci 1999 hodlala společnost GfW využít 40 % nakoupeného hroznového moštu pro preventivní destilaci za podstatně vyšší cenu za destilaci, než byla cena nákupní (0,50 EUR-0,55 EUR za litr). Na druhé straně bylo předpovídáno, že výrobci šumivých vín zaplatí poměrně dobré ceny (mezi 0,36 EUR a 0,41 EUR za litr) za velká množství jednotné zaručené kvality surového vína. Německo soudí, že společnost GfW mohla dosahovat průměrného výnosu z prodeje ve výši 0,44 až 0,46 EUR za litr, což hodně převyšuje průměrnou cenu 0,38 EUR za litr, která se platí vinařským podnikům a obchodníkům s vínem.
(71)
Při plánování se vycházelo z následujících odhadů tržních cen:
Objem
Cena/litr (EUR)
Destilace
40 %
0,50-0,55
Dotace EU na skladování vína/moštu (1 rok): 0,06 EUR/l a následný prodej jako surové víno pro výrobu šumivých vín
20 %
0,435
Prodej jako surové víno pro výrobu šumivých vín
40 %
0,375
(72)
Na základě těchto předpokladů se očekávala průměrná prodejní cena ve výši 0, 44 až 0,46 EUR/l.
(73)
Výše uvedené prodejní předpovědi vedou k následujícím odhadům zisku:
Cena/litr (EUR)
Nákupní cena a zpracování
0,37-0,38
Příjem z prodeje vína jako surového vína pro výrobu šumivých vín, dotace na destilaci a skladování
0,44-0,46
Předpokládaný zisk
0,06-0,09
(74)
Na základě celkového objemu zhruba 44 milionu litrů se očekával celkový zisk zhruba mezi 2,64 miliony EUR a 3,96 miliony EUR.
(75)
Německo odkazuje také na tržní cenu za stolní víno, kterou uvádí Evropská komise v rozhodnutí o zahájení řízení (0,26 EUR za litr), což je nejnižší uváděná cena za stolní vína v listopadu 1999. V úplné cenové nabídce za listopad 1999 je tržní cena za stolní víno v rozsahu od 0,26 EUR a 0,56 EUR za litr. Navíc toto plné cenové rozpětí se drželo po celý rok 1999. Pro rok 2000 se rozpětí ceny pohybovalo od 0,20 EUR do 0,41 EUR za litr. Německo rovněž zdůrazňuje, že 60 % hroznového moštu zakoupeného společností GfW mělo v průměru 81 stupňů Oechsle, tedy mnohem více než požadovaných 44 pro stolní víno, což se samozřejmě odrazilo na ceně, kterou společnost GfW za hroznový mošt zaplatila.
V.2 Prvek podpory v době podřízení pohledávek a zřeknutí se pohledávek
(76)
Podle Německa bylo zjištěno, že společnost GfW čelila platební neschopnosti po vypracování předběžné účetní závěrky v listopadu 2000. Schodek společnosti GfW dosahoval tehdy přibližně 6 milionů EUR, což se potvrdilo po vypracování roční účetní závěrky pro rok 2000. Příčinou schodku bylo, že hodnota zásob stále ještě ve vlastnictví společnosti GfW se snížila po výrazném propadu tržních cen, což znamenalo, že GfW by mohla prodat své zásoby za nižší cenu, než byl počáteční odhad.
(77)
Podle informací, které Německo poskytlo ke dni 31. října 2000, fond WAK stále měl vůči společnosti GfW pohledávky ve výši přibližně 10 milionů EUR. Jako záruku měl fond WAK ve stejném okamžiku zajištěná aktiva společnosti GfW v hodnotě 5,7 milionu EUR. Tento majetek byl předmětem výhrady vlastnictví (jednoduché, rozšířené nebo prodloužené) ve prospěch vinařských podniků a obchodníků s vínem, což by jim podle Německa v případě platební neschopnosti dávalo přednost. Podle Německa by tak společnost GfW v případě platební neschopnosti musela uhradit platbu vinařům a obchodníkům ve výši přibližně 3,5 milionu EUR, než by mohla provádět platby jakýmkoli dalším věřitelům.
(78)
V zájmu včasného odstranění schodku a zabránění úpadkovému řízení v souladu s § 64 zákona GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, bylo potřeba přijmout okamžité opatření.
(79)
Německo upozorňuje, že jako hlavní věřitel se slabší pozicí z hlediska zajištění měl fond WAK značný zájem na tom, aby se vyhnul hrozící platební neschopnosti. Snažil se proto přesvědčit vinaře a obchodníky, aby se vzdali části svých pohledávek a také aby se dne 4. prosince 2000 dohodli se společností GfW na tomto:
-
podřízení pohledávek ve výši schodku, poté co vinaři a obchodníci souhlasili s tím, že se vzdají 90 % svých zbývajících pohledávek,
-
zřeknutí se, ale pouze v případě nutnosti, té části pohledávky, s jejímž podřízením souhlasili.
(80)
I přes úspěšný začátek vyjednávání s většinou vinařů a obchodníků, kteří souhlasili, že se vzdají svých pohledávek, společnost GfW nakonec neuspěla vzhledem ke společnému postupu některých vinařských podniků a obchodníků a jejich právníků. Ti nebyli ochotni vzdát se svých pohledávek, protože jejich přednostní pozice z hlediska zajištění v důsledku jejich rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví a podaným žalobám. Těmito žalobami se zabýval soud, který navrhl dohody o narovnání. Podle těchto dohod o narovnání by společnost GfW měla zaplatit 70 % ze zbývajících pohledávek a 30 % by se měla vzdát. Soud rovněž rozhodl, že společnost GfW bude muset uhradit 80 % soudních poplatků. Obdobné dohody o narovnání navrhly i jiné soudy. S vědomím toho už nemohla společnost GfW očekávat, že vinaři a obchodníci budou souhlasit s prominutím 90 % svých zbývajících pohledávek. Kromě toho někteří vinaři a obchodníci nyní prohlásili, že ze zbývajících 20 % budou požadovat vyplatit plných 100 %. Skutečnost, že 1 700 z 2 700 vinařů a obchodníků již dříve dalo najevo, že by byli ochotni zříci se části svých pohledávek, již ztratila smysl, neboť § 305a německého zákona o úpadku uvádí, že mimosoudní narovnání (außergerichtliche Einigung), které má zabránit úpadkovému řízení, selhává, když se byť jen jeden jediný věřitel rozhodne přistoupit k vymáhání, poté co byla zahájena jednání o dosažení mimosoudního narovnání.
(81)
Dne 21. února 2001 se proto fond WAK dohodl se společností GfW, že uhradí schodek z roku 2000, a to prominutím částky 5 005 441,60 EUR ze svých pohledávek, že na zbývající dluh nebude v období 1. ledna 2001-31. prosince 2001 účtován žádný úrok a že pohledávky vinařů a obchodníků budou vyrovnány v plné výši. Byla zaručena bezpečnost nepodřízených pohledávek. Schodek společnosti GfW byl odstraněn, úpadkovému řízení se podařilo zabránit a společnost GfW mohla pokračovat v obchodní činnosti.
(82)
Německo tvrdí, že podřízení i prominutí pohledávek je v souladu se zkouškou soukromého věřitele. Na podporu tohoto tvrzení odkazuje Německo na příslušnou judikaturu.
(83)
Je možné požadovat prominutí části pohledávky, aby se zvýšila částka, která se skutečně vrátí (11). Soukromý věřitel by jednal tak, aby co nejvíce snížil své ztráty. V případě, že pohledávka nebyla dostatečně zajištěna, dohoda o odložení splátek by zvýšila naději na splacení bez ztrát, neboť dlužník by měl možnost krizi zvládnout a zlepšit svou situaci (12). V rozhodnutí Soudu prvního stupně ve věci HAMSA soud odmítá předchozí praxi Komise, kdy je požadován stejný podíl prominutých pohledávek u soukromých a veřejných věřitelů ve vztahu k jejich podílu na dluhu. Namísto toho soud stanovil, že je možné použít „zkoušku soukromého věřitele“, pokud je poměr prominutých pohledávek mezi jednotlivými věřiteli nevyvážený. Soud prvního stupně zdůrazňuje, že rozhodné je postavení věřitele jako držitele zajištěných, přednostních nebo běžných pohledávek, tj. pořadí cenných papírů jednotlivých věřitelů. Soud prvního stupně konstatoval, že veřejný věřitel se chová stejně jako soukromý věřitel, když se po rozsáhlém a racionálním zvažování, kolik by toho mohl získat zpátky, jaké je riziko v případě likvidace a jaké jsou možnosti ozdravení podniku, rozhodne vzdát se určité části svých pohledávek (13). A konečně Německo odkazuje na rozhodnutí Komise ve věci společnosti Huta Cynku, v němž Komise stanovila, že neexistuje žádné zvýhodnění, a tedy žádná státní podpora, pokud restrukturalizace zajistí lepší výtěžek než likvidace (14).
(84)
Na základě těchto důvodů Německo tvrdí, že vezmeme-li v úvahu postavení fondu WAK jako hlavního věřitele a jeho slabší pozici z hlediska zajištění ve srovnání s vinařskými podniky a obchodníky, bylo podřízení i zřeknutí se pohledávky v souladu se zkouškou soukromého věřitele a netvoří státní podporu. V úpadkovém řízení by fond WAK tratil přinejmenším stejně a s největší pravděpodobností významně větší část své zbývající pohledávky.
(85)
Pouze díky tomu, že se podařilo odvrátit platební neschopnost společnosti GfW a vyrovnat zbývající pohledávky vinařů a obchodníků, získal fond WAK plná zástavní práva ke zbývajícím zásobám a mohl zajistit vyšší úhradu zbývajících pohledávek, než by tomu bylo v případě platební neschopnosti.
(86)
Z pohledu ex ante byl podle Německa postup fondu WAK správný, zejména vzhledem k tomu, že se mu podařilo zajistit vyšší úhradu převedením své slabší pozice z hlediska zajištění do primárního zástavního práva a zabránil hrozící platební neschopnosti společnosti GfW. Podle Německa by si každá soukromá banka počínala v téže situaci stejně.
(87)
Jak uvedly německé orgány, na základě posouzení účetnictví společnosti GfW z pohledu ex ante by podle odhadu další fungování společnosti GfW umožnilo fondu WAK realizovat platby ve výši 5 112 918,81 milionu EUR. Na druhou stranu, pokud by společnost GfW vstoupila do úpadkového řízení, fond WAK by mohl realizovat platbu maximálně ve výši 2,4 milionu EUR. Rozdíl tedy činí minimálně 2,7 milionu EUR.
(88)
To potvrzuje zpráva ze dne 3. února 2003 vypracovaná nezávislým auditorem (15) na objednávku WAK a předložená německými orgány. Zpráva dochází k závěru, že pro fond WAK mělo z ekonomického hlediska smysl podřídit své pohledávky, vzdát se části svých pohledávek na výše uvedenou částku a budoucích úrokových plateb. Tento závěr zdůvodnilo Německo následovně:
-
Pokud by fond WAK nepodřídil své pohledávky a nevzdal se svých pohledávek a úrokových plateb, společnost GfW by musela vyhlásit úpadek a byla by zlikvidována. Pohledávky fondu WAK by musely být plněny z prodeje majetku společnosti GfW.
-
Pokud by společnost byla zlikvidována, hodnota majetku společnosti GfW by klesla. Reálné výnosy z prodeje majetku by představovaly jen asi 50 % až 70 % účetní hodnoty. Proto by se výtěžek s přihlédnutím k zástavním právům pohyboval v rozmezí od 1,84 milionu EUR do 2,4 milionu EUR.
-
Úpadkové řízení je nákladné.
-
Německý konkurzní zákon („InsO“) stanoví právo na oddělení výrobků s výhradou vlastnictví; ale rozhoduje o tom na základě svého uvážení správce konkurzní podstaty, který volí mezi plněním smlouvy a rozdělením aktiv (ustanovení § 103 konkurzního řádu). Oddělení aktiv je možné pouze tehdy, pokud správce konkurzní podstaty odmítne plnit smlouvu, a v tom případě může věřitel od smlouvy odstoupit a požadovat oddělení aktiv a má právo na náhradu škody za neplnění smlouvy. Zálohy mohou být vyrovnány. Na oplátku může společnost GfW požadovat vrácení již provedených plateb, které tak mohou kompenzovat náhradu škody za neplnění smlouvy.
-
Naproti tomu poté, co fond WAK podřídil část svých pohledávek, bylo právně možné, aby se společnost GfW vyhnula úpadkovému řízení a po zřeknutí se části svých pohledávek a úrokových plateb měl fond WAK nesplacené pohledávky v hodnotě 5,15 milionu EUR, jejichž navrácení by mohl očekávat vzhledem k tomu, že společnost GfW mohla nadále pokračovat v obchodní činnosti.
-
Také se uvádí, že pokud by bylo zahájeno úpadkové řízení, splácení úvěru ve výši 1 440 476,92 EUR ze strany společnosti GfW fondu WAK v období od 1. listopadu do 31. prosince roku 2000 by mohlo být společností GfW na základě konkurzních pravidel napadeno. To by vedlo k tomu, že fond WAK by měl povinnost tyto prostředky vrátit.
(89)
Německo zdůrazňuje, že hodnocení ex post ukazuje, že rozhodnutí podřídit a prominout pohledávky bylo z ekonomického pohledu rozumnější, neboť platby získané vzhledem k zabránění úpadku společnosti GfW dosáhly hodnoty 4 670 517,65 EUR, což předčilo maximální částku ve výši 2,4 milionu EUR, které by mohly být zajištěny v rámci úpadkového řízení.
(90)
Německo závěrem konstatuje, že podřízení a prominutí pohledávek bylo v souladu se zkouškou soukromého věřitele, v době podřízení a prominutí pohledávek ze strany WAK nedostávali vinaři a obchodníci s vínem žádnou podporu.
VI. POSOUZENÍ PODPORY
VI.1 Organizace společného trhu
(91)
Až do vstupu v platnost nařízení Rady (ES) č. 479/2008 ze dne 29. dubna 2008 o společné organizaci trhu s vínem (16) se na pěstování a zpracování vína vztahovalo nařízení (ES) č. 1493/1999. Článek 71 nařízení Rady (ES) č. 1493/1999 uvádí, že na výrobu produktů a obchodování s těmito produkty se vztahují články 87, 88 a 89 Smlouvy (nyní články 107, 108 a 109 Smlouvy o fungování Evropské unie). Do 31. července 2000 se na pěstování a zpracování vína vztahovalo nařízení (EHS) č. 822/87. Článek 76 nařízení (EHS) č. 822/87 uvádí, že na výrobu produktů uvedených v článku 1 nařízení a na obchodování s těmito produkty se vztahují články 92, 93 a 94 Smlouvy (nyní články 107, 108 a 109 SFEU). Daná opatření musí být proto prozkoumána z hlediska pravidel pro poskytování státní podpory.
VI.2 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU
(92)
V souladu s čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU je zakázáno, aby členský stát poskytoval jakoukoli podporu v jakékoli formě nebo ze státních prostředků, která narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž zvýhodněním některých podniků nebo výroby určitých druhů zboží, pokud to má vliv na obchod mezi členskými státy.
(93)
Fond WAK je veřejnoprávní korporací financovanou zčásti z prostředků spolkové země Porýní-Falc a zčásti z parafiskálních poplatků. Opatření je tudíž financováno ze státních prostředků.
(94)
Zdá se, že podpora určitému podniku ovlivňuje obchod mezi členskými státy, pokud daný podniky působí na trhu otevřeném obchodu uvenitř Unie (17). Uvnitř Unie funguje významný obchod se zemědělskými výrobky. Proto tato podpora může ovlivnit obchod mezi jednotlivými členskými státy (18).
(95)
Soud rozhodl, že k tomu, aby bylo možno určit, zda státní opatření představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o EU, je také třeba zjistit, zda podnik-příjemce nezískává ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískal (19), nebo zda opatření neumožnilo podniku vyhnout se povinnosti nést náklady, které by normálně musel hradit z vlastních finančních zdrojů (20). To by nepochybně dostatečně naznačovalo možné narušení hospodářské soutěže (21).
VI.2.1 Existence podpory společnosti Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a) Poskytnutí úvěru ze strany fondu WAK
(96)
Úvěr od fondu WAK ve výši 15 302 696,25 EUR byl poskytnut na podzim v roce 1999. Společnosti GfW byla účtována úroková sazba v rozmezí 3,28 % až 5,25 % po dobu trvání úvěru. Nebyla účtována žádná riziková přirážka. Referenční sazba pro Německo se v tomto období pohybovala mezi 5,23 % a 6,33 %.
(97)
Německo souhlasí s názorem Komise, že poskytnutí úvěru nebylo provedeno v souladu s tržními podmínkami. Pokud by úvěr byl poskytnut za tržních podmínek, byla by účtována vyšší základní sazba a byla by přičtena riziková přirážka, s přihlédnutím k omezenému zajištění, které nabídla záruka za úvěr.
(98)
Lze konstatovat, že úvěr poskytnutý společnosti GfW obsahoval prvek státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, neboť společnost GfW získala ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískala. Prvek podpory je vypočítán jako rozdíl mezi účtovaným úrokem a referenční sazbou s přiměřenou rizikovou přirážkou.
(99)
Možný převod podpory na právní nástupce
(100)
Podle Německa byla společnost GfW zrušena a rozpuštěna ke dni 1. června 2005. Všechny zbývající zásoby z ostatních oblastí podnikání byly prodány. Veškerý výtěžek byl použit na vyplacení fondu WAK. S kupujícím (soukromá osoba) bylo dohodnuto, že hodnota veškerých zbývajících zásob podle inventurního soupisu ke dni 31. prosince 2004 bude převedena na fond WAK na konci roku 2005. Tato hodnota by se rovnala původní kupní ceně ve výši 79 579,79 EUR. V roce 2006 byla společnost GfW vymazána z obchodního rejstříku a neexistuje právní nástupce ani právnická osoba, od nichž by bylo možno podporu získat zpět. V souladu s ustálenou judikaturou (22) není proto zpětné získání podle Německa možné.
(101)
Vzhledem k tomu, že zbývající aktiva fondu GfW byla prodána, osoba, která je zakoupila, by případně mohla mít prospěch z podpory poskytnuté GfW. Avšak vzhledem k tomu, že dotyčná osoba zaplatila původní cenu a v minulých letech se trh propadl, je zřejmé, že kupující zaplatil přinejmenším tržní cenu. Komise proto dospěla k závěru, že na kupujícího nepřešla žádná podpora ze zbývajících zásob společnosti GfW. Společnost GfW zároveň zanikla, a neexistuje tudíž žádná podpora, kterou by bylo možno získat zpět.
VI.2.1.b) Podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK
(102)
Podřízení pohledávek a vzdání se pohledávek a úrokových plateb financoval fond WAK z vlastních prostředků a z odpovídajícího úvěru, který si vzal, a má se tedy za to, že se jedná o financování ze státních prostředků.
(103)
Abychom určili, zda podřízení a zrušení pohledávek představuje státní podporu ve prospěch společnosti GfW ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, je třeba zjistit, zda GfW nezískává ekonomickou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nemohla získat nebo zda dané opatření neumožnilo společnosti GfW vyhnout se povinnosti nést náklady, které by normálně musela hradit z vlastních finančních zdrojů. Toto zkoumání je nutno provést na základě tzv. zkoušky soukromého věřitele. Prostřednictvím zkoušky soukromého věřitele se posuzuje, zda by soukromý věřitel za stejných tržních podmínek jednal nebo zda jednal stejně jako veřejný věřitel.
(104)
Podle ustálené judikatury je možno požadovat prominutí části pohledávek, aby se zvýšila částka, která se skutečně vrátí. Soukromý věřitel by jednal tak, aby minimalizoval své ztráty (23). V případě, že pohledávka nebyla dostatečně zajištěna, dohoda o odložení splátek by zvýšila naději na splacení bez ztrát, neboť dlužník by měl možnost krizi zvládnout a zlepšit svou situaci (24).
(105)
V rozhodnutí Soudu prvního stupně ve věci HAMSA (25) soud odmítá předchozí praxi Komise, kdy je požadován stejný podíl prominutých pohledávek u soukromých a veřejných věřitelů ve vztahu k jejich podílu na dluhu. Namísto toho soud stanovil, že je možné použít „zkoušku soukromého věřitele“, pokud je poměr prominutých pohledávek mezi jednotlivými věřiteli nevyvážený. Paragraf 168 a 169 rozsudku zní:
„(168)
Pokud podnik, který čelí výraznému zhoršení své finanční situace, navrhne svým věřitelům dohodu nebo řadu dohod o restrukturalizaci dluhu s cílem vyřešit situaci a vyhnout se likvidaci, každý věřitel se musí rozhodnout s ohledem jednak na částku, která je mu v rámci navrhované dohody nabízena, a jednak na částku, kterou by podle svého očekávání mohl získat po případné likvidaci podniku. Jeho volbu ovlivňuje řada faktorů, např. jeho postavení věřitele jako držitele zajištěné, přednostní nebo běžné pohledávky, povaha a rozsah možných záruk, které drží, jak hodnotí možnosti ozdravení podniku a rovněž prospěch, který by mohl získat v případě likvidace. Pokud by se například ukázalo, že v případě likvidace podniku by realizační hodnota jeho aktiv stačila pouze na pokrytí hypotéky a přednostních pohledávek, běžné pohledávky by neměly žádný význam. V takovém scénáři by zrušení velké části jeho pohledávky skutečně nebylo obětí.
(169)
Z toho vyplývá, že pokud neznáme faktory, které určují příslušnou cenu možností nabízených věřitelům, pouhá skutečnost, že existuje zjevný nepoměr mezi částkami, které odepsali jednotliví věřitelé, není sama o sobě směrodatná, pokud jde o důvody, které je vedly k tomu, aby přistoupili na navrhované prominutí dluhu.“
(106)
Ve věci HAMSA (26) Soud prvního stupně navíc konstatoval, že veřejný věřitel se chová stejně jako soukromý věřitel, když se po rozsáhlém a racionálním zvažování, kolik by mohl získat zpátky, jaké je riziko v případě likvidace a jaké jsou možnosti ozdravení podniku, rozhodne vzdát se určité části svých pohledávek. A konečně ve věci společnosti Huta Cynku (27) Komise rozhodla, že neexistuje žádná výhoda, a tedy žádná státní podpora, pokud restrukturalizace poskytne vyšší výtěžek než likvidace.
(107)
Při posuzování, zda by soukromý věřitel jednal nebo zda jednal stejně jako fond WAK, je nutno, s odkazem na výše uvedenou judikaturu, přezkoumat možnosti, jaké měl fond WAK na výběr, když se ukázalo, že společnost GfW čelí platební neschopnosti, a jaké hospodářské důsledky by jednotlivé možnosti znamenaly. Jako druhý krok je třeba stejným způsobem se zaměřit na vinařské podniky a obchodníky s vínem a poté vyhodnotit, zda situaci, v níž se ocitl fond WAK, lze srovnávat s postupem vinařů a obchodníků a z tohoto pohledu ji hodnotit.
(108)
Po oznámení, že společnost GfW čelí platební neschopnosti, měl fond WAK dvě možnosti. Buď mohl umožnit zahájení úpadkového řízení, nebo se tomu snažit zabránit a uzavřít se společností GfW dohodu, která by společnosti umožnila dál pokračovat v činnosti. Na základě informací předložených Německem a podepřených zprávou ze dne 3. února 2003 vypracovanou nezávislým auditorem (viz 88. bod odůvodnění) jsou hospodářské důsledky těchto dvou rozhodnutí podle Německa tyto: Ex ante, v případě úpadkového řízení by fond WAK mohl očekávat navrácení nanejvýš asi 2,4 milionu EUR ze svých pohledávek. V případě, že fond WAK uzavřel se společností GfW dohodu, že se vzdává části svých pohledávek, a tím umožňuje společnosti GfW i nadále obchodovat, mohl by fond WAK ex ante očekávat, že se mu z jeho pohledávek vrátí přibližně 5,1 milionu EUR. Rozdíl činí 2,7 milionu EUR ve prospěch řešení, kdy společnost GfW dostane možnost vyhnout se úpadkovému řízení. To, zda vinaři a obchodníci s vínem byli ochotni udělat totéž, mělo jen menší vliv na výpočty návratnosti, ale výsledek srovnání těchto dvou variant to nezměnilo.
(109)
Návratnost v případě úpadku odhadovaná ve zprávě na 2,4 milionu EUR vychází z předpokladu německé strany, že pohledávky vinařů a obchodníků s vínem ve výši 4,4 milionu EUR by měly být vypořádány dříve než pohledávky fondu WAK. Nicméně podle Evropské komise německý zákon o úpadku uvádí, že přednostně před dluhy fondu WAK by měly být vypláceny dluhy pouze vinařským podnikům a obchodníkům s prodlouženou výhradou vlastnictví. Pro ostatní dluhy i dluh fondu WAK by měly platit rovné podmínky. Vlastní výpočty Evropské komise však ukazují, že i v případě, kdy veškeré pohledávky fondu WAK a vinařů a obchodníků by měly mít rovné podmínky, fond WAK by v případě úpadku mohl očekávat vrácení maximálně 4,7 milionu EUR (vychází se z maximální celkové zpětné úhrady ve výši 6,8 milionu EUR a z toho, že WAK a vinařské podniky obdržely platbu v poměru svých dlužných pohledávek - 10 milionů EUR fond WAK a 4,4 milionu EUR vinařské podniky a obchodníci s vínem). Závěrem lze proto říci, že ex ante by příznivější variantou pro fond WAK bylo zabránit platební neschopnosti společnosti GfW.
(110)
Vinaři a obchodníci s vínem na druhou stranu stáli před velice odlišnými počty. Za prvé za dodané zboží již obdrželi 80 % platby. Za druhé podle nabídky společnosti GfW by obdrželi pouze 10 % z 20 %, které jim stále dluží. Ve skutečnosti to znamenalo, že dostanou pouze další 2 % dohodnuté kupní ceny, pokud by podepsali dohodu. To je bezesporu méně, než co by mohli očekávat v úpadkovém řízení bez ohledu na své zajištění (jednoduchá, rozšířená nebo prodloužená výhrada vlastnictví). V průměru by mohli očekávat, že ze svých zbývajících pohledávek získají 48 % (2,1 milionu z celkové částky 4,4 milionu). Není proto žádným překvapením, že někteří vinaři a obchodníci nabídku společnosti GfW odmítli. Za třetí muselo být jasné, že bude v zájmu fondu WAK vzdát se části svých pohledávek a vyhnout se platební neschopnosti, i kdyby vinaři a obchodníci totéž neudělali, což by naopak vinařům a obchodníkům umožnilo získat zpět větší podíl svých zbývajících pohledávek než nabízených 10 %. Za čtvrté někteří z nich již dali společnost GfW k soudu a soud rozhodl v jejich prospěch a uložil společnosti GfW uhradit 80 % zbývajících pohledávek.
(111)
Je možné konstatovat, že i když vinaři a obchodníci s vínem a fond WAK byli všichni věřiteli společnosti GfW, možnosti volby a výsledky této volby byly u fondu WAK a vinařů a obchodníků natolik rozdílné, že je nelze srovnávat. To, že se vinařské podniky a obchodníci s vínem rozhodli nevzdat se svých pohledávek, by nemělo negativně ovlivnit zjišťování, zda fond WAK jednal v souladu se zkouškou soukromého věřitele.
(112)
Komise po zvážení různých možností, které fond WAK měl, dochází k závěru, že částečné podřízení a prominutí pohledávek ze dne 4. prosince 2000 a 21. února 2001 v celkové výši 5 005 441,60 EUR a zrušení úrokových plateb počínaje 31. prosincem 2000 bylo pro WAK tou nejlepší volbou, a je proto v souladu se zkouškou soukromého věřitele. Podřízení a prominutí pohledávek umožňuje odklad dluhu, což je pro věřitele ve srovnání s bankrotem výhodnější. V souladu s ustálenou judikaturou (28) veřejný věřitel porovná prospěch spojený se získáním nabízené částky v rámci plánu restrukturalizace a částku, kterou by mohl získat cestou případné likvidace podniku. Společnost GfW tudíž nezískala žádnou výhodu, kterou by nezískala za obvyklých tržních podmínek, společnosti GfW nebyla tedy poskytnuta žádná státní podpora v důsledku rozhodnutí fondu WAK podřídit a prominout část svých pohledávek.
(113)
Při zahájení řízení byla vyjádřena pochybnost, zda fond WAK udržel podřízené a prominuté pohledávky na nezbytném minimu. Podle připomínek Německa se však WAK vzdal části svých pohledávek potřebných pro pokrytí schodku společnosti GfW za rok 2000, což bylo podle německého zákona o úpadku nezbytné (viz 25. bod odůvodnění), aby se zabránilo úpadkovému řízení a aby společnost GfW mohla dál obchodovat. V první smlouvě (podepsané dne 4. prosince 2000) mezi společností GfW a fondem WAK, která měla zabránit platební neschopnosti společnosti GfW, se fond WAK dohodl se společností GfW na podřízení pohledávek ve stejné výši, jako je schodek, poté co vinaři a obchodníci s vínem souhlasili, že se vzdají 90 % svých zbývajících pohledávek a v případě potřeby se vzdají části pohledávky, s jejímž podřízením souhlasili (viz 79. a 80. bod odůvodnění). Rozsáhlejší prominutí pohledávek, než se původně předpokládalo, bylo dáno rozhodnutím vinařů a obchodníků s vínem nevzdat se žádné ze svých pohledávek z důvodů uvedených ve 110. bodě odůvodnění výše, a to i přes úsilí fondu WAK a společnosti GfW přesvědčit vinaře a obchodníky, aby přispěli svým dílem a pomohli zabránit úpadku společnosti GfW (viz 79. a 80. bod odůvodnění německých připomínek). Jak bylo uvedeno v 108. bodě odůvodnění, rozhodnutí vinařů a obchodníků nevzdat se svých zbývajících pohledávek mělo na ekonomické hodnocení fondu WAK pouze omezený dopad a nezměnilo výsledek tohoto hodnocení, tj. z ekonomického pohledu bylo pro fond WAK prioritou zabránit úpadkovému řízení společnosti GfW.
(114)
Komise proto dochází k závěru, že částečné podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK bylo tou nejlepší volbou, a je proto v souladu se zásadou soukromého věřitele, a nejedná se tedy o státní podporu pro společnost GfW ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2 Existující podpora pro vinaře a obchodníky
(115)
Při zahájení a následném rozšíření formálního vyšetřovacího řízení byly vzneseny otázky týkající se případné podpory pro vinaře a obchodníky s vínem. Za prvé, pozice z hlediska zajištění, které vinařským podnikům a obchodníkům s vínem poskytla v době nákupu společnost GfW, se zdála poměrně silná a objevily se pochybnosti, zda poskytnutá pozice z hlediska zajištění je skutečně v souladu s běžnou obchodní praxí. Za druhé, cena za nákup hroznového moštu byla podle odhadu vyšší než cena tržní. Za třetí, rozhodnutí vinařů a obchodníků s vínem nevzdat se žádné ze svých pohledávek, když společnost GfW čelila platební neschopnosti, bylo zpochybněno spolu s rozhodnutím fondu WAK podřídit část svých pohledávek a poté se jich vzdát, i když vinaři a obchodníci se rozhodli nevzdat se 90 % svých zbývajících pohledávek (20 % hodnoty zásob).
VI.2.2.a) V době nákupu hroznového moštu - poskytnuta pozice z hlediska zajištění
(116)
Ve svých připomínkách Německo ujistilo, že jednoduché, rozšířené nebo prodloužené výhrady vlastnictví udělené různým vinařským podnikům a obchodníkům s vínem v souvislosti s nákupem hroznového moštu jsou skutečně v souladu s běžnou obchodní praxí. To znamená, že i když vinařům a obchodníkům s vínem byla poskytnuta poměrně silná pozice z hlediska zajištění, zejména těm, kteří získali prodlouženou výhradu vlastnictví, bylo jejich postavení v souladu s běžnou obchodní praxí, a nebylo silnější, než kdyby uzavřely dohodu se soukromým kupujícím.
(117)
Komise odkazuje na doporučení (29) registrovaná Spolkovým svazem německých vinných sklepů a specializovaných obchodů v Trevíru, Spolkovým svazem německých prodejců vína v Mohuči a Německou vinařskou asociací v Bonnu (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) spolu s německým úřadem pro hospodářskou soutěž (Bundezkartellamt) v souladu s § 22 odst. 3 bodem 2 zákona proti omezování hospodářské soutěže (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). První verze doporučení byla registrována v roce 1990 a aktuální verze v roce 2005. Z těchto doporučení jasně vyplývá, že v případech, kdy v okamžiku předání zboží není uhrazena plná kupní cena, prodávající by si měl ponechat plné vlastnické právo až do úplného zaplacení kupní ceny. Pozice z hlediska zajištění poskytnutá vinařským podnikům a obchodníkům s vínem poskytla v daném případě různý stupeň jistoty. Pouze ti s prodlouženou výhradou vlastnictví měli plnou jistotu platby. To znamená, že pozice vinařů a obchodníků s vínem z hlediska zajištění nebyla v průměru tak silná, jak je doporučováno ve výše uvedených doporučeních. Komise, proto s poukazem na tato doporučení a na aktuálně udělovanou pozici z hlediska zajištění, přijímá ujištění Německa, že poskytování pozice z hlediska zajištění je běžnou obchodní praxí, jako tomu bylo u vinařů a obchodníků v daném případě, a že poskytnutá pozice z hlediska zajištění nebyla silnější než v rámci běžné smlouvy mezi dvěma soukromými subjekty, a proto se nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2.b) V době nákupu hroznového moštu - cena za zakoupený hroznový mošt
(118)
Při zahájení řízení byla cena, kterou společnost GfW zaplatila za nákup hroznového moštu, údajně vyšší než cena tržní. Jako tržní cena byla použita cena stolního vína a jako referenční se uváděla cena 0,26 EUR za litr. Ve svých připomínkách poskytlo Německo důležité informace o obchodní strategii společnosti GfW, která ukazuje, že trh s běžným stolním vínem není relevantním trhem a že strategie společnosti GF byla trojí. Za prvé, nákup hroznového moštu na výrobu stolního vína a zapojení do programu destilace v rámci Unie (40 % zásob). Za druhé, nákup velmi kvalitního hroznového moštu se zamýšleným prodejem na trhu s vysoce kvalitním surovým vínem určeným pro výrobu sektu (60 % zásob). Za třetí, zapojení do programu skladování v rámci Unie s 20 % zásob, než byly prodány na výrobu šumivého vína. Při zjišťování, zda dva výrobky patří ke stejnému trhu, využívá Komise Sdělení Komise o definici relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství (31). Podle bodu 7 poznámky „relevantní výrobkový trh zahrnuje všechny výrobky nebo služby, které jsou považovány za zaměnitelné nebo nahraditelné spotřebitelem, z důvodu vlastností výrobků, jejich cen a jejich zamýšleného použití.“
(119)
Trh s hroznovým moštem zakoupeným za účelem využití programu destilace v rámci EU je samozřejmě trhem běžného stolního vína. Za víno posílané k destilaci však musí být zaplacena odpovídající cena.
(120)
Jako u všech tradičních intervenčních opatření zaměřených na zemědělské trhy je hlavním cílem preventivní destilace vína v souladu s článkem 38 nařízení (EHS) 822/87 odstranění nadměrného nabídky z trhu vína, a proto cena této dobrovolné destilace musela být nasazena dosti vysoko, aby přiměla výrobce posílat víno k destilaci. Skutečnou roční cenu opatření týkající se destilace stanovila Rada jako 65 % z tzv. orientační ceny.
(121)
O samotné orientační ceně rozhoduje jednou ročně Rada a cena je výslovně nastavena na podporu trhu. Z toho důvodu musela být samozřejmě nastavena na dosti vysokou úroveň. Nařízení Rady (ES) č. 1676/1999 ze dne 19. července 1999, kterým se stanoví orientační cena v odvětví vína pro hospodářský rok 1999/2000 (32), určilo orientační ceny pro jednotlivé kategorie vína. Cena pro kategorii AII (bílé stolní víno z odrůd révy vinné typu Sylvánské zelené nebo Müller-Thurgau) byla stanovena na 82,81 EUR za hektolitr a cena pro kategorii AIII (bílé stolní víno z odrůd révy vinné typu Ryzlink rýnský) na 94,57 EUR za hektolitr. Podle přílohy III nařízení Komise (ES) č. 1681/1999 ze dne 26. července 1999, kterým se stanoví nákupní ceny, podpory a některé další částky platné pro hospodářský rok 1999/2000 a určené pro intervenční opatření v odvětví vína (33), přesná cena za destilaci závisí na stupni alkoholu dodaného vína, protože cena za preventivní destilaci (65 % orientační ceny) byla vypočtena Komisí nikoli za hektolitr, ale podle stupně alkoholu na hektolitr v daném roce.
(122)
Hlavním úkolem Komise, pokud jde o destilaci vína, bylo zhodnotit aktuální situaci na trhu a podle toho každý rok stanovit povolené množství pro preventivní destilaci v jednotlivých členských státech. Nařízení Komise (ES) č. 2367/1999 ze dne 5. listopadu 1999, kterým se zavádí preventivní destilace podle článku 38 nařízení Komise (EHS) č. 822/87 na hospodářský rok 1999/2000 (34) přidělilo na německý trh 148 000 hektolitrů pro hospodářský rok 1999/2000. Nařízení Komise (ES) č. 546/2000 ze dne 14. března 2000, kterým se mění nařízení (ES) č. 2367/1999 (35), zvýšilo toto množství na 468 000 hektolitrů. Nařízení č. 2367/1999 omezilo objem vína posílaného k destilaci na 40 % z celkové výroby. Podle záznamů Komise vydestilovali němečtí výrobci v rámci tohoto programu přibližně 400 000 hektolitrů.
(123)
Cena zaplacená za víno poslané k destilaci byla podle Německa 0,50-0,55 za litr. Vezmeme-li v úvahu výše uvedený způsob výpočtu, Komise považuje cenu uváděnou Německem za realistickou.
(124)
Komise konstatuje, že vzhledem k zásahům na trhu Unie byly pro podstatnou část vinné produkce vytvořeny dva oddělené trhy. Jeden, kde referenční cenou byla cena vína posílaného k destilaci, v tomto případě 0,50-0,55 EUR za litr, a druhý, kde referenční cenou byla cena trhu. Cena 0,26 EUR za litr, jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, nemůže být proto považována za relevantní referenční cenu za nákup hroznového moštu určeného k destilaci.
(125)
Aby bylo možno stanovit, co je relevantní trh s hroznovým moštem nakoupeným ke zpracování na „surové víno“ určené pro výrobu sektu, je třeba nejprve posoudit, zda existují oddělené trhy s vínem, a pokud ano, zda hroznový mošt nakoupený společností GfW patří ke stejnému trhu jako stolní víno, či nikoli. Bude také nutno rozhodnout, zda za vyšší kvalitu vína by bylo možno dosáhnout vyšších cen. Komise ve své statistice vždy odkazuje na rozdílné ceny v závislosti na kvalitě vína. Podle interních specialistů na víno v rámci Komise není cena vína u jednotlivých šarží stejná a dostupné statistiky vína uvádějí pouze průměrné ceny za různou kvalitu vína. Skutečnou cenu ovlivňuje několik elementů. Jsou to kvalita, stárnutí, pověst, poptávka a obsah alkoholu ve stupních Oechsle. Stupně Oechsle označují vyzrálost a hladinu cukru v hroznech. To je důležité, neboť to určuje konečný přirozený obsah alkoholu ve víně. Podle Deutsches Weininstitute (Německý vinařský institut) vyžaduje výroba sektu neboli šumivého vína vysoký stupeň obsahu alkoholu v surovém víně (36).
(126)
To podporuje tvrzení Německa, které prosazuje, aby stupeň Oechsle v hroznovém moštu byl vyšší, pokud konečným výrobkem má být šumivé víno, nikoli stolní, a aby se za hroznový mošt s vyšším stupněm Oechsle platil příplatek. Komise proto přistupuje na argumenty Německa, že oddělené trhy existují a že cena hroznového moštu určeného pro výrobu šumivého vína musí být skutečně vyšší než cena moštu používaného k výrobě stolního vína. V důsledku toho Komise také uznává, že cenu, kterou společnost GfW zaplatila v době nákupu nelze srovnávat s cenou stolního vína, tj. 0,26 EUR za litr, jak tomu bylo při zahájení řízení.
(127)
Německo i nadále poskytuje informace, které se týkají dosažitelné ceny na relevantním trhu, pro výrobu šumivého vína je třeba využít trh s vysokou kvalitou. Podle těchto informací činila na trhu se surovým vínem určeným pro výrobu šumivého vína základní cena jednoho litru hroznového moštu s 60 stupňů Oechsle 0,312 EUR na litr. Za každý další stupeň Oechsle (maximálně do 80 stupňů Oechsle) bylo zaplaceno 0,005 EUR za litr. Vinaři a obchodníci s vínem byli podle této zásady placeni za vysokou kvalitu moštu, přičemž 60 % moštu byl nákup. Zároveň podle statistiky vývozu Německé vinařské asociace (Deutsche Weinbauverband) za období let 1998 - 2001, kterou předložilo Německo, tržní cena dováženého bílého vína, které je vzhledem ke své vysoké kvalitě vhodné pro výrobu sektu, byla 0,38 EUR za litr.
(128)
Komise je ochotna přijmout argumenty Německa pro cenu přibližně 0,38 EUR za litr na relevantním trhu, a to na základě informací svých interních odborníků na víno o způsobu určování ceny vína, informací z německého sdružení vinařů, jak je uvedeno výše, a výpočtu zisku v obchodním plánu společnosti GfW.
(129)
Obchodní plán společnosti GfW předložený Německem ukazuje, že v době nákupu hroznového moštu společnost předpokládala, že bude schopna poslat 40 % zásob na preventivní destilaci za cenu 0,50-0,55 EUR za litr., prodat 60 % zásob za cenu 0,375 EUR za litr a u 20 % zásob očekávala další dotaci z Unie ve výši 0,06 EUR za litr za skladování vína, než bude o rok později prodáno za 0,375 EUR za litr. Celkově společnost GfW počítala s prodejem zásob za průměrnou cenu ve výši 0,44 až 0,46 EUR a se ziskem v rozmezí 0,06 až 0,09 EUR za litr. To by znamenalo celkový zisk zhruba od 2,64 milionu EUR do 3,96 milionu EUR.
(130)
V roce 1999 poslala společnost GfW 40 % svých zásob na preventivní destilaci za cenu 0,50 EUR-0,55 EUR za litr. Vzhledem k poklesu cen na trhu s vínem na konci roku 1999 - což vzhledem k vyšším cenám rok předtím společnost GfW nepředpokládala - GfW rozhodla, že své zbývající zásoby v tom roce neprodá, nýbrž uskladní, a prodá je v roce 2000, případně pokud by ceny na trhu zůstaly nízké, využije druhého kola preventivní destilace. Toto rozhodnutí vycházelo z předpokladu, že preventivní destilace bude pokračovat. Nové nařízení (ES) č. 1493/1999 o společné organizaci trhu s vínem však preventivní destilaci zrušilo. Místo toho zavedlo možnost dobrovolné destilace pro zásobování trhu konzumního alkoholu. Nově zavedené opatření pro nouzovou destilaci lze použít pouze ve výjimečných případech narušení trhu. Bod odůvodnění 35 nařízení (ES) č. 1493/1999 výslovně odkazuje na zrušení destilace jako umělého odbytu pro nadprodukci. Nové nařízení vstoupilo v platnost ke dni 31. července 2000.
(131)
Pro společnost GfW to znamenalo, že opatření týkající se destilace byla v hospodářském roce 2000/01 výrazně méně příznivá než v předchozích letech. Při destilaci pro zásobování trhu konzumního alkoholu bylo možno dosáhnout jen zhruba polovinu dříve dosahované průměrné ceny ve výši 0,50 EUR-0,55 EUR na litr.
(132)
Podle názoru Německa nebylo možno v době, kdy se společnost GfW rozhodla, že ponechá víno ve skladu, tento vývoj předvídat. Komise se na druhou stranu domnívá, že tento vývoj byl ve skutečnosti předvídatelný. Nová společná organizace trhu s vínem výslovně směřovala ke zrušení destilace. Společnosti GfW mělo být proto jasné, když se tehdy rozhodla pro druhé kolo destilace, že opatření týkající se destilace v druhé polovině roku 2000 a dále žádnou úlevu od klesajících cen na trhu s vínem neposkytne.
(133)
Nicméně dohady kolem toho, zda společnost GfW měla vědět o změně v nařízení, nemají smysl. Obchodní plán v době nákupu, v jehož rámci by jednání společnosti GfW jako soukromého investora mělo být posuzováno, zahrnoval pouze první kolo destilace, která proběhla a za kterou společnost GfW obdržela 0,50 EUR - 0,55 EUR za litr. Plán nezahrnoval druhé kolo preventivní destilace, a proto předpokládaný zisk z této destilace nebyl součástí výpočtu celkového zisku v době nákupu. Nebyl součástí obchodního plánu, a přestože není pochyb o tom, že rozhodnutí společnosti GfW jít do druhého kola destilace, když tržní cena klesala, bylo chybné, není možné považovat to v době nákupu za státní podporu pro vinařské podniky a obchodníky.
(134)
Na základě výše uvedených skutečností dospěla Komise k závěru, že na podzim roku 1999 nakoupila společnost GfW hroznový mošt za tržní cenu, a proto vinařským podnikům a obchodníkům nebyla udělena žádná státní podpora ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.2.2.c) V době podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK
(135)
V 114. bodě odůvodnění bylo konstatováno, že podřízení a vzdání se pohledávek ze strany fondu WAK bylo pouze v jeho vlastním zájmu a v souladu se zkouškou soukromého investora, a že se tedy nejednalo o státní podporu pro společnost GfW. Skutečnost, že rozhodnutí fondu WAK zvýhodnilo vinaře a obchodníky, nemá žádný význam, neboť nešlo o úmysl, ale jen o důsledek snahy fondu WAK získat zpět co nejvíce svých vlastních prostředků.
(136)
Komise konstatuje, že při podřízení a prominutí svých pohledávek neposkytl fond WAK vinařům ani obchodníkům žádnou státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU.
VI.3 Klasifikace podpory jako podpory protiprávní
(137)
Vzhledem k tomu, že prvek podpory obsažený v úvěru poskytnutém fondem WAK ve prospěch společnosti GfW byl přiznán a vyplacen bez předchozího oznámení Komisi, je to protiprávní ve smyslu čl. 1 písm. f) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 z 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (37).
VI.4 Výjimky uvedené v článku 107 Smlouvy týkající se úvěru poskytnutého společnosti GfW
(138)
Je proto nutno prověřit, zda jedna z výjimek ze zákazu státní podpory podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU platí.
(139)
Ze současného pohledu nejsou výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 a odst. 3 písm. a), b) a d) použitelné, neboť dotyčná podpora není ani:
-
podporou, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností, ani
-
podporou, která má napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu nebo napravit vážné narušení v hospodářství některého členského státu, ani
-
podporou určenou na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, pokud tato podpora neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu.
(140)
Čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU je proto jedinou výjimkou, která by případně mohla platit:
(141)
V době poskytnutí podpory byla podpora prvovýrobcům posuzována přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU. V souladu s tehdejší praxí by podpora investic, úvěry, chov hospodářských zvířat, organizace producentů, reklama a propagace, náhrada škody způsobené nemocemi, pojistné a technická pomoc mohly být při splnění určitých kritérií považovány za slučitelné s vnitřním trhem. Žádná z uvedených forem slučitelné podpory však nemůže být použita k vynětí dotyčné podpory.
(142)
Kromě toho ve snaze neponechat nic náhodě Komise přezkoumala, zda pokyny pro záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích není možné použít pro daný případ. První podmínkou, kterou musí podnik splnit, pokud má pro něj být podpora při záchraně a restrukturalizaci přínosem, je to, že se musí skutečně jednat o podnik v obtížích ve smyslu pokynů pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (38). Z informací, které má Komise k dispozici, nic nenasvědčuje tomu, že by se podnik nacházel v obtížích ve smyslu výše uvedených pokynů v době, kdy byla podpora poskytnuta. Teprve o rok později v důsledku propadu trhu se společnost GfW ocitá v problémech.
(143)
V každém případě Komise chce poukázat na to, že je na dotyčném členském státu, aby naplňoval závazek spolupráce, který má vůči Komisi, a poskytl Komisi vše potřebné k tomu, aby mohla ověřit, zda všechny podmínky pro výjimku, o kterou žádá, byly splněny (39). V daném případě Německo nepodalo dostatečné informace umožňující Komisi posoudit údaje z hlediska těchto pokynů a německé orgány neposkytly dostatečnou dokumentaci, která by Komisi umožnila posoudit tuto podporu z hlediska ostatních forem slučitelné pomoci uvedených v bodě 126, a to i přes informace poskytnuté Komisí v bodě 44 rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení.
(144)
Opatření podpory, jejichž slučitelnost je třeba posuzovat přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU, musí být prováděna restriktivně. Je nutno dát jasně najevo, že kladné účinky podpory převažují nad škodlivými dopady, které podpora může mít na hospodářskou soutěž a řádné fungování vnitřního trhu. Jednostranná opatření státní podpory, která mají pouze zlepšit finanční situaci producentů, ale v žádném případě nepřispívají k rozvoji odvětví, tato kritéria nenaplňují, a tudíž představují provozní podporu, která je s vnitřním trhem neslučitelná.
(145)
Z výše uvedených důvodů nevyhovuje podpora poskytnutá společnosti GfW ve formě úvěru žádné z možných výjimek podle čl. 107 odst. 3. Představuje proto podporu, která je s vnitřním trhem neslučitelná.
(146)
Žádné další výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování EU nelze uplatnit.
VII. ZÁVĚRY
(147)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že úvěr poskytnutý společnosti GfW nelze považovat za slučitelný s vnitřním trhem. Komise zároveň konstatuje, že Německo uplatnilo dané opatření protiprávně.
(148)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že následné podřízení pohledávek a zřeknutí se pohledávek a budoucích úrokových plateb nepředstavuje státní podporu ve prospěch společnosti GfW ani ve prospěch vinařských podniků a obchodníků s vínem.
(149)
Z výše uvedených důvodů Komise konstatuje, že nákup hroznového moštu se uskutečnil za tržní ceny a v souladu s běžnou obchodní praxí, a nepředstavuje proto státní podporu pro vinařské podniky a obchodníky s vínem.
(150)
Pokud je neoprávněně poskytnutá státní podpora shledána neslučitelnou s vnitřním trhem, přirozeným důsledkem toho je, že tato podpora by měla být vrácena, aby se - pokud možno - obnovilo konkurenční postavení, které existovalo, než byla podpora poskytnuta.
(151)
Vzhledem k tomu, že žádný právní nástupce společnosti GfW neexistuje, navrácení finančních prostředků není podle ustálené judikatury možné (40),
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora ve výši rozdílu mezi účtovanou úrokovou sazbou z úvěru poskytnutého společnosti GfW a tržní úrokovou sazbou včetně rizikové přirážky, která měla být zaúčtována k úvěru, protiprávně poskytnutá Německem v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie ve prospěch společnosti Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 2
Podřízení a prominutí pohledávek ze strany fondu WAK nepředstavuje podporu pro společnost GfW ani pro vinaře a obchodníky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 3
Nákup hroznového moštu v roce 1999 společností GfW nepředstavuje podporu pro vinaře a obchodníky ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 4
Německo nemusí od příjemce získat zpět podporu uvedenou v článku 1 vzhledem k tomu, že se příjemce nachází v platební neschopnosti a byl zrušen a vymazán z obchodního rejstříku a žádný právní nástupce neexistuje.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno pro Spolkovou republiku Německo.
V Bruselu dne 29. června 2011.
DECIZIA COMISIEI
din 29 iunie 2011
privind ajutorul de stat nr. SA.14554 (C 7/04) pus în aplicare de Germania pentru Gesellschaft für Weinabsatz (Societate de comercializare a vinului)
[notificată cu numărul C(2011) 4426]
(Numai textul în limba germană este autentic)
(2012/268/UE)
COMISIA EUROPEANĂ,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 108 alineatul (2) primul paragraf (1),
după invitarea părților interesate să își prezinte observațiile în conformitate cu dispozițiile menționate anterior (2),
întrucât:
I. PROCEDURĂ
(1)
În urma unei plângeri primite la 10 mai 2001, Comisia a trimis o solicitare scrisă Republicii Federale Germania la 9 noiembrie 2001. Măsura a fost notificată prin scrisoarea din 5 martie 2002, trimisă ca răspuns la această solicitare din partea Comisiei și primită la 8 martie 2002. Deoarece la momentul respectiv măsura fusese deja pusă în aplicare, aceasta a fost inclusă pe lista schemelor de ajutor care nu au fost notificate (ajutorul nr. NN 159/02).
(2)
Germania a trimis informații suplimentare prin scrisoarea din 20 noiembrie 2002, primită la 25 noiembrie 2002, prin scrisoarea din 28 aprilie 2003, primită la 2 mai 2003, prin scrisoarea din 27 mai 2003, primită la 28 mai 2003 și prin faxul din 2 octombrie 2003.
(3)
Prin scrisoarea din 19 februarie 2004, SG-Greffe (2004) D/200645, Comisia a informat Germania cu privire la decizia sa de a iniția, în ceea ce privește ajutorul, procedura prevăzută la articolul 108 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE).
(4)
Decizia Comisiei de deschidere a procedurii a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (3). Comisia a invitat părțile interesate să își prezinte observațiile cu privire la ajutor.
(5)
Comisia nu a primit observații de la părțile interesate (4).
(6)
Germania și-a prezentat observațiile Comisiei în scrisoarea din 18 martie 2004, înregistrată de primire la data de 23 martie 2004. S-au trimis observații suplimentare prin scrisoarea din 10 ianuarie 2006, înregistrată la 10 ianuarie 2006 și prin scrisoarea din 13 iulie 2007, înregistrată la 16 iulie 2007.
(7)
Prin scrisoarea din 21 octombrie 2008, SG-Greffe (2008) D/206430, Comisia a informat Germania că a decis să extindă procedura inițiată în temeiul articolului 108 alineatul (2) din TFUE în ceea ce privește ajutorul.
(8)
Decizia Comisiei de extindere a procedurii a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (5). Comisia a invitat părțile interesate să își prezinte observațiile cu privire la ajutor.
(9)
Comisia nu a primit observații de la părțile interesate.
(10)
După o solicitare de prelungire a termenului, trimisă la 17 noiembrie 2008 și acceptată de Comisie la 21 noiembrie 2008), Germania a prezentat Comisiei observații prin scrisoarea din 23 decembrie 2008, înregistrată la 5 ianuarie 2009.
II. DESCRIEREA DETALIATĂ A AJUTORULUI
II.1. Titlul măsurii
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [împrumut acordat Gesellschaft für Weinabsatz (Societate de comercializare a vinului) și renunțarea ulterioară la creanțe].
II.2. Temei juridic
(12)
Măsura a fost pusă în aplicare pe baza unui acord contractual între Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Fondul de reconstrucție pentru zonele viticole din Renania-Palatinat), denumită în continuare WAK și Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (Societate de comercializare a vinului din Palatinat, societate cu răspundere limitată), denumită în continuare GfW.
II.3. Obiectiv
(13)
Obiectivul a fost acordarea unui împrumut către GfW pentru achiziția de must de la societățile viticole și comercianți. Activele gajate au fost convenite drept garanții. Aceste active făceau, de asemenea, obiectul unor drepturi de retenție cu diverse grade (Eigentumsvorbehalt) ale societăților viticole și ale comercianților (Weinbaugetriebe und Kommissionäre), sub forma unor drepturi de retenție simple, extinse sau prelungite. Renunțarea la creanțe s-a produs în momentul în care GfW a întâmpinat dificultăți financiare din cauza prăbușirii prețurilor de pe piață.
II.4. Organism public
(14)
WAK este o persoană juridică de drept public din landul Renania-Palatinat, înregistrată la Mainz. Aceasta își desfășoară activitatea în domeniul viticol, într-o manieră asemănătoare unei bănci. Activitatea tipică a WAK constă în acordarea de împrumuturi pentru comasarea terenurilor (Flurbereinigung). WAK se finanțează din contribuții, taxe, împrumuturi și granturi [articolul 8 alineatul (1) din Weinbergsaufbaugesetz (legea privind dezvoltarea societăților viticole)].
II.5. Beneficiari
(15)
Beneficiara măsurii a fost GfW, care a primit din partea WAK un împrumut ai cărui termeni nu erau conformi cu condițiile de pe piață.
(16)
GfW a fost o filială deținută integral de Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (asociația fermierilor viticoli și a societăților viticole din sudul landului Renania-Palatinat). Aceasta a fost înființată în 1984, cu scopul comercializării vinului, iar activitatea sa consta în producerea și comercializarea de vin spumant, suc de struguri, jeleu de struguri, rachiu și brandy din struguri. GfW presta, de asemenea, servicii destinate societăților viticole, legate de măsuri de distilare (Destillationsmaßnahmen). Aceste măsuri de distilare implicau măsurile care fac obiectul organizării comune a pieței (6) și distilări finanțate de stat, realizate în mod normal pe baza deciziilor Consiliului (7). Legat de acest aspect, GfW s-a ocupat cu consilierea micilor producători de vin și a organizat transportul vinului către distilerii.
(17)
Alți posibili beneficiari sunt societățile viticole și comercianții de la care GfW a ajuns, în urma împrumutului, în situația de a cumpăra must și care nu au renunțat la niciuna din creanțele lor față de GfW atunci când WAK a decis să procedeze în acest fel în momentul în care GfW a întâmpinat dificultăți financiare.
II.6. Contextul ajutorului
(18)
În 1999, folosind un împrumut de 15 302 696,25 EUR din partea WAK și resurse proprii, GfW a achiziționat 44 de milioane de litri de must. O proporție de 60 % din acest must avea cel puțin 60 de grade Oechsle și o medie de 81 de grade Oechsle. O proporție de 40 % din must era must pentru vin de masă obișnuit, cu minimum 44 de grade Oechsle, achiziționat pentru a beneficia de condițiile avantajoase de distilare preventivă. Pentru tot mustul achiziționat s-a plătit un preț mediu de 0,38 EUR pe litru. Nu s-a achiziționat vin finit. Achiziția s-a realizat pe baza drepturilor de retenție simple, extinse sau prelungite (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) ale societăților viticole și ale comercianților. În același timp, s-a convenit ca aceste active gajate să servească drept garanție pentru WAK.
(19)
Potrivit informațiilor furnizate de Germania, planul de afaceri al GfW era acela de a profita de oportunitățile de distilare oferite de Regulamentul (CEE) nr. 822/87 pentru 40 % din must și de a prelucra 60 % din must pentru a obține vin brut, destinat producerii de vin spumant, care urma să fie vândut producătorilor de vin spumant. În plus, GfW intenționa să stocheze 20 % din vinul brut timp de 9-12 luni, pentru a profita de subvențiile UE pentru stocarea vinului în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 822/87, înainte ca acesta să fie vândut pe piața vinului brut, pentru producerea de vin spumant.
(20)
La 11 noiembrie 1999, societățile viticole și comercianții au primit un acont în valoare de 80 % din prețul de vânzare. Acontul a fost, în medie, de 0,31 EUR pe litru.
(21)
În 1999, GfW și-a trimis 40 % din stocuri pentru distilare preventivă. Din cauza scăderii prețurilor de pe piața de vin brut de la sfârșitul anului 1999, GfW a hotărât să vândă vin brut în acel an și să aștepte restabilirea pieței în anul 2000.
(22)
În anul 2000, din cauza recoltelor relativ mari și a scăderii vânzărilor de vin spumant, piața de vinuri albe a suferit o cădere și mai accentuată (prețurile medii scăzând în anumite cazuri cu până la 0,20 EUR). O mare parte din vinul vărsat aflat încă în depozite a trebuit să fie trimis pentru o nouă rundă de distilare.
(23)
Ca urmare a unei modificări a organizării comune a pieței vitivinicole, adoptată în 1999 și intrată în vigoare la 1 august 2000, distilarea preventivă în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 822/87 a fost înlocuită cu distilarea pentru aprovizionarea pieței alcoolului alimentar în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1493/1999. Termenii erau mult mai puțin avantajoși, putându-se obține numai circa jumătate din prețul anterior pentru distilare preventivă, de 0,50-0,55 EUR pe litru.
(24)
În urma scăderii abrupte a prețurilor din anul 2000, a devenit imposibil pentru GfW să realizeze profiturile preconizate, atât pe piața vinului, cât și prin distilare pentru aprovizionarea pieței alcoolului alimentar. Drept urmare, valoarea contabilă a stocurilor GfW a trebuit redusă semnificativ, ceea ce a făcut ca pasivele GfW să depășească activele.
(25)
Având în vedere problemele comerciale descrise mai sus, s-a întocmit o situație contabilă intermediară pentru anul încheiat la 31 octombrie 2000, care a fost examinată de un auditor. La 31 octombrie 2000, pasivele GfW (15 670 155 EUR) erau mai mari decât activele curente (9 886 856 EUR) cu 5 783 299 EUR. Pasivele GfW sunt detaliate în tabelul de mai jos. Potrivit unui raport pregătit de Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, GfW urma să se confrunte în scurt timp cu o procedură de insolvență dacă nu se lua nicio măsură pentru evitarea acestui lucru, din cauză că pasivele aveau o valoare mai mare decât activele (Überschuldung).
(26)
Tabelul 1
(în EUR)
Datorii către
Sumă
WAK
10 150 959
Instituții financiare
726 892
Furnizori
218 460
Societăți și comercianți din domeniul viticol
4 355 581
Alții
218 263
Total
15 670 155
(27)
În conformitate cu articolul 19 din Legea insolvenței din Germania (Insolvenzordnung), o situație în care pasivele depășesc ca valoare activele unei societăți reprezintă un motiv de deschidere a procedurii de insolvență. Din această cauză, în conformitate cu articolul 64 din Legea societăților comerciale în versiunea anterioară, coroborat cu articolul 19 din Legea insolvenței, comitetul executiv al GfW avea obligația de a solicita deschiderea procedurii de insolvență în termen de trei săptămâni de la apariția situației în care pasivele depășeau ca valoare activele (Überschuldung).
(28)
Ca urmare a insolvenței iminente, GfW a solicitat anumitor creditori (WAK, societățile viticole și circa 130 de comercianți implicați în achiziția descrisă la considerentul 18) să renunțe la o parte din creanțele lor neîncasate, pentru a permite societății să își continue activitatea comercială. În cazul societăților viticole și al comercianților, era vorba de renunțarea la 90 % din creanțele neîncasate, cu alte cuvinte aceștia urmau să primească în plus numai 2 % din prețul de vânzare convenit. Restul deficitului urma să fie eliminat prin subordonarea necesară a creanțelor și prin renunțarea la creanțe de către WAK.
(29)
În calitate de creditor principal (a se vedea tabelul 1), cu un rang mai mic al garanțiilor, WAK avea un interes considerabil în evitarea insolvenței iminente. Prin urmare, acesta a încercat să convingă societățile viticole și comercianții să fie de acord cu renunțarea la o parte din creanțele acestora. WAK a semnat, de asemenea, un acord scris cu GfW, datat 4 decembrie 2000, în care convine să își subordoneze o parte din creanțele neîncasate - corespunzând deficitului GfW - în favoarea celorlalți creditori. Valoarea finală a subordonării creanțelor urma să fie precizată numai după primirea declarațiilor de renunțare la creanțe din partea societăților viticole și a comercianților, pentru a se reduce la minim suma subordonată. S-a convenit, de asemenea, ca în cazul în care acest lucru s-ar dovedi necesar într-un stadiu ulterior pentru evitarea procedurii de insolvență, WAK va renunța la creanțe în sumă egală cu cele subordonate.
(30)
Un număr de 1 700 din cele 2 700 de societăți viticole și comercianți și-au declarat disponibilitatea de a renunța la 90 % din creanțele rămase, corespunzând unei proporții de circa 60 % din creanțele neachitate ale întregului grup. Cu toate acestea, restul societăților viticole și al comercianților fie au refuzat în mod explicit oferta, fie nu au răspuns solicitării. Era clar că o parte dintre ei au decis să nu renunțe la creanțe, din cauza rangului mai mare al garanțiilor pe care le dețineau - unii dintre aceștia beneficiau de drept de retenție prelungit și primiseră deja aconturi în valoare de 80 % din prețul convenit. Aceasta însemna că în cazul unei proceduri de insolvență, sumele încasate de aceștia ar fi fost mai mari decât oferta de 2 % din prețul de vânzare.
(31)
În plus, o serie de societăți viticole și comercianți înaintaseră plângeri împotriva GfW, în urma cărora instanța a propus acorduri de soluționare a litigiilor. Potrivit acordurilor de soluționare a litigiilor, GfW ar fi trebuit să plătească 70 % din creanțele rămase, iar la restul de 30 % ar fi trebuit să se renunțe. Instanța a stabilit, de asemenea, că GfW ar urma să suporte 80 % din cheltuielile de judecată. Alte instanțe au propus acorduri similare de soluționare a litigiilor și, având în vedere acest lucru, GfW nu se mai putea aștepta ca celelalte societăți viticole și ceilalți comercianți să fie de acord cu renunțarea la 90 % din creanțele rămase. În plus, mai multe societăți viticole și mai mulți comercianți au declarat în acest stadiu că vor solicita plata integrală a restului de 20 %.
(32)
Articolul 305a din Legea insolvenței din Germania prevede că soluționarea pe căi extrajudiciare pentru evitarea plății datoriilor eșuează dacă un creditor hotărăște să inițieze recuperarea creanțelor după începerea negocierilor pentru soluționarea pe căi extrajudiciare.
(33)
Prin urmare, GfW nu a mai fost în măsură să pună în aplicare planul inițial de a solicita societăților viticole și comercianților să renunțe la creanțele lor. În schimb, GfW a semnat un acord cu WAK, datat 21 februarie 2001, care preciza că WAK este de acord să acopere integral deficitul GfW din anul 2000, prin renunțarea la suma de 5 005 441,60 din creanțele sale. Pentru restul datoriei aferente perioadei 1 ianuarie 2001-31 decembrie 2001, urma să nu se perceapă nicio dobândă. Acordul prevedea, de asemenea, că restul creanțelor societăților viticole și ale comercianților vor fi plătite integral. În acest fel se garanta siguranța creanțelor nesubordonate ale WAK, se rezolva problema deficitului, procedura de insolvență era deocamdată evitată, iar GfW își putea continua activitatea comercială.
(34)
În perioada 1 noiembrie 2000-31 decembrie 2000, GfW a rambursat WAK suma de 1 440 446,92 EUR din valoarea împrumutului. În perioada 2001-2005, GfW și-a continuat activitatea comercială și a efectuat rambursări regulate ale împrumutului către WAK, în valoare totală de 3 728 969,40 EUR. În plus, în cursul anului 2001, GfW a efectuat plăți aferente dobânzilor către WAK, în valoare totală de 149 757,16 EUR.
(35)
Din cauza unei scăderi a cifrei de afaceri în domeniile principale de activitate ale GfW, aceasta a hotărât la data de 31 decembrie 2004 să își înceteze toate activitățile și să intre în lichidare. Toate stocurile din domeniile de activitate rămase au fost vândute. Sumele obținute au fost utilizate integral pentru plata datoriilor către WAK. S-a convenit cu cumpărătorul (o persoană fizică) că valoarea tuturor stocurilor rămase potrivit inventarului de la 31 decembrie 2004 urma să fie transferată către WAK la sfârșitul anului 2005. Această valoare urma să fie valoarea de achiziție inițială, de 79 579,79 EUR.
(36)
GfW s-a dizolvat în cele din urmă la 1 iunie 2005 și a fost radiată din registrul comerțului în cursul anului 2006. Nu există succesori legali sau vreo altă entitate juridică de la care să se poată recupera ajutorul.
(37)
Până la 31 decembrie 2005, se rambursase suma de 9 897 154,65 EUR și se efectuaseră plăți aferente dobânzilor în valoare de 793 994,99 EUR. După lichidarea activelor rămase ale GfW (în valoare de 87 079,79 EUR), restul de creanțe neachitate ale WAK, în valoare de circa 313 000 EUR, au fost declarate irecuperabile și au fost anulate. Partea nerambursată din împrumut s-a ridicat, prin urmare, la 5 318 441,60 EUR (constând în declarația inițială de renunțare la creanțe în valoare de 5 005 441,60 plus creanțele neachitate în urma lichidării, în valoare de 313 000 EUR).
II.7. Natura și intensitatea ajutorului
(38)
Împrumutul în valoare de 15 302 696,25 EUR al WAK către GfW a fost acordat în anul 1999 în mai multe tranșe, pe termen de 12-18 luni.
(în EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Total
15 302 696,25
(39)
Ratele dobânzii au fost următoarele:
Al patrulea trimestru 1999
3,28 %
Primul trimestru 2000
3,51 %
Al doilea trimestru 2000
4,15 %
Al treilea trimestru 2000
4,80 %
Al patrulea trimestru 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
La 11 noiembrie 1999, furnizorii au primit un acont de 80 % din prețul convenit. În plus, ca urmare a dreptului de retenție prelungit acordat unora dintre furnizori, care nu ar lua sfârșit cu ocazia prelucrării sau a amestecării, o parte din acest stoc a fost utilizat drept garanție pentru creanțele rămase ale acestor furnizori (20 %). S-a convenit, de asemenea, ca aceste stocuri să reprezinte garanții pentru WAK. Cu toate acestea, din cauza dreptului de retenție, WAK a avut numai calitate de creditor secundar pentru o parte din stocuri, atâta timp cât nu au fost achitate creanțele cu drept de retenție prelungit. Prin urmare, partea mai mare a riscului unor fluctuații de prețuri era suportată de GfW și creditorii săi, dintre care WAK era creditorul principal.
(41)
Pentru împrumutul acordat de WAK către GfW s-a plătit numai o dobândă limitată: între 11 noiembrie 1999 și 31 decembrie 1999 (la o rată de 3,28 %), între 1 ianuarie 2000 și 31 decembrie 2000 (3,51 %-5,15 %) și între 1 ianuarie 2001 și 31 decembrie 2001 (4,55 %-5,25 %). După 31 decembrie 2001 nu s-a mai reclamat plata niciunei dobânzi.
(42)
Având în vedere riscul asumat de WAK la acordarea unui împrumut către GfW, ar fi trebuit percepută o primă de risc considerabilă, care să se adauge ratei obișnuite a dobânzii. Având în vedere lipsa unei astfel de prime de risc adăugate la rata dobânzii, a existat la momentul acordării împrumutului o componentă de ajutor. Această componentă de ajutor poate fi calculată ca diferență între rata percepută a dobânzii, pe de o parte, și rata dobânzii de pe piață plus prima de risc care ar fi trebuit percepută, pe de alta.
(43)
În conformitate cu Comunicarea Comisiei privind metoda de stabilire a ratelor de referință și de actualizare (8), modificată prin Comunicarea Comisiei privind adaptările tehnice ale metodei de stabilire a ratelor de referință și de scont (9), aplicabilă pentru perioada în cauză, rata de referință de bază pentru Germania se situa între 5,23 % și 6,33 %. Potrivit comunicării, rata de referință stabilită reprezintă un plafon minim care poate fi majorat în situații care implică riscuri speciale (de exemplu, o întreprindere în dificultate sau absența garanțiilor solicitate, în mod normal, de bănci). În asemenea situații, prima se poate ridica la 400 de puncte de bază sau mai mult în cazul în care nicio bancă privată nu ar accepta acordarea creditului respectiv.
(44)
Potrivit informațiilor comunicate de Germania, ratele dobânzilor percepute de băncile din Germania în aceeași perioadă pentru credite similare se situau între 5,25 % și 6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) și între 5,40 % și 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Durata măsurii
(45)
Măsură unică.
II.9. Motivele inițierii procedurii oficiale de investigare
(46)
Comisia a inițiat procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 108 alineatul (2) din TFUE din cauză că a suspectat că subordonarea creanțelor și renunțarea la creanțe ar putea constitui ajutor de stat în înțelesul articolului 107 din TFUE.
(47)
În particular, pe baza informațiilor disponibile la momentul deschiderii inițiale a procedurii oficiale de investigare, Comisia a examinat dacă subordonarea și renunțarea la creanțe s-au efectuat după aplicarea testului creditorului privat.
(48)
Testul creditorului privat constă în verificarea măsurii în care un creditor privat ar fi acționat sau a acționat, în condiții de piață similare, în același fel cu creditorul public. În cazul în speță, creditorii privați dețineau creanțe față de GfW în sumă totală de 5,5 milioane EUR la 31 octombrie 2000, dar niciunul dintre aceștia nu a renunțat la creanțe. Raportul realizat de un auditor independent a părut, într-adevăr, să arate că subordonarea și renunțarea de către WAK la o parte din creanțe era o măsură rațională din punct de vedere economic, dar nu explica motivul pentru care niciunul dintre ceilalți creditori nu era gata să renunțe la propriile creanțe.
(49)
La deschiderea procedurii oficiale de investigare, Comisia a concluzionat că la momentul deschiderii procedurii, nu se putea exclude ipoteza că subordonarea și renunțarea la creanțe din partea WAK (creanțe corespunzând împrumutului acordat GfW și plăților viitoare de dobândă aferente) nu au fost conforme testului creditorului privat, întrucât acestea păreau mai ridicate decât strictul necesar și au favorizat excesiv nu numai GfW, dar și alți creditori (în principal societățile viticole și comercianții), ale căror creanțe au fost plătite integral.
(50)
Procedura oficială de investigare a fost ulterior extinsă pentru a include și acordarea împrumutului. Mai exact, s-au exprimat îndoieli în privința măsurii în care împrumutul a fost acordat în termenii pieței (nu s-a perceput nicio primă de risc) și cu garanții suficiente.
(51)
În prelungirea procedurii oficiale de investigare au apărut din nou suspiciuni în privința unui posibil ajutor acordat societăților viticole și comercianților. Informațiile disponibile la momentul respectiv păreau să indice că prețul plătit pentru must era mai mare decât prețul de piață relevant, iar scopul tranzacției nu era maximizarea profitului, ci sprijinirea pieței de vin și must, iar rangul garanțiilor acordate societăților viticole și comercianților prin contractul de vânzare a fost mai avantajos decât ar fi fost în condiții normale.
(52)
Suspiciunile privitoare la preț au fost accentuate de documentele puse la dispoziție de Germania după prima deschidere a procedurii, care arătau fluctuații ale prețului unui litru de vin de masă (fără TVA) în 1999 în regiunea Pfalz-Rheinhessen, mergând de la o valoare minimă de 0,26 EUR (octombrie-noiembrie) la 0,30 EUR (iunie-septembrie) și 0,35 EUR (aprilie), cu o valoare maximă de 1,10 EUR (februarie, iunie, noiembrie-decembrie). Prin urmare, prețul minim al pieței care putea fi atins pentru vinul de masă la momentul acordării împrumutului a fost de 0,26 EUR pe litru.
(53)
Prin urmare, prețul mediu de cumpărare, de 0,38 EUR pe litru, părea mai mare decât prețul minim de pe piață, de circa 0,26 EUR pe litru.
III. PLÂNGERI ȘI INFORMAȚII PRIMITE DE LA TERȚE PĂRȚI
(54)
Comisia a primit informații potrivit cărora renunțarea la creanțe menționată mai sus a fost finanțată cu fonduri ale WAK. Se pare că landul Renania-Palatinat, în calitate de autoritate publică responsabilă cu finanțarea WAK, a examinat o posibilă injecție de capital din cauza nivelului redus de capital propriu al WAK, dar în cele din urmă a hotărât să nu desfășoare această operație.
(55)
Comisia a primit o plângere privind presupusul ajutor de stat implicat în renunțarea la creanțe de către WAK. Plângerea menționa faptul că GfW era un actor pe piața distilatelor din vin și că, în urma renunțării la creanțe în favoarea acestei societăți, concurenții acesteia ar fi avut probleme considerabile în a-și vinde propriile produse. Reclamantul a prezentat câteva articole de ziar care conțineau informații privind renunțarea la creanțe de către WAK în favoarea GfW.
(56)
Același reclamant a prezentat, de asemenea, o scrisoare primită din partea biroului procuraturii din Kaiserslautern (biroul central de investigare a criminalității economice) ca răspuns la o scrisoare expediată de acesta. Scrisoarea din partea biroului procuraturii publice din Kaiserslautern rezumă informațiile primite de la reclamant sub forma unor articole de ziar și a unor declarații și îl informează pe acesta că pe baza informațiilor primite nu se justifică deschiderea unor proceduri de cercetare penală (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. OBSERVAȚIILE PĂRȚILOR INTERESATE
(57)
Comisia nu a primit observații în cadrul procedurii oficiale de investigare.
(58)
Scrisorile primite în mod repetat de la reclamant după deschiderea inițială a procedurii nu au adus informații factuale sau argumente noi.
V. OBSERVAȚII DIN PARTEA GERMANIEI
V.1. Componenta de ajutor la momentul acordării împrumutului
(59)
Germania a pus la dispoziție informații cuprinzătoare privind condițiile împrumutului acordat de WAK către GfW, care au fost incluse în descrierea măsurii din secțiunea II.
(60)
În observațiile sale, Germania este de acord că rata dobânzii percepute de WAK pentru împrumutul acordat GfW a fost mai mică decât rata pieței. Germania recunoaște că diferența dintre rata pieței și rata percepută a dobânzii reprezintă ajutor acordat GfW în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
(61)
Germania a prezentat, de asemenea, dovezi privind lichidarea și dizolvarea GfW începând cu data de 1 iunie 2005. Toate stocurile din domeniile de activitate rămase au fost vândute. Sumele obținute au fost utilizate integral pentru plata datoriilor către WAK. S-a convenit cu cumpărătorul (o persoană fizică) că valoarea tuturor stocurilor rămase potrivit inventarului de la 31 decembrie 2004 urma să fie transferată către WAK la sfârșitul lui 2005. Această valoare urma să fie valoarea inițială de achiziționare, de 79 579,79 EUR. GfW a fost radiată din registrul comerțului în cursul anului 2006 și nu există un succesor legal sau o altă entitate juridică de la care să se poată recupera ajutorul. Prin urmare în conformitate cu jurisprudența constantă (10), recuperarea este, potrivit Germaniei, imposibilă.
(62)
Germania a dat asigurări că acordarea de către GfW a unor drepturi de retenție simple, extinse sau prelungite societăților viticole și comercianților în legătură cu vânzarea de must a fost conformă cu practicile comerciale uzuale. Germania a dat, de asemenea, asigurări că acceptarea activelor gajate drept garanție în pofida drepturilor de retenție, cum a procedat WAK în cazul împrumutului acordat GfW, este de asemenea conformă cu practicile comerciale uzuale.
(63)
În plus, Germania afirmă că achiziția efectuată de GfW în toamna lui 1999 s-a realizat la prețul pieței, deoarece 60 % din mustul achiziționat era must de calitate (minimum 60 de grade Oechsle), nu must pentru vin de masă obișnuit, cum s-a presupus la deschiderea procedurii. Potrivit autorităților din Germania, cerințele de calitate pentru producerea de vin spumant sunt mai ridicate decât cele pentru vinul de masă (minimum 60, respectiv 44 de grade Oechsle). Restul de 40 % era must pentru vin de masă obișnuit, care a fost achiziționat pentru a profita de condițiile avantajoase ale distilării preventive.
(64)
În observațiile sale, Germania a subliniat că strategia de marketing a GfW în ceea ce privește 60 % din stocurile în cauză implica achiziția de must de calitate în cantități mari și prelucrarea ulterioară a acestuia pentru obținerea de loturi omogene de vin brut destinat producerii de vin spumant (Sektgrundwein). Vinul brut destinat producerii de vin spumant necesită un nivel scăzut de SO2 și niveluri ridicate de acizi fructici. Acestea se pot obține numai dacă mustul a fost achiziționat în perioada de toamnă și prin prelucrarea mustului de către GfW pentru obținerea de vin brut.
(65)
Din informațiile puse la dispoziție de Germania rezultă că prețul de bază al unui litru de must de 60 de grade Oechsle, pe piața vinului brut destinat producerii de vin spumant, a fost de 0,312 EUR pe litru. Pentru fiecare grad Oechsle suplimentar (până la un nivel maxim de 80 de grade Oechsle) s-au plătit 0,005 EUR pe litru. Mustul de calitate furnizat de societățile viticole și comercianți, reprezentând 60 % din mustul cumpărat, a fost plătit în conformitate cu acest principiu.
(66)
În acest context, Germania face trimitere la piața relevantă. În opinia sa, prețul pieței pentru vinul de masă obișnuit nu poate fi utilizat ca nivel de referință pentru această parte de 60 % din stocuri, întrucât piața relevantă pentru GfW nu era reprezentată de vinul de masă obișnuit, ci de vinul brut de calitate mai ridicată, destinat producerii de vin spumant. Germania a făcut, de asemenea, trimitere la teoria substituirii cererii, care arată că două produse nu sunt comercializate pe aceeași piață dacă unul dintre ele nu poate fi înlocuit de celălalt chiar dacă prețul unuia dintre ele se modifică. În cazul în speță, cerințele specifice pentru mustul și vinul brut destinat producerii de vin spumant fac imposibilă înlocuirea acestuia cu must pentru vin obișnuit de masă sau cu vin de masă, chiar dacă prețul vinului de masă ar scădea semnificativ. Prin urmare, o scădere a prețului vinului de masă nu va influența prețul mustului destinat producerii de vin spumant, întrucât acestea nu sunt interschimbabile.
(67)
Potrivit statisticilor privind importurile ale Asociației viticultorilor din Germania (Deutsche Weinbauverband) pentru anii 1998-2001, prețul vinului alb importat - adecvat pentru producția de vin spumant datorită calității sale ridicate - a fost de 0,38 EUR pe litru, semnificativ mai ridicat decât valoarea de 0,26 EUR pe litru citată pentru vinul de masă. În observațiile sale, Germania concluzionează că există două piețe separate, una pentru vinul de masă obișnuit și mustul pentru vin de masă, iar alta pentru vinul brut de calitate și mustul de calitate, destinat producerii de vin spumant.
(68)
Prin urmare, potrivit autorităților din Germania trebuie concluzionat că piața relevantă pentru vinul care nu se trimite la distilare este cea a vinului brut de calitate destinat producerii de vin spumant, pe care se pot atinge prețuri mult mai ridicate (0,38 EUR pe litru), nu piața vinului de masă obișnuit (cu prețuri de 0,26 EUR pe litru). Prin urmare, argumentul Germaniei este că prețul plătit de GfW pentru must a fost conform prețului pieței de pe piața relevantă, incluzând o marjă normală de profit.
(69)
În plus, GfW avea intenția de a participa la programele de stocare și distilare ale UE (GfW oferise deja în trecut astfel de servicii viticultorilor). În cadrul programului de stocare, s-au plătit 0,06 EUR pe litru pentru 20 % din stocurile care ar fi trebuit să fie ulterior vândute ca vin brut destinat producerii de vin spumant. În cadrul programului de distilare, s-au plătit 0,50-0,55 EUR pe litru pentru 40 % din stocul trimis la distilare.
(70)
În opinia autorităților din Germania, la momentul în care WAK a acordat un împrumut GfW era posibilă realizarea unui profit din aceste activități. Pe de o parte, GfW intenționa să utilizeze 40 % din achizițiile de must pentru distilare preventivă în decembrie 1999, la un preț de distilare considerabil mai ridicat decât prețul de achiziție (0,50-0,55 EUR pe litru). Pe de altă parte, s-a anticipat că producătorii de vin spumant vor plăti prețuri relativ ridicate (între 0,36 și 0,41 EUR pe litru) pentru loturi mari de vin brut cu calitate uniformă și garantată. Germania aduce argumentul că GfW ar fi putut obține din vânzări între 0,44 și 0,46 EUR pe litru, cu mult peste media de 0,38 EUR pe litru plătită societăților viticole și comercianților.
(71)
Previziunile s-au bazat pe următoarele ipoteze privind prețurile țintă:
Volum
Preț/litru (EUR)
Distilare
40 %
0,50-0,55
Subvenție din partea UE pentru stocarea vinului/mustului (1 an): 0,06 EUR/litru și vânzarea ulterioară ca vin brut pentru producerea de vin spumant
20 %
0,435
Vânzare ca vin brut pentru producerea de vin spumant
40 %
0,375
(72)
Pe baza acestor ipoteze, s-a preconizat obținerea unui preț mediu de vânzare de 0,44-0,46 EUR/litru.
(73)
Previziunile de vânzări de mai sus au condus la următoarele calcule privind profitul:
Preț/litru (EUR)
Preț de achiziție și prelucrare
0,37-0,38
Venituri din vânzarea ca vin brut pentru producerea de vin spumant, distilare, subvenții pentru stocare
0,44-0,46
Profit preconizat
0,06-0,09
(74)
Pe baza unui volum total de circa 44 de milioane de litri, s-a preconizat un profit total de 2,64-3,96 milioane EUR.
(75)
Germania face, de asemenea, trimitere la faptul că prețul pieței pentru vin de masă citat de Comisia Europeană în deciziile de deschidere (0,26 EUR pe litru) este cel mai scăzut preț al vinului de masă pentru luna noiembrie 1999. În luna noiembrie 1999, prețul vinului de masă a variat între 0,26 și 0,56 EUR pe litru. În plus, aceasta a fost plaja completă de prețuri pentru tot anul 1999. În 2000, plaja de prețuri s-a situat între 0,20 și 0,41 EUR pe litru. Germania mai subliniază că 60 % din mustul achiziționat de GfW avea în medie 81 de grade Oechsle, ceea ce reprezintă o valoare mult mai ridicată decât cea necesară pentru vinul de masă (44), iar acest lucru s-a reflectat în prețul plătit de GfW pentru must.
V.2. Componenta de ajutor la momentul subordonării creanțelor și al renunțării la creanțe
(76)
Potrivit autorităților din Germania, în urma unei situații contabile intermediare întocmite în noiembrie 2000 s-a stabilit că GfW se confrunta cu o situație de insolvență. La momentul respectiv, GfW avea un deficit contabil de circa 6 milioane EUR, care s-a confirmat cu ocazia întocmirii situației contabile pentru anul 2000. Motivul acestui deficit a fost scăderea valorii stocurilor aflate încă în posesia GfW, în urma unei prăbușiri a prețurilor de pe piață, ceea ce însemna că GfW ar fi putut să își vândă stocurile numai la un preț mai mic decât cel preconizat inițial.
(77)
Potrivit informațiilor puse la dispoziție de Germania, la data de 31 octombrie 2000 WAK avea încă creanțe în valoare de circa 10 milioane de EUR față de GfW. Garanția pentru WAK era reprezentată de activele gajate ale GfW, care la momentul respectiv valorau 5,7 milioane EUR. Acestea făceau obiectul unor drepturi de retenție (simple, extinse sau prelungite) ale societăților viticole și a comercianților, ceea ce le-ar fi dat prioritate în caz de insolvență, potrivit legislației germane. Prin urmare, potrivit autorităților din Germania, în cazul unei proceduri de insolvență GfW ar fi trebuit să își achite datoriile către societățile viticole și către comercianți, în valoare de circa 3,5 milioane EUR, înainte să se poată efectua plăți către orice alt creditor.
(78)
Pentru remedierea în timp util a situației de deficit și pentru evitarea deschiderii unei proceduri de insolvență în conformitate cu articolul 64 din Legea societăților comerciale în versiunea anterioară, coroborat cu articolul 19 din Legea insolvenței, erau necesare măsuri urgente.
(79)
Germania subliniază că, în calitate de creditor principal, cu un rang al garanțiilor mai mic, WAK avea un interes considerabil în evitarea insolvenței iminente. Prin urmare, acesta a încercat să convingă societățile viticole și comercianții să renunțe la o parte din creanțele acestora, iar la data de 4 decembrie 2000 a convenit următoarele cu GfW:
-
să subordoneze creanțe în sumă egală cu deficitul, după ce societățile viticole și comercianții fuseseră de acord să renunțe la 90 % din creanțele rămase;
-
să renunțe la valoarea creanțelor pe care fusese de acord să le subordoneze, dar numai dacă era necesar.
(80)
În pofida unui început reușit al negocierilor cu majoritatea societăților viticole și a comercianților, care au fost de acord să renunțe la propriile creanțe, GfW a eșuat în cele din urmă în demersurile sale, din cauza acțiunilor concertate ale unor societăți viticole și ale unor comercianți, împreună cu avocații acestora. Aceștia nu erau dispuși să renunțe la creanțe, din cauza rangului preferențial al garanțiilor deținute, rezultat în urma dreptului de retenție extins sau prelungit, și au formulat plângeri în instanță. Aceste plângeri au fost judecate de instanța care a propus acorduri de soluționare a litigiilor. Potrivit acordurilor de soluționare a litigiilor, GfW trebuia să plătească 70 % din creanțele rămase, iar la restul de 30 % trebuia să se renunțe. Instanța a stabilit, de asemenea, că GfW urma să suporte 80 % din cheltuielile de judecată. Alte instanțe au propus acorduri de soluționare similare. Având în vedere acest lucru, GfW nu se mai putea aștepta ca societățile viticole și comercianții să fie de acord cu renunțarea la 90 % din creanțele rămase. În plus, mai multe societăți viticole și mai mulți comercianți au declarat în acest stadiu că vor solicita plata integrală a restului de 20 %. Faptul că un număr de 1 700 din cele 2 700 de societăți viticole și de comercianți își indicaseră deja disponibilitatea de a renunța la o parte din creanțe nu mai era relevant, întrucât articolul 305a din Legea insolvenței din Germania prevede că o soluționare pe căi extrajudiciare pentru evitarea procedurilor de insolvență eșuează dacă un creditor hotărăște să inițieze recuperarea creanțelor după începerea negocierilor pentru soluționarea pe căi extrajudiciare.
(81)
Prin urmare, la 21 februarie 2001 WAK a convenit cu GfW să acopere deficitul anului 2000 prin renunțarea la suma de 5 005 441,60 EUR din creanțele sale, precum și faptul că nu se percepe nicio dobândă pentru datoria rămasă aferentă perioadei 1 ianuarie 2001-31 decembrie 2001 și că creanțele societăților viticole și ale comercianților vor fi plătite integral. Se garanta siguranța creanțelor nesubordonate. Se rezolva problema deficitului GfW, se evitau procedurile de insolvență, iar GfW își putea continua activitatea comercială.
(82)
Germania susține că subordonarea și renunțarea la creanțe au fost conforme cu testul creditorului privat. În sprijinul acestei teze, Germania face trimitere la jurisprudența relevantă.
(83)
Renunțarea la o parte din creanțe poate fi necesară în vederea majorării sumei recuperate efectiv (11). Un creditor privat ar acționa pentru a își minimiza pierderile. În cazul în care o creanță are garanții insuficiente, acceptarea amânării plății ar crește șansele rambursării fără pierderi, deoarece debitorul ar avea șansa să depășească criza și să își amelioreze situația (12). În sentința dată de TPI în cauza HAMSA, curtea a respins practica anterioară a Comisiei prin care se solicita ca renunțarea la creanțe din partea creditorilor privați și a celor publici să se facă în proporții egale raportat la părțile lor din datoria debitorului. Curtea a hotărât, dimpotrivă, că testul creditorului privat poate fi aplicat și atunci când relația dintre renunțarea la creanțe a diferiților creditori este asimetrică. TPI subliniază faptul că rangul garanțiilor deținute de diverșii creditori (corespunzând unor creanțe asigurate, preferențiale sau obișnuite) este decisiv. TPI a hotărât că un creditor public acționează ca un creditor privat atunci când decide să renunțe la o parte din creanțele sale în urma unei evaluări cuprinzătoare și raționale a sumei pe care ar putea-o recupera, a riscului de lichidare și a șanselor ca firma să redevină viabilă (13). În fine, Germania face trimitere la hotărârea Comisiei în cazul Huta Cynku, în care Comisia a hotărât că nu există niciun avantaj și prin urmare nu există ajutor de stat, atunci când restructurarea aduce mai multe venituri decât lichidarea (14).
(84)
Din aceste motive, Germania susține că, având în vedere postura de creditor principal a WAK, precum și garanțiile sale inferioare ca rang celor deținute de societățile viticole și comercianți, atât subordonarea, cât și renunțarea la creanțe au fost conforme testului creditorului privat și nu reprezintă ajutoare de stat. Printr-o procedură de insolvență, WAK ar fi pierdut cel puțin aceeași sumă și cel mai probabil o sumă mult mai mare din creanțele rămase.
(85)
Numai prin evitarea insolvenței GfW și prin achitarea creanțelor rămase ale societăților viticole și ale comercianților ar fi avut WAK drepturi de garanție depline asupra stocului rămas și ar fi putut obține o plată în proporție mai mare a creanțelor rămase decât cea care s-ar fi obținut în caz de insolvență.
(86)
Judecând cu datele de la acel moment, comportamentul WAK a fost, potrivit autorităților din Germania, corect, întrucât s-a reușit garantarea plății în proporție mai mare prin transformarea garanțiilor de rang inferior în garanții prioritare și s-a evitat insolvența iminentă a GfW. Potrivit autorităților din Germania, orice bancă privată ar fi acționat în același fel în situația respectivă.
(87)
Potrivit autorităților din Germania, o evaluare preliminară a conturilor GfW ar fi estimat că, prin continuarea activității GfW, WAK ar fi fost în măsură să încaseze creanțe în valoare de 5 112 918,81 EUR. Pe de altă parte, dacă GfW ar fi intrat în procedura de insolvență, WAK ar fi încasat maximum 2,4 milioane EUR. Diferența este de cel puțin 2,7 milioane EUR.
(88)
Aceste elemente sunt confirmate de un raport din 3 februarie 2003, pregătit de un auditor independent (15), comandat de WAK și prezentat de autoritățile din Germania. Raportul concluzionează că subordonarea creanțelor, renunțarea la o parte din creanțele menționate mai sus și renunțarea la plata dobânzii în viitor au reprezentat o decizie rațională din punct de vedere economic pentru WAK. Motivația acestei concluzii, prezentată de Germania, este următoarea:
-
dacă WAK nu și-ar fi subordonat creanțele și nu ar fi renunțat la acestea și la plata dobânzii, GfW ar fi trebuit să solicite insolvența și ar fi fost lichidată; creanțele WAK ar fi trebuit achitate din vânzarea stocurilor GfW;
-
dacă societatea ar fi fost lichidată, valoarea stocurilor GfW ar fi scăzut; Veniturile obținute efectiv din vânzarea stocurilor ar fi reprezentat numai circa 50-70 % din valoarea contabilă. Prin urmare, ținând cont de drepturile asupra garanțiilor, veniturile obținute s-ar fi ridicat la 1,84-2,4 milioane EUR;
-
procedura de insolvență este costisitoare;
-
Legea insolvenței din Germania prevede dreptul la separarea produselor care fac obiectul unui drept de retenție. Cu toate acestea, acest lucru se stabilește pe baza alegerii efectuate de administratorul judiciar între îndeplinirea contractului și separarea activelor [alineatul (103) din InsO]. Separarea activelor este posibilă numai dacă administratorul judiciar refuză îndeplinirea contractului, caz în care creditorul se poate retrage din contract și poate solicita separarea activelor, având dreptul la despăgubiri pentru neîndeplinirea contractului; aconturile pot fi compensate. În schimb, GfW poate solicita recuperarea plăților deja efectuate, care se pot compensa cu despăgubirile pentru neîndeplinirea contractului;
-
pe de altă parte, după subordonarea de către WAK a o parte din creanțele sale, GfW avea posibilitatea legală de a evita procedura de insolvență, iar după ce a renunțat la o parte din creanțe și la plata dobânzii, WAK rămăsese cu creanțe neachitate în valoare de 5,15 milioane EUR, pe care putea spera să le recupereze, ca urmare a faptului că GfW își putea continua activitatea comercială;
-
s-a evidențiat și faptul că, dacă s-ar fi deschis procedura de insolvență, GfW ar fi putut, în temeiul normelor privind insolvența, să conteste rambursările în valoare de 1 440 476,92 EUR din împrumut pe care le efectuase către WAK în perioada 1 noiembrie 2000-31 decembrie 2000. Aceasta ar fi antrenat obligația WAK de a rambursa această sumă.
(89)
Germania subliniază că o evaluare ex post arată că varianta subordonării creanțelor și a renunțării la acestea a fost mai rațională din punct de vedere economic, întrucât rambursările obținute prin evitarea insolvenței GfW s-au ridicat la 4 670 517,65 EUR, o sumă mai mare decât suma maximă de 2,4 milioane EUR care ar fi putut fi obținută în cadrul procedurii de insolvență.
(90)
Germania concluzionează că, întrucât subordonarea creanțelor și renunțarea la acestea au fost conforme testului creditorului privat, nu s-au acordat ajutoare societăților viticole și comercianților la momentul subordonării creanțelor și al renunțării la acestea de către WAK.
VI. EVALUAREA AJUTORULUI
VI.1. Organizarea comună a pieței
(91)
Până la intrarea în vigoare a Regulamentului (CE) nr. 479/2008 al Consiliului din 29 aprilie 2008 privind organizarea comună a pieței vitivinicole (16), viticultura și prelucrarea vinului erau reglementate de Regulamentul (CE) nr. 1493/1999. Conform articolului 71 din Regulamentul (CE) nr. 1493/1999, pentru producerea și comercializarea produselor care fac obiectul acestui regulament se aplică articolele 87, 88 și 89 din Tratat (în prezent articolele 107, 108 și 109 din TFUE). Înainte de 31 iulie 2000, viticultura și prelucrarea vinului erau reglementate de Regulamentul (CEE) nr. 822/87. Conform articolului 76 din Regulamentul (CEE) nr. 822/87, pentru producerea și comercializarea produselor enumerate la articolul 1 din regulament se aplică articolele 92, 93 și 94 din Tratat (în prezent articolele 107, 108 și 109 din TFUE). Prin urmare, măsurile avute în vedere vor fi analizate ținând seama de regulile privind ajutoarele de stat.
VI.2. Existența unui ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE
(92)
Conform articolului 107 alineatul (1) din TFUE, sunt interzise ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre.
(93)
WAK este persoană juridică de drept public, finanțată parțial din fonduri ale landului Renania-Palatinat și parțial din taxe parafiscale. Prin urmare, măsura este finanțată din fonduri de stat.
(94)
Se consideră că ajutoarele acordate unei întreprinderi afectează schimburile comerciale între statele membre atunci când întreprinderea respectivă funcționează pe o piață deschisă comerțului în interiorul Uniunii (17). Schimburile comerciale de produse agricole în interiorul Uniunii Europene sunt substanțiale. Prin urmare, ajutoarele în cauză sunt susceptibile de a afecta schimburile comerciale între statele membre (18).
(95)
Curtea a hotărât că pentru a stabili dacă o măsură de stat constituie ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, este, de asemenea, necesar să se stabilească dacă întreprinderea primește un avantaj economic pe care nu l-ar fi obținut în condiții normale de piață (19) și/sau dacă măsura a permis întreprinderii să evite suportarea unor costuri pe care în mod normal ar fi trebuit să le suporte din resurse proprii (20). Aceste elemente ar fi, într-adevăr, suficiente pentru a indica denaturări potențiale ale concurenței (21).
VI.2.1. Existența ajutorului acordat Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a. Acordarea împrumutului de către WAK
(96)
WAK a acordat împrumutul în valoare de 15 302 696,25 EUR în toamna anului 1999. Rata dobânzii percepută GfW a variat între 3,28 % și 5,25 % pe perioada împrumutului. Nu s-a perceput nicio primă de risc. Rata de referință pentru perioada respectivă în Germania s-a situat între 5,23 % și 6,33 %.
(97)
Germania a fost de acord cu opinia Comisiei, potrivit căreia împrumutul nu a fost acordat în condițiile pieței. Dacă împrumutul ar fi fost acordat în condițiile pieței, ar fi trebuit percepută o rată de bază a dobânzii mai ridicată, la care ar fi trebuit să se adauge o primă de risc, dată fiind siguranța limitată pe care o ofereau garanțiile împrumutului.
(98)
Se poate concluziona că împrumutul acordat GfW conținea o componentă de ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, întrucât GfW a beneficiat de un avantaj economic pe care nu l-ar fi obținut în condiții normale de piață. Componenta de ajutor se calculează ca diferență între dobânda percepută și rata de referință plus o primă de risc adecvată.
(99)
Posibilitatea transferării ajutorului către succesorii legali
(100)
Potrivit autorităților din Germania, GfW a fost lichidată și dizolvată la 1 iunie 2005. Toate stocurile din domeniile de activitate rămase au fost vândute. Sumele obținute au fost utilizate integral pentru plata datoriilor către WAK. S-a convenit cu cumpărătorul (o persoană fizică) că valoarea tuturor stocurilor rămase potrivit inventarului de la 31 decembrie 2004 urma să fie transferată către WAK la sfârșitul anului 2005. Această valoare urma să fie valoarea de vânzare originară, de 79 579,79 EUR. GfW a fost radiată din registrul comerțului în cursul anului 2006 și nu există un succesor legal sau o altă entitate juridică de la care să se poată recupera ajutorul. Prin urmare în conformitate cu jurisprudența constantă (22), recuperarea este, potrivit Germaniei, imposibilă.
(101)
Întrucât activele rămase ale GfW au fost vândute, este posibil ca persoana care le-a cumpărat să fi beneficiat de ajutorul acordat GfW. Cu toate acestea, întrucât cumpărătorul a plătit prețul inițial de achiziție, iar piața a suferit o cădere în ultimii ani, este clar că prețul plătit de acesta este cel puțin egal cu prețul pieței. Prin urmare, Comisia concluzionează că nu i-a fost transferat niciun ajutor cumpărătorului stocurilor rămase ale GfW. În același timp, GfW și-a încetat existența și, prin urmare, nu mai există ajutoare care să fie recuperate.
VI.2.1.b. Subordonarea creanțelor și renunțarea la creanțe de către WAK
(102)
Subordonarea creanțelor și renunțarea la creanțe și la plata dobânzii au fost finanțate din resursele proprii ale WAK și printr-un împrumut contractat în acest scop de WAK, considerându-se, prin urmare, că au fost finanțate din resurse ale statului.
(103)
Pentru a stabili dacă subordonarea creanțelor și renunțarea la creanțe și la plata dobânzii constituie ajutor de stat către GfW în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, este, de asemenea, necesar să se stabilească dacă GfW a primit un avantaj economic pe care nu l-ar fi obținut în condiții normale de piață și/sau dacă măsura a permis GfW să evite suportarea unor costuri pe care în mod normal ar fi trebuit să le suporte din resurse proprii. Această evaluare trebuie realizată cu ajutorul testului creditorului privat. Testul creditorului privat constă în verificarea măsurii în care un creditor privat ar fi acționat sau a acționat, în condiții de piață similare, în același fel cu creditorul public.
(104)
Potrivit jurisprudenței constante, renunțarea la o parte din creanțe poate fi necesară în vederea majorării sumei recuperate efectiv. Un creditor privat ar acționa pentru a-și minimiza pierderile (23). În cazul în care o creanță are garanții insuficiente, acceptarea amânării plății ar crește șansele rambursării fără pierderi, deoarece debitorul ar avea șansa să depășească criza și să își amelioreze situația (24).
(105)
În hotărârea HAMSA (25) a TPI, Curtea a respins practica anterioară a Comisiei prin care se solicita ca renunțarea la creanțe din partea creditorilor privați și a celor publici să se facă în proporții egale raportat la părțile lor din datoria debitorului. Curtea a hotărât, dimpotrivă, că testul creditorului privat poate fi aplicat și atunci când relația dintre renunțarea la creanțe a diferiților creditori este asimetrică. Punctele 168 și 169 din decizia curții:
„168.
Atunci când o societate care se confruntă cu o deteriorare semnificativă a situației sale financiare propune creditorilor săi un acord sau o serie de acorduri de reeșalonare a datoriei în vederea remedierii situației și a evitării lichidării, orice creditor trebuie să adopte o decizie având în vedere, pe de o parte, suma care i se oferă prin acordul propus și, pe de altă parte, suma pe care se așteaptă să o recupereze în cazul lichidării societății. Alegerea fiecărui creditor este influențată de un număr de factori, inclusiv de rangul creanțelor deținute de creditor (sigure, preferențiale sau obișnuite), de natura și valoarea eventualelor garanții deținute, de modul cum evaluează șansele pe care le are societatea în cauză să redevină viabilă, precum și de suma pe care ar primi-o în caz de lichidare. De exemplu, dacă se dovedește că, în cazul lichidării unei societăți, valoarea obținută din activele sale nu permite decât acoperirea ipotecilor și a creanțelor preferențiale, creanțele ordinare nu ar avea nicio valoare. Într-un astfel de scenariu, acceptarea de către un creditor ordinar a anulării unei părți importante a creanței sale nu ar constitui o pierdere reală.
169.
Rezultă că, în absența unor informații privind factorii care determină valoarea diverselor opțiuni oferite creditorilor, simplul fapt al unei aparente disproporții între sumele pe care diverșii creditori le-au anulat nu este, în sine, concludent în ceea ce privește motivele care i-au determinat pe aceștia să accepte remiterile propuse.”
(106)
În plus, în cauza HAMSA (26), TPI a hotărât că un creditor public acționează ca un creditor privat atunci când decide să renunțe la o parte din creanțele sale în urma unei evaluări cuprinzătoare și raționale a sumei pe care ar putea-o recupera, a riscului de lichidare și a șanselor ca firma să redevină viabilă. În fine, în cazul Huta Cynku (27), Comisia a decis că nu există niciun avantaj și, prin urmare, nu există ajutor de stat atunci când restructurarea aduce mai multe venituri decât lichidarea.
(107)
Având în vedere jurisprudența citată mai sus, pentru a evalua dacă un creditor privat ar fi acționat sau nu la fel ca WAK, este necesară examinarea opțiunilor pe care le avea la dispoziție WAK în momentul când a concluzionat că GfW era amenințată de insolvență și care erau implicațiile economice ale acestor opțiuni. În a doua etapă, este necesar să se întreprindă aceeași examinare și în cazul societăților viticole și al comercianților, iar apoi să se evalueze dacă situația cu care se confrunta WAK poate fi comparată cu cea a societăților viticole și a comercianților și dacă poate fi evaluată pe baza acestora.
(108)
Atunci când a fost informat că GfW era amenințată de insolvență, WAK avea două opțiuni. Putea fie să permită deschiderea procedurii de insolvență, fie să încerce evitarea acestui lucru prin ajungerea la un acord cu GfW care să îi permită acesteia să își continue activitatea comercială. Pe baza informațiilor prezentate de Germania și sprijinite de un raport din 3 februarie 2003, alcătuit de un auditor independent (a se vedea considerentul 88), implicațiile economice ale acestor două opțiuni sunt, potrivit autorităților din Germania, următoarele. Cu datele din acel moment, WAK ar fi putut, în cazul unei proceduri de insolvență, să recupereze o sumă maximă de aproximativ 2,4 milioane EUR din creanțele sale. În cazul în care WAK semna un acord cu GfW, renunțând la o parte din creanțe și permițând astfel GfW să își continue activitatea comercială, WAK ar fi putut, cu datele din acel moment, să spere că își va recupera 5,1 milioane EUR din creanțe. Rezultă, astfel, o diferență de 2,7 milioane EUR în favoarea ideii de a sprijini GfW să evite procedura de insolvență. Disponibilitatea societăților viticole și a comercianți de a proceda la fel avea numai un impact redus asupra calculelor privind recuperarea datoriilor, dar nu schimba rezultatul comparației dintre cele două alternative.
(109)
Estimarea ratei de recuperare de 2,4 milioane EUR în cazul insolvenței, prezentă în raport, se bazează pe o ipoteză a autorităților din Germania, aceea că datoriile față de societățile viticole și comercianți, în sumă de 4,4 milioane EUR, ar fi trebuit achitate înainte celor ale WAK. Cu toate acestea, potrivit Comisiei Europene, Legea insolvenței din Germania prevede că numai datoriile către societățile viticole și comercianții beneficiari ai unor drepturi de retenție prelungite ar fi trebuit achitate înaintea datoriilor către WAK. Restul datoriilor ar fi avut același rang cu datoriile către WAK. Propriile calcule ale Comisiei arată însă că, chiar și în cazul în care toate creanțele WAK, ale societăților viticole și ale comercianților ar fi avut același statut, WAK se putea aștepta să recupereze maximum 4,7 milioane EUR în caz de insolvență (pe baza unei valori totale rambursate în caz de insolvență de 6,8 milioane EUR și pe principiul că WAK și societățile viticole ar fi fost rambursate proporțional cu sumele datorate către ele - 10 milioane EUR, respectiv 4,4 milioane EUR). Prin urmare, se poate concluziona că opțiunea ex ante cea mai favorabilă pentru WAK ar fi fost să ajute GfW la evitarea insolvenței.
(110)
De cealaltă parte, calculele realizate de societățile viticole și de comercianți erau foarte diferite. În primul rând, aceștia primiseră deja 80 % din sumele datorate pentru produsele livrate. În al doilea rând, potrivit ofertei făcute GfW, aceștia ar primi numai 10 % din procentul de 20 % din creanțe neachitat încă. În practică, aceasta însemna că dacă semnau contractul ar fi primit în plus numai 2 % din prețul de achiziție convenit. Această sumă reprezintă, cu siguranță, mai puțin decât cea pe care se puteau aștepta să o primească în urma unei proceduri de insolvență, indiferent de rangul garanțiilor lor (drept de retenție simplu, extins sau prelungit). În medie, se puteau aștepta să primească 48 % din creanțele neachitate (2,1 milioane EUR din totalul de 4,4 milioane datorate lor). Prin urmare, nu este deloc surprinzător că o parte din societățile viticole și din comercianți au refuzat oferta GfW. În al treilea rând, a fost probabil evident că ar fi fost în interesul WAK să renunțe la o parte din creanțe și să evite insolvența chiar dacă societățile viticole și comercianții nu procedau la fel, ceea ce ar fi permis de asemenea societăților viticole și comercianților să obțină plata unei părți mai mari din creanțele neachitate decât procentul de 10 % oferit. În al patrulea rând, o parte dintre aceștia acționaseră deja GfW în instanța, iar instanța hotărâse în favoarea lor, obligând GfW la plata a 80 % din creanțele rămase.
(111)
Se poate concluziona că, în pofida faptului că societățile viticole, comercianții și WAK erau împreună creditori ai GfW, opțiunile și rezultatul exercitării acestor opțiuni în cazul WAK și în cel al societăților viticole și al comercianților erau atât de diferite, încât nu sunt comparabile. Faptul că societățile viticole și comercianții au ales să nu renunțe la creanțele lor nu ar trebui să fie un contraargument atunci când se evaluează dacă WAK a acționat în conformitate cu testul creditorului privat.
(112)
Comparând între ele diversele opțiuni pe care le avea la dispoziție WAK, Comisia a concluzionat că subordonarea și renunțarea parțială la creanțe din 4 decembrie 2000 și din 21 februarie 2001, în sumă totală de 5 005 441,60 EUR, precum și renunțarea la plata dobânzilor de la 31 decembrie 2000 au reprezentat opțiunea cea mai favorabilă pentru WAK, fiind, prin urmare, conforme cu testul creditorului privat. Subordonarea și renunțarea la creanțe conduc la o amânare a datoriei, care este mai avantajoasă pentru creditor decât lichidarea. În conformitate cu jurisprudența constantă (28), un creditor public pune în balanță suma care îi este oferită în cadrul unui plan de restructurare și suma pe care ar putea să o recupereze prin lichidarea firmei. Prin urmare, GfW nu a primit niciun avantaj de care nu ar fi beneficiat în condițiile normale ale pieței, ceea ce înseamnă că GfW nu a primit ajutoare de stat în urma deciziei WAK de subordonare și renunțare la o parte din creanțele sale.
(113)
La deschiderea procedurii, s-au exprimat îndoieli privitoare la măsura în care WAK s-a limitat la strictul necesar în privința subordonării și renunțării la creanțe. Cu toate acestea, potrivit observațiilor trimise de Germania, WAK a renunțat la acea parte din creanțele sale de care era nevoie pentru acoperirea deficitului GfW pe anul 2000, ceea ce, potrivit Legii insolvenței din Germania (a se vedea considerentul 25) era necesar pentru evitarea procedurii de insolvență și pentru a permite GfW să își continue activitatea comercială. În primul contract (semnat la 4 decembrie 2000) dintre GfW și WAK, acesta din urmă este de acord, pentru a evita insolvența GfW, cu subordonarea unor creanțe egale ca valoare cu deficitul GfW după ce societățile viticole și comercianții fuseseră de acord să renunțe la 90 % din creanțele rămase și, dacă este necesar, să renunțe la creanțele pe care fuseseră de acord să le subordoneze (a se vedea considerentele 79 și 80). Motivul pentru care renunțarea a avut o valoare mai mare decât se preconiza inițial a fost acela că, în pofida eforturilor WAK și ale GfW de a convinge societățile viticole și comercianții să ia parte la efortul de sprijinire a GfW pentru evitarea insolvenței (a se vedea considerentele 79 și 80 din observațiile Germaniei), societățile viticole și comercianții au hotărât să nu renunțe la creanțele lor, din motivele precizate în considerentul 110 de mai sus. După cum s-a menționat la considerentul 108, decizia societăților viticole și a comercianților de a nu renunța la o parte din creanțele neachitate a avut numai un impact limitat asupra evaluării economice realizate de WAK și nu a modificat rezultatul acestei evaluări, și anume concluzia că era preferabil din punct de vedere economic pentru WAK să ajute GfW la evitarea procedurii de insolvență.
(114)
Prin urmare, Comisia concluzionează că subordonarea parțială de către WAK și renunțarea la creanțe reprezenta varianta cea mai favorabilă pentru WAK, fiind ca atare conformă cu testul creditorului privat și neputând fi considerată ajutor de stat către GfW în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
VI.2.2. Existența ajutorului către societățile viticole și comercianți
(115)
La deschiderea și în prelungirea ulterioară a procedurii oficiale de investigare s-au ridicat întrebări în privința unui posibil ajutor acordat societăților viticole și comercianților. În primul rând, rangul garanțiilor acordate societăților viticole și comercianților de către GfW la momentul achiziției a părut relativ ridicat și au apărut dubii în privința conformității cu practicile comerciale obișnuite a acordării unui asemenea rang al garanțiilor. În al doilea rând, s-a estimat că prețul plătit pentru mustul achiziționat era superior prețului pieței. În al treilea rând, decizia societăților viticole și a comercianților de a nu renunța la creanțele lor în momentul în care GfW s-a confruntat cu o situație de insolvență a fost examinată împreună cu decizia WAK de a subordona și apoi de a renunța la o parte din creanțe, în pofida faptului că societățile viticole și comercianții au decis să nu renunțe la 90 % din creanțele rămase (20 % din valoarea stocurilor).
VI.2.2.a. Rangul garanțiilor acordate la momentul achiziției mustului
(116)
În observațiile lor, autoritățile din Germania au dat asigurări că acordarea de către GfW a unor drepturi de retenție simple, extinse sau prelungite societăților viticole și comercianților în legătură cu vânzarea de must a fost conformă cu practicile comerciale uzuale. Aceasta înseamnă că, deși societățile viticole și comercianții primeau un rang al garanțiilor relativ ridicat, în special în cazurile în care s-a acordat drept de retenție prelungit, acest lucru era conform practicilor comerciale uzuale și nu conferea o poziție mai puternică decât dacă relația ar fi implicat un cumpărător privat.
(117)
Comisia face trimitere la recomandările (29) înregistrate de Federația întreprinderilor viticole și a comercianților cu amănuntul de vin din Germania, Trier, de Federația comercianților de vin din Germania, Mainz și de Asociația viticultorilor din Germania, Bonn (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) la autoritățile responsabile cu concurența din Germania (Bundeskartellamt) în conformitate cu articolul 22 alineatul (3) punctul 2 din Legea împotriva limitării concurenței (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). Prima versiune a recomandărilor a fost înregistrată în 1990, iar versiunea actuală în 2005. Aceste recomandări precizează clar că în cazurile în care nu se plătește întregul preț de vânzare la momentul transferului mărfii, vânzătorul trebuie să își păstreze titlul de proprietate până la achitarea integrală a prețului. Rangul garanțiilor acordate societăților viticole și comercianților în cazul în speță a fost variat. Numai cele cu drept de retenție prelungit beneficiau de garantarea integrală a plății. Aceasta înseamnă că rangul garanțiilor acordate societăților viticole și comercianților era, în medie, mai mic decât cel sugerat în recomandările menționate mai sus. Prin urmare, Comisia acceptă, cu referire la recomandări și la rangul efectiv al garanțiilor acordate, asigurările date de Germania, potrivit cărora acordarea unui rang al garanțiilor de tipul celui de care au beneficiat societățile viticole și comercianții în acest caz constituie o practică comercială normală, iar rangul garanțiilor acordate nu a fost mai mare decât ar fi fost în cazul unui contract normal dintre doi actori privați și, prin urmare, nu a reprezentat ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
VI.2.2.b. La momentul achiziției mustului - prețul plătit pentru mustul achiziționat
(118)
În deschiderea procedurii, s-a afirmat că prețul plătit de GfW pentru mustul achiziționat era mai mare decât prețul pieței. S-a utilizat drept preț al pieței prețul vinului de masă, menționându-se prețul de referință de 0,26 EUR pe litru. În observațiile sale, Germania a prezentat informații substanțiale privind strategia de afaceri a GfW, care arată că piața vinului de masă obișnuit nu este una relevantă și că strategia GfW avea trei componente. Mai întâi, achiziționarea mustului pentru vin de masă cu care să participe la programul de distilare al UE (40 % din stoc). În al doilea rând, achiziția de must de calitate cu intenția de a-l vinde pe piața vinului brut de calitate, pentru a fi utilizat la producerea de vin spumant (60 % din stoc). În al treilea rând, participarea la programul de stocare al UE cu 20 % din stocuri înainte de vânzarea acestora pentru producerea de vin spumant. În încercarea de a stabili dacă aceste două produse aparțin aceleiași piețe, Comisia a recurs la Comunicarea Comisiei privind definirea pieței relevante în sensul dreptului comunitar al concurenței (31). Potrivit punctului 7 din comunicare, „o piață relevantă a produsului cuprinde toate produsele și/sau serviciile pe care consumatorul le consideră interschimbabile sau substituibile, datorită caracteristicilor, prețurilor și utilizării căreia acestea îi sunt destinate”.
(119)
Piața pentru mustul achiziționat pentru a profita de programul de distilare al UE este, bineînțeles, cea a vinului obișnuit de masă. Cu toate acestea, prețul relevant trebuie să fie cel plătit pentru vinul trimis la distilare.
(120)
La fel ca în cazul tuturor măsurilor tradiționale de intervenție asupra piețelor agricole, distilarea preventivă a vinului în conformitate cu articolul 38 din Regulamentul (CEE) 822/87 are drept scop principal eliminarea ofertei excedentare de pe piața vinului, astfel încât prețul pentru această distilare benevolă trebuia să fie suficient de ridicat încât să îi motiveze pe producători să trimită vinul la distilare. Prețul anual efectiv pentru măsura de distilare a fost definit de Consiliu drept 65 % din așa-numitul preț orientativ.
(121)
Prețul orientativ este decis de Consiliu o dată pe an, iar valoarea acestuia este stabilită cu scopul expres de sprijinire a pieței. Pentru a putea îndeplini acest scop, valoarea trebuie să fie, în mod evident, suficient de ridicată. Regulamentul (CE) 1676/1999 al Consiliului din 19 iulie 1999 de stabilire a prețului orientativ pentru anul viticol 1999/2000 (32) a stabilit prețurile orientative pentru diversele categorii de vin. Prețul pentru categoria AII (vin alb de masă din soiurile de tip Sylvaner sau Müller-Thurgau) a fost stabilit la valoarea de 82,81 EUR pe hectolitru, iar cel pentru categoria AIII (vin alb de masă din soiurile de tip Riesling) la valoarea de 94,57 EUR pe hectolitru. În conformitate cu anexa III la Regulamentul (CE) nr. 1681/1999 al Comisiei din 26 iulie 1999 de stabilire a prețurilor de achiziție, a ajutoarelor și a anumitor alte sume aplicabile pentru anul viticol 1999/2000 la măsurile de intervenție în sectorul vinicol (33), suma exactă plătită pentru distilare depinde de gradul alcoolic al vinului livrat, deoarece prețul pentru distilarea preventivă (65 % din prețul orientativ) a fost calculat de Comisie nu pe hectolitru, ci în funcție de gradul alcoolic pe hectolitru în anul respectiv.
(122)
Rolul principal al Comisiei în ceea ce privește distilarea vinului a fost acela de a evalua situația efectivă de pe piață și de a stabili în funcție de aceasta cantitățile acceptate pentru distilare preventivă în fiecare an și în fiecare stat membru. Regulamentul (CE) nr. 2367/1999 al Comisiei din 5 noiembrie 1999 de introducere a distilării preventive conform dispozițiilor de la articolul 38 din Regulamentul (CEE) nr. 822/87 al Consiliului pentru anul viticol 1999/2000 (34) a alocat 148 000 de hectolitri pieței din Germania pentru anul viticol 1999-2000. Regulamentul (CE) nr. 546/2000 al Comisiei de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2367/1999 de introducere a distilării preventive conform dispozițiilor de la articolul 38 din Regulamentul (CEE) nr. 822/87 al Consiliului pentru anul viticol 1999/2000 (35) a majorat această valoare la 468 000 de hectolitri. Regulamentul (CE) nr. 2367/1999 a limitat cantitatea de vin trimis la distilare la 40 % din producție. Potrivit evidențelor Comisiei, producătorii din Germania au distilat circa 400 000 de hectolitri în cadrul acestei scheme.
(123)
Potrivit autorităților din Germania, prețul plătit pentru vinul trimis spre distilare a fost de 0,50-0,55 EUR pe litru. Având în vedere metoda de calcul de mai sus, Comisia consideră că prețul menționat de Germania este realist.
(124)
Comisia concluzionează că intervenția pe piață a UE în cazul unei proporții semnificative din vin a creat două piețe separate. Una în care prețul de referință era cel plătit pentru vinul trimis spre distilare, în acest caz 0,50-0,55 EUR pe litru, și alta în care prețul de referință era cel al pieței. Prin urmare, valoarea de 0,26 EUR pe litru menționată în decizia de deschidere a procedurii nu poate fi considerată prețul de referință relevant pentru mustul achiziționat pentru a fi trimis spre distilare.
(125)
Pentru a stabili care era piața relevantă pentru mustul achiziționat în vederea transformării în vin brut pentru producția de vin spumant, este mai întâi necesar să se evalueze dacă existau piețe separate pentru vin și dacă mustul achiziționat de GfW aparține aceleiași piețe ca vinul de masă sau nu. Va fi, de asemenea, necesar să se stabilească dacă pentru vinul de calitate s-ar putea obține prețuri mai mari. În statisticile sale, Comisia face întotdeauna referință la diversele prețuri în funcție de calitatea vinului. Potrivit experților în materie de vin din cadrul Comisiei, prețul vinului nu este același pentru fiecare lot, iar statisticile disponibile prezintă numai prețurile medii pentru diverse niveluri de calitate a vinului. Prețul efectiv este influențat de mai multe elemente. Principalele elemente sunt calitatea, vârsta, reputația, cererea și gradul alcoolic sau gradele Oechsle. Gradele Oechsle indică gradul de coacere și nivelul de zahăr prezent în struguri. Acest element este important întrucât determină gradul alcoolic natural final al unui vin. Potrivit Deutsches Weininstitute (Institutul german pentru vinuri), producerea de vin spumant necesită vin brut cu un conținut mai ridicat de alcool (36).
(126)
Aceasta vine în sprijinul afirmațiilor autorităților din Germania, potrivit cărora mustul trebuie să aibă mai multe grade Oechsle dacă produsul finit este reprezentat de vinul spumant decât în cazul vinului de masă, ceea ce a impus plata unei prime pentru mustul cu mai multe grade Oechsle. Prin urmare, Comisia acceptă argumentația Germaniei, potrivit căreia există piețe separate, iar prețul trebuie să fie mai ridicat pentru mustul destinat producerii de vin spumant comparativ, cu cel pentru producerea de vin de masă. Drept urmare, Comisia acceptă, de asemenea, că prețul plătit de GfW la momentul achiziției nu poate fi comparat cu prețul pentru vinul de masă - 0,26 EUR pe litru - cum s-a procedat în deschiderea procedurii.
(127)
Germania continuă prezentarea de informații privind prețul care poate fi atins pe piața relevantă, și anume piața pentru must de calitate destinat producerii de vin spumant. Potrivit acestor informații, prețul de bază al unui litru de must de 60 de grade Oechsle pe piața vinului brut destinat producerii de vin spumant a fost de 0,312 EUR pe litru. Pentru fiecare grad Oechsle suplimentar (până la un nivel maxim de 80 de grade Oechsle) s-au plătit 0,005 EUR pe litru. Mustul de calitate furnizat de societățile viticole și comercianți, reprezentând 60 % din mustul cumpărat, a fost plătit în conformitate cu acest principiu. De asemenea, potrivit statisticilor privind importurile ale Asociației viticultorilor din Germania (Deutsche Weinbauverband) pentru anii 1998-2001, prezentate de Germania, prețul vinului alb vrac importat - adecvat pentru producția de vin spumant datorită calității sale ridicate - a fost de 0,38 EUR pe litru.
(128)
Comisia este dispusă să accepte argumentele Germaniei în favoarea unui preț relevant al pieței de circa 0,38 EUR pe litru, pe baza informațiilor privind determinarea prețului la vin provenite de la experții interni, a informațiilor provenite de la Deutsches Weininstitute menționate mai sus și a calculării profitului din planul de afaceri al GfW.
(129)
Planul de afaceri al GfW, prezentat de Germania, arată că la momentul achiziției mustului, GfW preconiza să poată trimite 40 % din stocuri spre distilare preventivă, la un preț de 0,50-0,55 EUR pe litru, să vândă 60 % din stocuri la un preț de 0,375 EUR pe litru, iar pentru 20 % din stocuri să primească o subvenție suplimentară din partea UE pentru stocarea vinului, în valoare de 0,06 EUR pe litru, înainte de a vinde cantitatea respectivă la prețul de 0,375 EUR pe litru un an mai târziu. În total, firma preconiza să vândă stocurile la un preț mediu de 0,44-0,46 EUR și să realizeze un profit de 0,06-0,09 EUR pe litru. Ar fi rezultat un profit total de 2,64-3,96 milioane EUR.
(130)
În 1999, GfW a trimis 40 % din stocuri spre distilare preventivă și a primit un preț de 0,50-0,55 EUR pe litru. Având în vedere scăderea prețurilor pe piața vinului la sfârșitul anului 1999 - la care GfW nu se așteptase, ținând cont de prețurile mai ridicate din anul precedent - GfW a hotărât să nu vândă stocurile rămase în acel an, ci să le păstreze și să le vândă în 2000 sau, dacă prețurile pieței aveau să rămână scăzute, să beneficieze de a doua rundă de distilare preventivă. Decizia s-a bazat pe ipoteza că distilarea preventivă va continua. Cu toate acestea, Regulamentul (CE) nr. 1493/1999 al Consiliului privind organizarea comună a pieței vitivinicole a desființat distilarea preventivă. În locul acesteia, s-a introdus opțiunea distilării benevole pentru a aproviziona piața alcoolului alimentar. Noua măsură de distilare în caz de criză poate fi utilizată numai în cazuri excepționale de perturbare a pieței. Considerentul 35 din Regulamentul (CE) nr. 1493/1999 se referă în mod explicit la eliminarea sistemului de distilare ca debușeu artificial în caz de producție excedentară. Noul regulament a intrat în vigoare la 31 iulie 2000.
(131)
Pentru GfW, aceasta însemna că măsurile de distilare din anul viticol 2000/2001 erau semnificativ mai puțin favorabile decât cele din anii anteriori. Prin distilare pentru aprovizionarea pieței de alcool alimentar se putea obține numai aproximativ jumătate din prețul mediu atins anterior, de 0,50-0,55 EUR pe litru.
(132)
După părerea autorităților din Germania, această evoluție nu putea fi anticipată la momentul în care GfW a hotărât să depoziteze în continuare vinul. Comisia, pe de altă parte, consideră că această evoluție era previzibilă. Noua organizare a pieței vitivinicole își propunea în mod explicit eliminarea sistemului de distilare. Astfel, ar fi trebuit să fie clar pentru GfW, în momentul în care s-a decis încercarea unei a doua runde de distilare, că măsurile de distilare din a doua jumătate a anului 2000 și ulterioare acestei perioade nu vor mai oferi compensări pentru scăderea prețurilor de pe piața vinului.
(133)
Cu toate acestea, argumentele pro și contra ideii că GfW ar fi trebuit să fie la curent cu modificarea nu sunt relevante. Planul de afaceri la momentul achiziției, în raport cu care trebuie evaluat comportamentul GfW în calitate de investitor privat, includea numai o primă rundă de distilare preventivă, care a avut loc și pentru care GfW a încasat 0,50-0,55 EUR pe litru. Planul de afaceri nu includea o a doua rundă de distilare preventivă și, prin urmare, profitul preconizat în urma unei astfel de operațiuni nu făcea parte din calculul global al profitului la momentul achiziției. Această a doua rundă nu făcea parte din planul de afaceri și, deși decizia GfW de a încerca o a doua rundă de distilare într-un moment când prețul pieței era în scădere a fost fără îndoială greșită, nu se poate considera că aceasta a reprezentat ajutor de stat către societățile viticole și comercianți la momentul achiziției.
(134)
Pe baza elementelor de mai sus, Comisia concluzionează că GfW a plătit prețul pieței pentru mustul achiziționat în toamna lui 1999 și că, prin urmare, societățile viticole și comercianții nu au primit ajutoare de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
VI.2.2.c. La momentul subordonării creanțelor și al renunțării la creanțe de către WAK
(135)
La considerentul 114 s-a concluzionat că subordonarea și renunțarea la creanțe de către WAK s-a realizat exclusiv în interes propriu și în conformitate cu testul creditorului privat, prin urmare neexistând un ajutor de stat către GfW. Faptul că decizia WAK a favorizat societățile viticole și comercianții nu are nicio relevanță, întrucât acest lucru nu a fost intenționat, ci numai o consecință a faptului că WAK a încercat să recupereze o sumă cât mai mare din propriile fonduri.
(136)
Comisia concluzionează că prin subordonarea și renunțarea la creanțe, WAK nu a acordat un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE societăților viticole și comercianților.
VI.3. Calificarea ajutorului drept ilegal
(137)
Deoarece componenta de ajutor a împrumutului primit de GfW de la WAK a fost acordată și plătită fără notificarea în prealabil a Comisiei, este vorba despre un ajutor ilegal în sensul articolului 1 litera (f) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 privind normele de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (37).
VI.4. Derogări prevăzute la articolul 107 din Tratat relevante pentru împrumutul acordat GfW
(138)
Prin urmare, trebuie examinat dacă se aplică vreuna din derogările privind interzicerea ajutoarelor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1).
(139)
Din punctul de vedere actual, derogările prevăzute la articolul 107 alineatul (2) și la articolul 107 alineatul (3) literele (a), (b) și (d) nu se aplică, întrucât ajutorul în chestiune nu se încadrează în niciuna din următoarele categorii:
-
ajutoarele destinate să favorizeze dezvoltarea economică a regiunilor în care nivelul de trai este anormal de scăzut sau în care există un grad de ocupare a forței de muncă extrem de scăzut;
-
ajutoarele destinate să promoveze realizarea unui proiect important de interes european comun sau să remedieze perturbări grave ale economiei unui stat membru;
-
ajutoarele destinate să promoveze cultura și conservarea patrimoniului, în cazul în care acestea nu aduc modificări condițiilor schimburilor comerciale și ale concurenței în Uniune într-o măsură care contravine interesului comun.
(140)
Prin urmare, articolul 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE este singura derogare care s-ar putea aplica.
(141)
La momentul acordării ajutorului, ajutorul pentru producătorii primari era evaluat sub directa incidență a articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE. În conformitate cu practicile din momentul respectiv, ajutoarele pentru investiții, credite, sectorul creșterii animalelor, organizații de producători, publicitate și promovare, despăgubiri pentru daune provocate de boli, prime de asigurare și asistență tehnică ar putea fi considerate compatibile cu piața internă, cu condiția îndeplinirii anumitor criterii. Cu toate acestea, niciuna din formele de ajutor compatibile cu piața internă menționate mai sus nu poate fi folosită pentru obținerea unei derogări pentru ajutorul în cauză.
(142)
În plus, în efortul de a explora toate căile posibile, Comisia a analizat dacă orientările privind salvarea și restructurarea firmelor aflate în dificultate nu ar putea fi aplicate cazului în speță. Prima condiție care trebuie îndeplinită de o întreprindere pentru a beneficia de ajutoare pentru salvare sau restructurare este aceea de a fi considerată în dificultate în înțelesul Orientărilor privind ajutoarele de stat pentru salvarea și restructurarea firmelor aflate în dificultate (38). Informațiile deținute de Comisie nu conțin nicio indicație că întreprinderea ar fi fost în dificultate în sensul orientărilor sus-menționate la momentul acordării ajutorului. GfW s-a aflat în dificultate numai un an mai târziu, din cauza scăderii accentuate a prețurilor.
(143)
În orice caz, Comisia dorește să sublinieze că este datoria statului membru în cauză să coopereze cu Comisia prin furnizarea tuturor elementelor necesare pentru ca aceasta din urmă să poată verifica dacă s-au îndeplinit toate condițiile pentru acordarea derogării de care statul în cauză dorește să beneficieze (39). În cazul în speță, Germania nu a pus la dispoziție suficiente informații care să permită Comisiei să evalueze datele în lumina acestor orientări sau o documentație care să permită Comisiei să evalueze ajutorul în lumina altor forme de ajutoare compatibile menționate la considerentul 126, în pofida informațiilor puse la dispoziție de Comisie la punctul 44 al deciziei de deschidere a procedurii de investigare.
(144)
Evaluarea directă a măsurilor de ajutor în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE trebuie efectuată în mod restrictiv. Trebuie demonstrat în mod clar că efectele pozitive ale măsurii de ajutor depășesc efectele negative pe care l-ar putea avea ajutorul asupra concurenței și asupra funcționării corespunzătoare a pieței interne. Măsurile unilaterale de ajutor de stat care sunt destinate doar îmbunătățirii situației financiare a producătorului, dar nu contribuie în niciun fel la dezvoltarea sectorului nu sunt considerate conforme acestor criterii și prin urmare reprezintă ajutor de funcționare care nu este compatibil cu piața comună.
(145)
Din motivele menționate mai sus, ajutorul acordat GfW ca parte a împrumutului nu îndeplinește condițiile pentru acordarea vreuneia din derogările posibile de la articolul 107 alineatul (3). Prin urmare, acesta reprezintă un ajutor incompatibil cu piața internă.
(146)
Nu este aplicabilă nicio altă derogare în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE.
VII. CONCLUZII
(147)
Din motivele menționate mai sus, Comisia consideră că împrumutul acordat GfW nu poate fi considerat compatibil cu piața internă. Comisia consideră, de asemenea, că punerea în aplicare a măsurii de către Germania a fost ilegală.
(148)
Din motivele menționate mai sus, Comisia consideră că subordonarea creanțelor și renunțarea la creanțe și la plata viitoare a dobânzii, survenite ulterior, nu reprezintă ajutor de stat în favoarea GfW, nici în favoarea societăților viticole și a comercianților.
(149)
Din motivele menționate mai sus, Comisia consideră că achiziția mustului s-a realizat la prețul pieței și în conformitate cu practicile de afaceri uzuale și, prin urmare, nu reprezintă ajutor de stat către societățile viticole și comercianți.
(150)
În cazul în care se constată că ajutorul de stat acordat în mod ilegal este incompatibil cu piața internă, consecința naturală este aceea că ajutorul în cauză trebuie recuperat, pentru a se restabili - în măsura posibilului - poziția concurențială existentă înaintea acordării ajutorului.
(151)
Întrucât GfW nu are niciun succesor legal, recuperarea nu este posibilă în conformitate cu jurisprudența constantă (40),
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
Ajutorul de stat, reprezentat de diferența dintre rata dobânzii aferentă împrumutului acordat GfW și rata dobânzii de pe piață plus prima de risc care ar fi trebuit percepută pentru împrumut, acordat în mod ilegal de Germania, cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene în favoarea Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH este incompatibil cu piața internă.
Articolul 2
Subordonarea creanțelor și renunțarea la acestea din partea WAK nu constituie ajutor către GfW sau către societățile viticole și comercianți în sensul articolului 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.
Articolul 3
Achiziția de must de către GfW în 1999 nu constituie ajutor către societățile viticole și comercianți în sensul articolului 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.
Articolul 4
Germania nu trebuie să recupereze de la beneficiar ajutorul menționat la articolul 1, întrucât beneficiarul este insolvent și a fost dizolvat și radiat din registrul comerțului, neexistând niciun succesor legal.
Articolul 5
Prezenta decizie se adresează Republicii Federale Germania.
Adoptată la Bruxelles, 29 iunie 2011.