ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 6. července 2010
ve věci státní podpory C 40/07 (ex N 48/07), kterou Rumunsko uplatnilo ve prospěch podniku ArcelorMittal Tubular Products Roman S.A. (dříve Petrotub Roman S.A.)
(oznámeno pod číslem K(2010) 4492)
(Pouze rumunské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2013/516/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
s ohledem na ustanovení přílohy VII a dodatku A přílohy VII protokolu o přechodných opatřeních smlouvy o přistoupení Rumunska,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dopisem ze dne 2. února 2007 požádala Komise Rumunsko, aby poskytlo informace týkající se prominutí dluhů a úprav splátkového kalendáře u podniku Petrotub Roman S.A. (dále jen „Petrotub“) v souvislosti s jeho privatizací v roce 2003 (po zprivatizování se podnik přejmenoval na Mittal Steel Roman a poté na ArcelorMittal Tubular Products S.A. (2) (dále jen „AM Roman“)).
(2)
Dopisem ze dne 25. září 2007 oznámila Komise Rumunsku své rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (3) ve věci možné podpory v rámci privatizace podniku Petrotub. Rozhodnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby k tomuto opatření předložily své připomínky.
(3)
Rumunsko předložilo své připomínky dopisem ze dne 26. listopadu 2007, který byl zaevidován téhož dne. Podniky ArcelorMittal (mateřský podnik) a AM Roman (dotyčný dceřiný podnik) předložily své připomínky dopisy ze dne 28. ledna 2008, zaevidovanými dne 29. ledna 2008. Tyto připomínky byly dne 12. února 2008 sděleny Rumunsku. Rumunsko na ně odpovědělo dopisem ze dne 11. března 2008, který byl zaevidován téhož dne.
(4)
Dopisy ze dne 26. února 2009, 8. října 2009 a 29. ledna 2010 požádala Komise o dodatečné informace. Rumunsko odpovědělo dopisy ze dne 27. dubna 2009, 19. října 2009 a 3. února 2010, jež byly všechny zaevidovány ještě téhož dne.
II. POPIS SKUTEČNOSTÍ
1. Podnik
(5)
Podnik AM Roman je výrobce bezešvých ocelových trubek se sídlem ve městě Roman v oblasti Rumunska, která je příjemcem pomoci podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU (5). Před zprivatizováním v roce 2003 byl podnik, který se tehdy jmenoval Petrotub, výrobcem bezešvých ocelových trubek válcovaných za tepla i za studena s průměrem mezi 6 a 620 mm a tloušťkou stěny mezi 0,5 a 70 mm. Tyto výrobky nachází různé využití v odvětvích energetiky (ropy, plynu, chemických látek, jaderné a konvenční energie) a ve strojírenství a stavebnictví. Po privatizaci podnik dál pokračoval v působení na stejném výrobkovém trhu. V současnosti má podnik ArcelorMittal Tubular Products Holding B.V. Rotterdam NLD (ze skupiny ArcerlorMittal group) v tomto podniku 69,76% podíl (6).
2. Předmětné opatření
(6)
Dne 23. července 2003 zveřejnil rumunský Úřad pro privatizaci APAPS (dnes AVAS) (7) záměr prodat svůj 70% podíl v podniku Petrotub. Privatizace proběhla prostřednictvím veřejného nabídkového řízení. Dohoda o prodeji byla podepsána s podnikem LNM Holdings NV (dnes ArcelorMittal) dne 28. října 2003 za kupní cenu ve výši 6 milionů USD (5,1 milionu EUR (8)).
(7)
V souvislosti s privatizací souhlasil APAPS jménem rumunského státu s odepsáním dluhů v celkové výši 22,5 milionu EUR a u zbývající částky souhlasil se změnou splátkového kalendáře.
(8)
V roce 1998 uzavřel podnik Petrotub smlouvu na komerční úvěr ve výši [30-50] (9) milionů DEM [15-25 milionů EUR] s dobou trvání do roku 2011 od německé rozvojové banky Kreditanstalt für Wiederaufbau (dále jen „KfW“), jehož smyslem bylo zakoupení nové válcovny od podniku Mannesmann AG. Jednotlivé části finančního balíčku od KfW byly zajištěny státními zárukami poskytnutými Německem a Rakouskem, jakož i bankovní zárukou od rumunské banky Banca Comercială Română (dále jen „BCR“). Protizáruku u státní záruky Německa poskytl rumunský stát. Rumunská protizáruka se týkala 85 % z celkových 30-50 milionů DEM úvěru od KfW. Rumunsko si od podniku Petrotub vyúčtovalo jednorázový poplatek ve výši [3-7 %].
III. ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(9)
V rozhodnutí o zahájení řízení sdělila Komise Rumunsku, že základem pro zahájení formálního vyšetřovacího řízení je oddíl B přílohy VII protokolu smlouvy o přistoupení Rumunska (dále jen „příloha VII“), který pojednává o restrukturalizaci ocelářského průmyslu, a také že při neexistenci specifických ustanovení v příloze VII týkajících se právní situace rumunského výrobce trubek v době privatizace bude Komise existenci a slučitelnost státní podpory poskytnuté podniku AM Roman vyšetřovat na tomto právním základě.
(10)
Komise poznamenala, že pořizovací cena (5,1 milionu EUR) nepokryla ztrátu, která vznikla státu v důsledku prominutí dluhů ve výši 22,5 milionu EUR, s nímž v souvislosti s privatizací souhlasil rumunský Úřad pro privatizaci APAPS.
(11)
Před zahájením formálního vyšetřovacího řízení předložilo Rumunsko zprávu vypracovanou externím poradcem (10), aby dokázalo, že privatizace za daných podmínek byla pro stát tím nejvýhodnějším řešením.
(12)
Zpráva dokládala, že privatizace bude pro rumunský stát tím nejvýhodnějším řešením. V níže uvedené tabulce je obsaženo srovnání částek, které by každá ze státních věřitelských institucí získala buď při privatizaci, nebo při likvidaci (11).
Privatizace
Likvidace
Fond sociálního zabezpečení
[…] milionů EUR
[…] milionů EUR
Fond nezaměstnanosti
[…] milionů EUR
[…] milionů EUR
Zdravotní fond
[…] milionů EUR
[…] milionů EUR
APAPS
[…] milionů EUR
(včetně prodejní ceny ve výši 5,1 milionu EUR)
0
Stát celkem
[4-9] milionů EUR
[19-26] milionů EUR
(13)
Zpráva vycházela z předpokladu, že v případě likvidace by došlo k aktivaci záruky z roku 1998 a stát by (prostřednictvím ministerstva financí) ručil za zbývající částku z úvěru, který si v roce 1998 od KfW vzal podnik Petrotub, tj. za [15-25] milionů EUR. Jinými slovy by stát v případě likvidace nakonec obdržel pouze [2-9] milionů EUR, což je méně ve srovnání s celkovou částkou [4-9] milionů EUR v případě privatizace.
(14)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise měla pochybnosti o tom, zda výsledky v případě privatizace a likvidace měly být odhadnuty pro stát jako celek, což byl návrh odborné zprávy, nebo odděleně pro každého ze státních věřitelů, což by bylo v souladu s rozhodnutím Tribunálu ve věci HAMSA (12).
(15)
Komise mimo jiné zpochybnila, že by při odhadování výsledku likvidace bylo možné zohlednit ztrátu [15-25] milionů EUR jako výsledek aktivace záruky z roku 1998. V souladu s rozhodnutími ve věcech HYTASA (13) a Gröditzer (14) by se mělo rozlišovat mezi závazky, které stát na sebe musí vzít coby akcionář daného podniku, a závazky státu coby orgánu veřejné moci. Z toho plyne, že náklady přijaté orgánem veřejné moci nelze započítávat pro účely odhadování nákladů, které by byl schopen a ochoten na sebe vzít soukromý akcionář. Komise považuje skutečnost, že rumunské ministerstvo financí vydalo podniku Petrotub v roce 1998 státní záruku, za známku toho, že soukromý akcionář by takovou záruku nebyl schopen dát. Ve stejném smyslu je zapotřebí chápat skutečnost, že záruka z roku 1998 byla poskytnuta za podmínek, které by soukromý hospodářský subjekt nemohl přijmout.
IV. PŘIPOMÍNKY RUMUNSKA A ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(16)
Ve svých připomínkách ze dne 27. listopadu 2007 Rumunsko především namítalo, že privatizace podniku Petrotub v říjnu 2003 neznamenala pro tento podnik či kupujícího žádnou výhodu, a proto tato operace nepředstavovala státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(17)
Rumunsko nejprve zdůraznilo, že podnik Petrotub byl prodán v rámci otevřeného, transparentního a bezpodmínečného nabídkového řízení, což podle rumunských orgánů dokazuje, že podnik Petrotub byl prodán za tržní cenu a že kupujícímu tímto nákupem nevznikla žádná výhoda. Zadruhé se Rumunsko domnívá, že postupovalo tak, jak by postupoval každý soukromý prodejce: při výběru mezi privatizací a likvidací si stát zvolil scénář, který byl z čistě finančního hlediska ten nejvýhodnější, aniž by přihlížel k nekomerčním či politickým aspektům, jimiž se jinak vyznačuje postup orgánu veřejné moci.
(18)
Ve spojitosti s tímto druhým tvrzením Rumunsko ukázalo, že podle vnitrostátního práva měl Úřad pro privatizaci AVAS povinnost i pravomoc provést odhad a srovnání výsledků privatizace a likvidace s odkazem na státní rozpočet jako celek. Jinými slovy, úřad pro privatizaci zvolil možnost, která byla pro státní rozpočet jako celek nejvýhodnější, stejně, jak by to učinila velká holdingová společnost zahrnující několik věřitelů. Proto a navzdory názoru Komise by stát nemohl, ba ani nesměl odhadovat výsledky privatizace a likvidace samostatně pro každý z dotčených veřejných subjektů zvlášť.
(19)
Při odhadování výsledků likvidace byl stát navíc oprávněn zohlednit ztrátu spojenou s aktivací záruky z roku 1998, neboť by takovou záruku za daných podmínek podniku Petrotub poskytl i soukromý investor. V době udělení záruky se podnik nenacházel v obtížích a riziková přirážka, která byla podniku Petrotub za záruku vyúčtována, byla odpovídající odměnou akcionáři za záruku ve prospěch podniku, který se v té době nacházel v dobrém stavu.
(20)
Nadto je zapotřebí posuzovat záruku z roku 1998 z hlediska příslušných pravidel státní podpory platných v té době. Sdělení Komise o krátkodobém pojištění vývozních úvěrů platné v té době vylučovalo dlouhodobé záruky vývozních úvěrů z rozsahu kontrol podle čl. 107 odst. 1 SFEU (tehdy čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES) (15). Rumunsko také zdůraznilo, že v roce 1998, kdy došlo k poskytnutí záruky, byl podnik Petrotub výrobcem trubek a jako takového se jej netýkala definice ESUO ocele, ani ustanovení protokolu č. 2 o oceli ESUO v evropské dohodě o přidružení.
(21)
Podnik AM Roman a jeho mateřský podnik ArcelorMittal argumentaci Rumunska plně podpořily. Podniky rovněž zdůraznily, že podle tehdy platných rumunských právních předpisů a podle pravidel státní podpory evropské dohody o přidružení státní záruka poskytnutá v roce 1998 podniku Petrotub státní podporu nepředstavovala. Záruka z roku 1998 nadto představovala jasně vymahatelný komerční závazek učiněný státem coby většinovým akcionářem dotčeného podniku, a z toho důvodu ji lze započítat do odhadu nákladů na likvidaci. Podnik ArcelorMittal také zdůraznil, že za koupi podniku Petrotub zaplatil tržní cenu, a proto by jakákoliv případná výhoda z privatizace (k níž nedošlo) v každém případě připadla státu coby prodejci.
V. POSOUZENÍ
1. Platné právo a pravomoc Komise
(22)
Toto řízení se zabývá skutečnostmi, k nimž došlo před přistoupením Rumunska k Evropské unii dne 1. ledna 2007. Podnik Petrotub byl zprivatizován v říjnu 2003. V roce 1998 mu nadto rumunský stát poskytl záruku týkající se úvěru ve výši [30-50] milionů DEM od KfW určeného na nákup nové válcovny. Záruka z roku 1998 je s privatizací z roku 2003 spojena, neboť Rumunsko tvrdí, že se v případě likvidace musí její náklady zahrnout do posouzení privatizace z roku 2003 podle kritérií jednání investora v tržním hospodářství.
(23)
Všeobecně se články 107 až 108 SFEU nevztahují na podpory poskytnuté před přistoupením, které se již po přistoupení neuplatní (16). Odchylně od tohoto obecného pravidla - a tedy výjimečně - je Komise na základě přílohy VII smlouvy o přistoupení Rumunska oprávněna k přezkoumání státní podpory poskytnuté Rumunskem před přistoupením k EU v souvislosti s restrukturalizací rumunského ocelářského průmyslu (17).
(24)
V příloze VII jsou obsažena ustanovení umožňující Rumunsku dokončit restrukturalizaci jeho ocelářského průmyslu zahájenou ještě před jeho přistoupením k EU. Tato restrukturalizace rumunského ocelářského odvětví byla prováděna na základě protokolu č. 2 o oceli ESUO přiloženému k evropské dohodě o přidružení (dále jen „protokol č. 2“) a rozšířenému Dodatkovým protokolem podepsaným dne 23. října 2002 (dále jen „Dodatkový protokol“).
(25)
Protokolem č. 2 byla Rumunsku přiznána pětiletá „doba odkladu“, od roku 1993 do roku 1998, aby vzhledem k přistoupení mohlo restrukturalizovat svůj ocelářský průmysl ESUO. Tato „doba odkladu“ byla prodloužena do konce roku 2004 Dodatkovým protokolem schváleným Komisí dne 29. července 2002 a podepsaným dne 23. října 2002. V rámci celé „doby odkladu“, tj. od roku 1993 do konce roku 2004, bylo Rumunsku umožněno poskytovat restrukturalizační podporu ocelářskému odvětví za podmínek stanovených v protokolu č. 2 (rozšířeným Dodatkovým protokolem) a na základě národního restrukturalizačního programu (dále jen NRP“) schváleného Společenstvím. Rumunský NRP byl Radou schválen dne 18. července 2005 (18).
(26)
Příloha VII je „ochranným mechanismem“ umožňujícím Komisi, aby po 1. lednu 2007 (den přistoupení) sledovala podpory, jež Rumunsko ocelářskému odvětví před přistoupením k EU poskytlo na základě protokolu č. 2 (rozšířeného Dodatkovým protokolem) a NRP. Příloha VII navíc dává Komisi pravomoc požadovat zpět podporu, která byla poskytnuta v rozporu s protokolem č. 2 evropské dohody o přidružení a NRP. Příloha VII je tak lex specialis, který výjimečně a odchylně od obecného režimu umožňuje se zpětnou působností kontrolu a přezkoumání státní podpory poskytnuté rumunskému ocelářskému průmyslu před přistoupením Rumunska k EU. V nedávném rozsudku o státní podpoře udělené před přistoupením k EU polským ocelářským podnikům (19) potvrdil Tribunál povahu lex specialis protokolu č. 8 smlouvy o přistoupení Polska k EU, který obsahuje obdobná ustanovení, jako jsou ustanovení v příloze VII.
(27)
V rámci tohoto řízení musí Komise posoudit, zda se oblast působnosti pravomoci týkající se kontroly se zpětnou působností, kterou zmiňuje 23. až 26. bod odůvodnění, vztahuje také na opatření, která Rumunsko poskytlo výrobcům trubek před přistoupením k EU. Za tím účelem musí být vyjasněny právní základy, které se v této věci uplatňují, tedy příloha VII ve spojení s protokolem č. 2 a Dodatkovým protokolem, aby bylo možné určit, zda se jejich ustanovení vztahují na opatření poskytnutá rumunským výrobcům trubek před přistoupením Rumunska k EU.
(28)
Obecnou právní zásadou při výkladu právní předpisů lex specialis, které představují výjimku od obecných právních předpisů, je, že se vykládají striktně. Ze striktního výkladu výše uvedených právních základů (viz níže 29.-43. bod odůvodnění) vyplývá, že pravomoc Komise týkající se výjimečné kontroly se zpětnou působností je omezena na (možná) opatření poskytnutá výrobcům ESUO před přistoupením, to znamená, že se pravomoc nevztahuje na (možná) opatření poskytnutá výrobcům trubek.
(29)
V bodech 12 a 17 přílohy VII jsou stanoveny pravomoci Komise týkající se sledování a kontroly se zpětnou působností v souvislosti s podporou poskytnutou rumunskému ocelářského průmyslu před přistoupením k EU. Bod 12 opravňuje Komisi a Radu až do roku 2009 dohlížet na provádění rumunského NRP v období před přistoupením a po něm. V bodě 17 se Komise opravňuje nařídit navrácení státní podpory poskytnuté v rozporu s body 1 až 3 přílohy VII (jak je uvedeno níže v 30.-32. bodě odůvodnění).
(30)
V bodě 1 přílohy VII se stanoví, že státní podpora poskytnutá Rumunskem na restrukturalizaci „vymezených částí rumunského ocelářského průmyslu“ v letech 1993 až 2004 se považuje za slučitelnou s vnitřním trhem, pokud: „[…] období stanovené v čl. 9 odst. 4 protokolu č. 2 o výrobcích ESUO k evropské dohodě o přidružení […] bylo prodlouženo do dne 31. prosince 2005“; byly splněny podmínky stanovené v NRP; po 1. lednu 2005 nebyly příjemcům NRP poskytnuty žádné další státní podpory a „[…] rumunskému ocelářskému odvětví nebyla po 31. prosinci 2004 vyplacena žádná státní podpora na restrukturalizaci“. Rovněž se zde stanoví, že: „Pro účely těchto ustanovení a dodatku A se státní podporou pro restrukturalizaci rozumí jakékoliv opatření týkající se ocelářských společností, které představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES a které nelze považovat za slučitelné se společným trhem v souladu s obvyklými pravidly používanými ve Společenství“.
(31)
V bodě 2 přílohy VII se stanoví, že pouze podniky uvedené na seznamu příjemců NRP (také na seznamu v dodatku A přílohy VII) jsou způsobilé obdržet státní podporu v období 1993 až 2004.
(32)
V bodě 6 přílohy VII se stanoví, že podniky, které nejsou na seznamu příjemců NRP, „nejsou příjemci podpory na restrukturalizaci, ani žádné jiné podpory“, a nepožaduje se od nich, aby snížily svou kapacitu.
(33)
V bodu 1 prvním pododstavci přílohy VII se výslovně odkazuje na čl. 9 odst. 4 protokolu č. 2 rozšířeného Dodatkovým protokolem podepsaným 23. října 2002. Protokol č. 2 se vztahoval výhradně na ocel ESUO a dokonce uváděl ocelové výrobky ESUO na seznamu v jedné příloze. Tato příloha obsahovala tentýž seznam výrobků ESUO jako příloha I Smlouvy o ESUO, v níž byly z definice „oceli ESUO“ výslovně vyňaty ocelové trubky („trubky (bezešvé či svařované) […] lesklé tyče a odlitky ze železa (trubky, potrubí, armatury a další odlitky ze železa)“).
(34)
Platnost Smlouvy o ESUO skončila dne 23. července 2002. Od tohoto data spadají státní podpory ocelářskému průmyslu do působnosti obecných právních rámců ES. Při té příležitosti bylo rozhodnuto rozšířit definici evropského ocelářského odvětví tak, aby zahrnovala výrobce trubek. To bylo zakotveno v článku 27 a v příloze B víceodvětvového rámce pro regionální podporu velkým investičním projektům (20), které definovaly ocelářské odvětví EU tak, aby zahrnovalo bezešvé trubky a velké svařované trubky (s průměrem větším než 406,4 mm). Tato rozšířená definice ocelářského odvětví byla nato převzata do přílohy I Pokynů k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013 (21) a do čl. 2 bodu 29 obecného nařízení o blokových výjimkách (22).
(35)
Nicméně ani protokol č. 2, ani Dodatkový protokol nebyly výslovně změněny tak, aby obsahovaly tuto rozšířenou definici ocelářského odvětví EU zahrnujícího výrobce trubek. Platnost protokolu č. 2 skončila dne 31. prosince 1997. Dodatkovým protokolem byla platnost protokolu č. 2 prodloužena od 1. ledna 1998 na dalších osm let, příp. do dne přistoupení Rumunska k EU (podle toho, k čemu dojde dříve). Dodatkový protokol hovoří obecně o „ocelových výrobcích“, jeho oblast působnosti je však výslovně svázána s čl. 9 odst. 4 protokolu č. 2, který se týkal pouze výrobků ESUO. Zejména podle článku 2 Dodatkového protokolu bylo prodloužení platnosti protokolu č. 2 podmíněno tím, že Rumunsko Komisi předloží NRP a plány na restrukturalizaci podniků, které jsou příjemci NRP, přičemž jak NRP, tak tyto plány musely splnit „požadavky čl. 9 odst. 4 protokolu č. 2 evropské dohody o přidružení a musely být posouzeny a schváleny příslušným vnitrostátním orgánem odpovědným za státní podpory (Radou pro hospodářskou soutěž)“.
(36)
Závěrem by proto mělo být, že bod 17 přílohy VII ve výkladu podle bodů 1-2 a 6 přílohy VII, spolu s protokolem č. 2 a Dodatkovým protokolem, Komisi neopravňuje ke kontrole podpor, které Rumunsko před přistoupením k EU -zejména v letech 1993 až 2004 - poskytlo výrobcům trubek.
(37)
Kromě toho, že Komise právně vyložila oblast působnosti příslušných právních základů (tj. přílohy VII, protokolu č. 2 a Dodatkového protokolu - viz výše uvedený 29. až 36. bod odůvodnění), přezkoumala také otázku, zda prováděcí pravidla pro uplatňování ustanovení o státní podpoře obsažená v evropské dohodě o přidružení a protokolu č. 2, tak jak je přijaly Společenství a Rumunsko v roce 2001 (dále jen „prováděcí pravidla“ (23)), jsou relevantní pro určení oblasti působnosti kompetence týkající se kontroly se zpětnou působností, pokud jde o (možná) opatření, která byla poskytnuta rumunským výrobcům trubek před přistoupením k EU.
(38)
Obecnou zásadou je, že prováděcí předpisy obsahují jednací řád, který se nesmí zaměňovat s hmotnými pravidly v oblasti státních podpor obsaženými v evropské dohodě o přidružení a protokolu č. 2 k evropské dohodě o přidružení. Je však třeba poznamenat, že prováděcí pravidla také obsahují podrobná ustanovení o kritériích posouzení slučitelnosti podpory s evropskou dohodou o přidružení a s protokolem č. 2 k evropské dohodě o přidružení.
(39)
Ustanovení čl. 2 odst. 1 první věty prováděcích pravidel stanoví: „Posouzení slučitelnosti poskytnutí jednotlivé podpory a programů podpory s evropskou dohodou o přidružení podle článku 1 probíhá na základě kritérií, která vyplývají z uplatnění pravidel článku 87 Smlouvy o založení Evropského společenství včetně současných a budoucích sekundárních právních předpisů, rámců, pokynů a dalších příslušných administrativních aktů platných ve Společenství, jakož i judikatury Soudu prvního stupně a Soudního dvora Evropských společenství a všech rozhodnutí přijatých Radou přidružení podle čl. 4 odst. 3“. Citovaný právní předpis stanoví obecnou zásadu, že hmotná kritéria pro obecné posouzení slučitelnosti státní podpory s evropskou dohodou o přidružení jsou „evoluční“ povahy v tom smyslu, že zohledňují jakékoliv aktuální změny právních předpisů EU a judikatury.
(40)
Ustanovení čl. 2 odst. 1 druhé věty odkazuje výslovně na kritéria slučitelnosti podle protokolu č. 2: „Pokud jsou poskytnutá podpora či programy podpory určeny pro výrobky, na které se vztahuje protokol č. 2 evropské dohody o přidružení, uplatňuje se první věta tohoto odstavce, za předpokladu, že posouzení nebylo učiněno na základě kritérií vyplývajících z uplatňování pravidel podle článku 87 Smlouvy o založení Evropského společenství, nýbrž na základě kritérií vyplývajících z uplatňování pravidel pro státní podpory podle Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli“. Je třeba poznamenat, že ze znění této věty zřetelně vyplývá, že na rozdíl od případu obecné podpory, na který se vztahuje čl. 2 odst. 1 první věta (viz níže uvedený 41. bod odůvodnění), se pro účely podpory, na kterou se vztahuje protokol č. 2, vyvíjí kritéria slučitelnosti podpory na základě Smlouvy o ESUO. Pokud jde o vývoj těchto kritérií po uplynutí platnosti Smlouvy o ESUO v roce 2002, nejsou uvedeny žádné zvláštní informace.
(41)
Ustanovení čl. 2 odst. 2 a 3 prováděcích pravidel stanoví mechanismus, jak má Rumunsko zohlednit změny kritérií slučitelnosti. Konkrétně má být Rumunsko informováno o všech změnách kritérií slučitelnosti Společenství, které nebyly zveřejněny, a „pokud Rumunsko během tří měsíců po obdržení oficiální informace nevznese připomínky týkající se změn, stanou se tato kritéria kritérii slučitelnosti v souladu s odstavcem 1 tohoto článku. Pokud Rumunsko takové připomínky vznese, pak se s ohledem na sbližování právních předpisů, jak ho stanoví evropská dohoda o přidružení, konají konzultace v souladu s články 7 a 8 těchto předpisů“.
(42)
I když Rumunsko během lhůty tří měsíců nevzneslo připomínky ke změně definice Společenství týkající se ocelářského průmyslu, která v roce 2002 zahrnula také výrobce trubek, takové změny právních předpisů Společenství nebylo možné uplatnit na opatření, na která se nevztahuje oblast působnosti evropské dohody o přidružení, tj. opatření, na která se nevztahuje Smlouva o ESUO. Mimoto je příloha VII lex specialis, a Komise se proto při určování jeho oblasti působnosti nemůže dovolávat rozšíření definice ocelářského odvětví EU poté, co uplynula doba platnosti Smlouvy o ESUO. Komise tedy musela dojít k závěru, že na jedné straně je nezbytné přesně rozlišovat mezi „evoluční“ povahou platného právního předpisu týkajícího se státní podpory poskytnuté před přistoupením ve prospěch ocelářského průmyslu v Rumunsku a nutně striktním výkladem oblasti působnosti pravomoci Komise týkající se kontroly se zpětnou působností na straně druhé, jak vyplývá z přílohy VII, protokolu č. 2 a Dodatkového protokolu.
VI. ZÁVĚR
(43)
Na základě výše uvedených skutečností (viz výše především 36. a 42. bod odůvodnění) došla Komise k závěru, že na základě přílohy VII není oprávněna přezkoumat opatření, která byla ve prospěch rumunských výrobců trubek učiněna před přistoupením Rumunska k EU, především v letech 1993 až 2004. Toto řízení se s ohledem na skutečnost, že Komise není oprávněna posoudit předmětná opatření, zastavuje,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
S ohledem na skutečnost, že Komise není podle ustanovení části B přílohy VII smlouvy o přistoupení Rumunska k EU oprávněna přezkoumat opatření učiněná Rumunskem v roce 2003 v souvislosti s privatizací podniku Petrotub Roman S.A., se formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 108 odst. 2 SFEU, které bylo zahájeno dopisem adresovaným Rumunsku ze dne 25. září 2007, zastavuje.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Rumunsku.
V Bruselu dne 6. července 2010.
DECIZIA COMISIEI
din 6 iulie 2010
privind măsura C 40/07 (ex NN 48/07) pusă în aplicare de România în favoarea ArcelorMittal Tubular Products Roman S.A. (fosta Petrotub Roman S.A.)
[notificată cu numărul C(2010) 4492]
(Numai versiunea în limba română este autentică)
(Text cu relevanță pentru SEE)
(2013/516/UE)
COMISIA EUROPEANĂ,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 108 alineatul (2) primul paragraf,
având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European, în special articolul 62 alineatul (1) litera (a),
având în vedere dispozițiile din anexa VII și apendicele A la anexa VII la Protocolul privind măsurile tranzitorii la Tratatul de aderare a României,
după ce a invitat părțile interesate să își prezinte observațiile în conformitate cu dispoziția sau dispozițiile menționate anterior (1) și având în vedere observațiile acestora,
întrucât:
I. PROCEDURĂ
(1)
Prin scrisoarea din 2 februarie 2007, Comisia i-a solicitat României să furnizeze informații privind scutirile de la plata datoriilor publice și reeșalonarea datoriilor publice pentru Petrotub Roman S.A. (denumită în continuare „Petrotub”), în contextul privatizării sale din 2003 (în urma privatizării, întreprinderea a fost redenumită Mittal Steel Roman, iar apoi ArcelorMittal Tubular Products Roman S.A. (2) - denumită în continuare „AM Roman”).
(2)
Prin scrisoarea din 25 septembrie 2007, Comisia a informat România că a decis inițierea procedurii stabilite la articolul 108 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (3) în legătură cu posibilul ajutor acordat în privatizarea Petrotub. Această decizie s-a publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (4). Comisia a invitat părțile interesate să își prezinte observațiile cu privire la măsura în cauză.
(3)
România și-a prezentat observațiile prin scrisoarea din 26 noiembrie 2007, înregistrată în aceeași zi. Prin scrisorile din 28 ianuarie 2008, înregistrate la 29 ianuarie 2008, ArcelorMittal (întreprinderea mamă) și AM Roman (filiala în cauză) și-au prezentat observațiile, care au fost comunicate României la 12 februarie 2008. România a răspuns prin scrisoarea din 11 martie 2008, înregistrată în aceeași zi.
(4)
Comisia a solicitat informații suplimentare prin scrisorile din 26 februarie 2009, 8 octombrie 2009 și 29 ianuarie 2010. România a răspuns prin scrisorile din 27 aprilie 2009, 19 octombrie 2009 și 3 februarie 2010, toate înregistrate la aceleași date.
II. DESCRIEREA FAPTELOR
1. Întreprinderea
(5)
AM Roman este un producător de țevi de oțel fără sudură, cu sediul la Roman, o regiune din România care beneficiază de asistență în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (a) din TFUE (5). Înaintea privatizării din 2003, întreprinderea, denumită atunci Petrotub, era un producător de țevi de oțel fără sudură, a cărui producție consta în țevi de oțel laminate la cald și la rece cu diametre între 6 și 620 mm și cu grosimea peretelui între 0,5 și 70 mm. Aceste produse au diverse aplicații în industriile producătoare de energie (petrol, gaze, industria chimică, energie nucleară și convențională), în industria mecanică și în construcții. După privatizare, întreprinderea a continuat să fie activă pe aceeași piață de produse. În prezent, ArcelorMittal Tubular Products Holding B.V. Rotterdam NLD (din grupul ArcerlorMittal) deține o cotă de 69,76% din întreprindere (6).
2. Măsura în cauză
(6)
La 23 iulie 2003, agenția română pentru privatizare APAPS (actuala AVAS) (7) și-a făcut publică intenția de a vinde cota sa de 70% din Petrotub. Privatizarea s-a efectuat prin licitație publică. La 28 octombrie 2003 s-a semnat un acord de vânzare cu LNM Holdings NV (actual ArcelorMittal), pentru un preț de cumpărare de 6 milioane USD (5,1 milioane EUR (8)).
(7)
În contextul privatizării, APAPS a fost de acord, în numele statului român, să anuleze o datorie publică în valoare de 22,5 milioane EUR și să reeșaloneze datoria publică restantă.
(8)
În 1998, Petrotub a contractat un împrumut comercial în valoare de [30-50] (9) milioane DEM [15-25 milioane EUR], cu o durată până în 2011, de la banca de dezvoltare germană Kreditanstalt für Wiederaufbau (denumită în continuare „KfW”), pentru achiziționarea unui nou laminor de la Mannesmann AG. Pachetul de finanțare KfW a fost asigurat, pe segmente diferite, cu garanții de stat acordate de Germania și Austria și cu o garanție bancară din partea Băncii Comerciale Române (BCR). Garanția statului german a fost contragarantată de statul român. Contragaranția română acoperea 85% din totalul împrumutului de la KfW, în valoare de [30-50] milioane DEM. România a perceput de la Petrotub un comision unic de [3%-7%].
III. DECIZIA DE INIȚIERE
(9)
În decizia de inițiere, Comisia a informat România că temeiul inițierii procedurii oficiale de investigare era anexa VII secțiunea B privind restructurarea sectorului siderurgic la protocolul la Tratatul de aderare a României (denumită în continuare „anexa VII”) și că, în lipsa unor dispoziții specifice în anexa VII cu privire la situația juridică a producătorilor români de țevi în momentul privatizării, Comisia va investiga existența ajutorului de stat acordat AM Roman și compatibilitatea acestui ajutor din perspectiva temeiului respectiv.
(10)
Comisia a remarcat că prețul de achiziție (5,1 milioane EUR) nu acoperea pierderea suferită de stat, sub forma unei scutiri de la plata datoriei publice în valoare de 22,5 milioane EUR, cu care agenția română de privatizare APAPS fusese de acord în contextul privatizării.
(11)
Înaintea inițierii procedurii oficiale de investigare, România a furnizat un raport elaborat de către un consultant extern (10) pentru a demonstra că, în condițiile date, privatizarea a reprezentat soluția cea mai avantajoasă pentru stat.
(12)
Raportul indica faptul că privatizarea conducea la situația cea mai favorabilă pentru statul român. Tabelul de mai jos compară sumele care se estima a fi obținute de către fiecare instituție publică creditoare în cadrul scenariului de privatizare și a celui de lichidare (11).
Privatizare
Lichidare
Fondul de securitate socială
[…] milioane EUR
[…] milioane EUR
Fondul de șomaj
[…] milioane EUR
[…] milioane EUR
Fondul de asigurări sociale de sănătate
[…] milioane EUR
[…] milioane EUR
APAPS
[…] milioane EUR
(inclusiv prețul de vânzare de 5,1 milioane EUR)
0
Total Stat
[4-9] milioane EUR
[19-26] milioane EUR
(13)
Raportul se baza pe presupunerea că, în cazul lichidării, ar fi fost declanșată garanția din 1998, iar statul (prin intermediul Ministerului Finanțelor), ar fi devenit responsabil pentru suma restantă din împrumutul luat de Petrotub în 1998 de la KfW, adică pentru [15-25] milioane EUR. Cu alte cuvinte, în cadrul scenariului lichidării, statul ar fi obținut în cele din urmă numai [2-9] milioane EUR, mai puțin în comparație cu totalul de [4-9] milioane EUR obținute prin privatizare.
(14)
În cadrul deciziei de inițiere, Comisia întreba dacă rezultatele scenariilor privatizării și lichidării ar fi trebuit estimate ca un întreg pentru stat, astfel cum sugerează raportul experților, sau separat, pentru fiecare creditor public, în conformitate cu jurisprudența HAMSA (12).
(15)
Printre altele, Comisia avea îndoieli și cu privire la faptul că pierderea a [15-25] milioane EUR ca rezultat al declanșării garanției din 1998 putea fi luată în considerare în estimarea rezultatelor lichidării. În conformitate cu jurisprudența HYTASA (13) și Gröditzer (14), ar trebui făcută diferența între obligațiile pe care statul trebuie să și le asume în calitate de acționar al întreprinderii și obligațiile pe care trebuie să și le asume în calitate de autoritate publică. Rezultă că nu se pot lua în considerare costurile presupuse în legătură cu o acțiune a unei autorități publice în scopul estimării costurilor pe care un acționar privat ar fi putut și ar fi fost disponibil să și le asume. Comisia consideră că emiterea, în 1998, a unei garanții suverane pentru Petrotub de către Ministerul Finanțelor din România demonstrează faptul că un acționar privat nu ar fi putut emite o astfel de garanție. Un alt indiciu în acest sens este faptul că garanția din 1998 a fost acordată în condiții pe care un operator privat e posibil să nu le fi acceptat.
IV. OBSERVAȚII DIN PARTEA ROMÂNIEI ȘI A PĂRȚILOR INTERESATE
(16)
În observațiile sale prezentate la 27 noiembrie 2007, argumentul principal al României a fost că privatizarea Petrotub în octombrie 2003 nu a implicat un avantaj pentru Petrotub sau pentru cumpărător și că, prin urmare, operațiunea nu implica un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
(17)
În primul rând, România a subliniat că Petrotub a fost vândută printr-o procedură de licitație deschisă, transparentă și necondiționată, ceea ce, în opinia autorităților române, arată că Petrotub a fost vândută la prețul pieței, iar cumpărătorul nu a beneficiat de niciun avantaj în urma achiziției. În al doilea rând, România consideră că a acționat în același mod în care ar fi făcut-o orice vânzător privat: alegând între scenariul privatizării și cel al lichidării, statul a optat pentru scenariul cel mai avantajos exclusiv din punct de vedere financiar, fără a ține seama de considerații fără caracter comercial sau de politică de genul celor care, prin natura lor, caracterizează exercitarea autorității publice.
(18)
În legătură cu acest al doilea argument, România a arătat că, în temeiul legislației naționale, agenția de privatizare AVAS are răspunderea și competența de a estima și compara rezultatele globale ale privatizării și lichidării în raport cu bugetul de stat ca întreg. Cu alte cuvinte, agenția de privatizare alege scenariul care este cel mai avantajos pentru bugetul de stat ca întreg, la fel cum ar face un holding de mari dimensiuni cu mai mulți creditori. Din această perspectivă, contrar opiniei Comisiei, statul nu putea estima și nu a trebuit să estimeze rezultatele privatizării și lichidării pentru fiecare organism public în cauză.
(19)
În plus, atunci când a estimat rezultatele lichidării, statul era îndreptățit să ia în considerare pierderea rezultată din declanșarea garanției din 1998, deoarece și un investitor privat ar fi acordat pentru Petrotub o astfel de garanție, în condițiile date. Întreprinderea nu se afla în dificultate în momentul acordării garanției, iar prima de risc aplicată Petrotub pentru garanție constituia o remunerație adecvată pentru o garanție a unui acționar emisă în favoarea unei întreprinderi care, la momentul respectiv, se afla într-o stare bună.
(20)
Mai mult, garanția din 1998 trebuie evaluată din perspectiva normelor relevante privind ajutoarele de stat din acea perioadă. Comunicarea Comisiei privind garanțiile pentru creditele la export pe termen scurt aplicabilă la momentul respectiv excludea garanțiile pentru creditele la export pe termen lung din domeniul de investigare al articolului 107 alineatul (1) din TFUE [atunci articolul 87 alineatul (1) din Tratatul CE] (15). România a subliniat, de asemenea, că în 1998, când s-a acordat garanția, Petrotub era producător de țevi, iar în această calitate nu i se aplica definiția oțelului CECO și nici dispozițiile protocolului 2 privind oțelul CECO din Acordul european.
(21)
AM Roman și ArcelorMittal, întreprinderea mamă, au susținut integral argumentația României. De asemenea, întreprinderile au subliniat că, în temeiul legislației române aplicabile în acel moment și în temeiul normelor privind ajutoarele de stat din Acordul european, garanția de stat emisă în favoarea Petrotub în 1998 nu implica ajutor de stat. Mai mult, garanția din 1998 constituia o obligație comercială clară cu titlu executoriu asumată de stat în calitatea sa de acționar majoritar al întreprinderii, care prin urmare poate fi inclusă în estimarea costurilor lichidării. De asemenea, ArcelorMittal a subliniat faptul că a plătit prețul pieței pentru achiziționarea Petrotub și că, prin urmare, orice posibil avantaj rezultat din privatizare, quod non, i-ar fi revenit în orice caz statului, în calitate de vânzător.
V. EVALUARE
1. Legislația aplicabilă și competența Comisiei
(22)
Prezenta procedură se referă la evenimente care au avut loc înainte de aderarea României la Uniunea Europeană (1 ianuarie 2007). Petrotub a fost privatizată în octombrie 2003. De asemenea, în 1998, statul român a emis o garanție în favoarea Petrotub în legătură cu un împrumut de [30-50] milioane DEM de la KfW, pentru achiziționarea unui laminor. Garanția din 1998 este legată de privatizarea din 2003 în măsura în care România a susținut că, în evaluarea operațiunii de privatizare potrivit testului operatorului în cadrul economiei de piață, trebuie luate în considerare costurile sale în caz de lichidare.
(23)
Ca regulă generală, articolele 107-108 TFUE nu se aplică măsurilor acordate înainte de aderare, care nu mai sunt aplicabile după aceasta (16). Prin derogare de la această regulă generală, așadar în mod excepțional, Comisia are competența de a revizui ajutorul de stat acordat de România pentru restructurarea industriei sale siderurgice înainte de aderare pe baza anexei VII la Tratatul de aderare a României (17).
(24)
Anexa VII cuprinde dispoziții care îi permit României să încheie restructurarea industriei sale siderurgice astfel cum a fost inițiată înainte de aderare. Restructurarea industriei siderurgice române de dinainte de aderare a fost efectuată pe baza protocolului 2 privind oțelul CECO anexat la Acordul european (denumit în continuare „protocolul 2”), astfel cum a fost extins prin protocolul adițional semnat la 23 octombrie 2002 (denumit în continuare „protocolul adițional”).
(25)
Protocolul 2 îi acorda României o „perioadă de grație” de 5 ani, din 1993 până la sfârșitul anului 1998, pentru restructurarea industriei sale siderurgice CECO în vederea aderării. Această „perioadă de grație” a fost prelungită până la sfârșitul anului 2004 printr-un protocol adițional, aprobat prin Decizia Consiliului din 29 iulie 2002 și semnat la 23 octombrie 2002. În timpul „perioadei de grație” totale rezultate, adică din 1993 până la sfârșitul anului 2004, României i s-a permis să acorde ajutor de restructurare sectorului siderurgic în condițiile stabilite în protocolul 2 (astfel cum a fost extins prin protocolul adițional) și pe baza Programului național de restructurare (denumit în continuare „PNR”) convenit cu Comunitatea. PNR din România a fost aprobat de Consiliu la 18 iulie 2005 (18).
(26)
Anexa VII este un „mecanism de siguranță” care îi permite Comisiei să monitorizeze, după 1 ianuarie 2007 (data aderării), ajutorul acordat de România sectorului siderurgic înainte de aderare, pe baza protocolului 2 (astfel cum a fost extins prin protocolul adițional) și pe baza PNR. Mai mult, anexa VII îi conferă Comisiei competența de a recupera ajutorul acordat cu încălcarea protocolului 2 și a PNR. Așadar, anexa VII este o lex specialis care permite, în mod excepțional și prin derogare de la regimul general, monitorizarea și revizuirea retroactivă a ajutorului de stat acordat de România industriei sale siderurgice înainte de aderare. În hotărâri recente referitoare la ajutoare de stat acordate înainte de aderare întreprinderilor siderurgice poloneze (19), Tribunalul a confirmat caracterul de lex specialis al protocolului 8 la Tratatul de aderare a Poloniei, care cuprinde dispoziții echivalente cu cele prevăzute în anexa VII.
(27)
În cadrul acestei proceduri, Comisia trebuie să evalueze dacă competența excepțională de control retroactiv descrisă la considerentele (23)-(26) de mai sus acoperă și măsurile acordate de România înainte de aderare producătorilor de țevi. În acest scop, temeiurile juridice aplicabile acestui caz, și anume anexa VII în coroborare cu protocolul 2 și protocolul adițional, trebuie interpretate pentru a determina dacă dispozițiile conținute de acestea acoperă măsurile acordate producătorilor români de țevi înainte de aderare.
(28)
Există un principiu de drept general recunoscut potrivit căruia dispozițiile unei lex specialis, care face o derogare de la regimul general, trebuie interpretate într-un sens strict. O interpretare strictă a temeiurilor juridice menționate anterior [a se vedea considerentele (29)-(43) de mai jos] duce la concluzia că competența excepțională de control retroactiv a Comisiei este limitată la (posibilul) ajutor acordat înainte de aderare producătorilor CECO, așadar care exclude (posibilul) ajutor acordat producătorilor de țevi.
(29)
Alineatele (12) și (17) din anexa VII stabilesc competențele de monitorizare și de control retroactiv ale Comisiei în ceea ce privește ajutorul de stat acordat înainte de aderare industriei siderurgice române. Alineatul (12) împuternicește Comisia și Consiliul să monitorizeze punerea în aplicare a PNR român înainte și după aderare, până în 2009. Alineatul (17) împuternicește Comisia să recupereze ajutorul de stat acordat cu încălcarea alineatelor (1)-(3) din anexa VII [după cum se indică la considerentele (30)-(32) de mai jos].
(30)
Alineatul (1) din anexa VII prevede că ajutorul de stat acordat de România pentru restructurarea unor „părți specificate ale industriei siderurgice românești” din 1993 până în 2004 este considerat a fi compatibil cu piața comună sub condiția ca: „[…] perioada prevăzută la articolul 9 alineatul (4) din protocolul 2 privind produsele CECO la Acordul european […] a fost extinsă până la 31 decembrie 2005”; condițiile stabilite în PNR sunt respectate; nu se acordă sau plătește, sub nici o formă, niciun ajutor de stat beneficiarilor PNR după 1 ianuarie 2005; și „[…] nu se plătește sectorului siderurgic românesc nici un ajutor de stat pentru restructurare după 31 decembrie 2004”. De asemenea, se prevede că: „În sensul prezentelor dispoziții și al apendicelui A, prin ajutor de stat pentru restructurare se înțelege orice măsură privind societățile siderurgice care constituie ajutor de stat în înțelesul articolului 87 alineatul (1) din Tratatul CE și care nu poate fi considerat compatibil cu piața comună în conformitate cu normele obișnuite aplicate în Comunitate.”
(31)
Alineatul (2) din anexa VII prevede că numai societățile enumerate ca beneficiare ale PNR (enumerate și în apendicele A la anexa VII) sunt eligibile pentru a primi ajutor de stat în perioada 1993-2004.
(32)
Alineatul (6) din anexa VII prevede că societățile care nu sunt enumerate ca beneficiare ale PNR „nu beneficiază de ajutor de stat pentru restructurare sau de orice alt ajutor”, dar nici nu sunt obligate să reducă capacitatea.
(33)
Alineatul (1) primul paragraf din anexa VII se referă în mod explicit la articolul 9 alineatul (4) din protocolul 2, astfel cum a fost extins prin protocolul adițional semnat la 23 octombrie 2002. Protocolul 2 se referea numai la oțelul CECO și enumera chiar produsele siderurgice CECO într-o anexă. Aceasta reproducea lista de produse CECO din anexa I la Tratatul CECO, în care definiția „oțelului CECO” excludea în mod specific țevile de oțel [„țevi (fără sudură sau sudate) […] bare calibrate și piese turnate din fontă (tuburi, țevi și armături și alte piese turnate din fontă”].
(34)
Tratatul CECO a expirat la data de 23 iulie 2002. De la data respectivă, ajutorul de stat pentru industria siderurgică a intrat în regimul general CE. Cu această ocazie, s-a decis extinderea definiției sectorului siderurgic european pentru a include producătorii de țevi. Acest lucru a fost codificat în articolul 27 și în anexa B la Cadrul multisectorial privind ajutorul regional pentru proiecte mari de investiții (20), care a definit sectorul siderurgic al UE astfel încât să includă țevile fără sudură și tuburile sudate de mari dimensiuni (cu un diametru de peste 406,4 mm). Definiția extinsă a sectorului siderurgic a fost ulterior reluată în anexa I la Liniile directoare privind ajutoarele de stat regionale pentru perioada 2007-2013 (21) și la articolul 2 punctul 29 din Regulamentul general de exceptare pe categorii de ajutoare (22).
(35)
Cu toate acestea, nici protocolul 2, nici protocolul adițional nu au fost modificate în mod explicit pentru a include această definiție extinsă a sectorului siderurgic al UE care include producătorii de țevi. Protocolul 2 a expirat la 31 decembrie 1997. Protocolul adițional a extins valabilitatea protocolului 2 de la 1 ianuarie 1998 pentru încă 8 ani sau până la data aderării României (oricare dintre date care se producea mai întâi). Protocolul adițional se referă la „produse de oțel” în general, însă domeniul său de aplicare este, de asemenea, legat în mod specific de articolul 9 alineatul (4) din protocolul 2, care se referea numai la produsele CECO. În special, în temeiul articolului 2 din protocolul adițional, extinderea protocolului 2 avea drept condiție ca România să transmită Comisiei un PNR și planurile de restructurare pentru întreprinderi pentru beneficiarii acestuia, care să respecte, ambele, „cerințele articolului 9 alineatul (4) din protocolul 2 la Acordul european și care au fost evaluate și convenite de către propria autoritate națională pentru ajutoare de stat (Consiliul Concurenței)”.
(36)
Prin urmare, trebuie trasă concluzia că, alineatul (17), interpretat din perspectiva alineatelor (1)-(2) și (6) din anexa VII, împreună cu protocolul 2 și cu protocolul adițional, nu îi conferă Comisiei competența de a controla ajutoarele acordate producătorilor români de țevi înainte de aderare, și în special în perioada 1993-2004.
(37)
Pe lângă interpretarea juridică a domeniului de aplicare al temeiurilor juridice relevante [adică anexa VII, protocolul 2 și protocolul adițional - a se vedea considerentele (29)-(36) de mai sus], Comisia a analizat și întrebarea dacă normele de punere în aplicare a dispozițiilor privind ajutorul de stat din Acordul european și din protocolul 2, astfel cum au fost adoptate de Comunitate și România în 2001 (denumite în continuare „normele de punere în aplicare” (23)), au relevanță în determinarea domeniului de competență de control retroactiv al Comisiei în ceea ce privește (posibilul) ajutor acordat înainte de aderare producătorilor români de țevi.
(38)
Ca principiu general, normele de punere în aplicare cuprind norme de procedură, care trebuie distinse de dispozițiile de fond privind ajutorul de stat din Acordul european și din protocolul 2. Cu toate acestea, trebuie remarcat că normele de punere în aplicare cuprind și dispoziții specifice privind criteriile de evaluare a compatibilității ajutorului cu Acordul european și, respectiv, cu protocolul 2.
(39)
Articolul 2 alineatul (1) prima frază din normele de punere în aplicare prevede: „Compatibilitatea ajutoarelor și programelor individuale cu Acordul european, astfel cum se prevede la articolul 1 din prezentele norme de punere în aplicare, este evaluată pe baza criteriilor care rezultă din aplicarea normelor de la articolul 87 din Tratatul de instituire a Comunității Europene, inclusiv legislația secundară prezentă și viitoare, cadrele, orientările și alte acte administrative relevante în vigoare în Comunitate, precum și jurisprudența Tribunalului de Primă Instanță și a Curții de Justiție a Comunităților Europene și orice decizie luată de Consiliul de asociere în conformitate cu articolul 4 alineatul (3).” Această frază prevede principiul general potrivit căruia criteriile de fond de evaluare a compatibilității ajutorului de stat în general cu Acordul european sunt „evolutive”, în sensul că încorporează pe parcurs modificările/evoluțiile din legislația și jurisprudența UE.
(40)
Articolul 2 alineatul (1) a doua frază se referă în special la criteriile de compatibilitate în temeiul protocolului 2: „În măsura în care programele de ajutor sau ajutoarele individuale sunt destinate produselor reglementate de protocolul 2 la Acordul european, prima frază din prezentul alineat se aplică pe deplin, cu excepția că evaluarea nu se efectuează pe baza criteriilor care rezultă din aplicarea normelor de la articolul 87 din Tratatul de instituire a Comunității Europene, ci pe baza criteriilor care rezultă din aplicarea normelor privind ajutoarele de stat din Tratatul de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului”. Trebuie notat că formularea acestei fraze indică în mod clar că, spre deosebire de situația ajutorului general, reglementat de articolul 2 alineatul (1) prima frază [a se vedea considerentul (41) de mai sus], în ceea ce privește ajutorul reglementat de protocolul 2, criteriile de compatibilitate evoluează în comparație cu Tratatul CECO. Nu există indicații specifice cu privire la evoluția criteriilor de compatibilitate după expirarea Tratatului CECO în 2002.
(41)
Articolul 2 alineatele (2) și (3) din normele de punere în aplicare instituie mecanismul prin care modificările criteriilor de compatibilitate ale UE trebuie încorporate de către România. În special, România este informată de orice modificare a criteriilor comunitare de compatibilitate care nu sunt publicate și, „în cazul în care astfel de modificări nu întâmpină obiecții din partea României în termen de trei luni de la data la care a primit înștiințarea oficială cu privire la acestea, modificările devin criteriile de compatibilitate, astfel cum se prevede la alineatul (1) din prezentul articol. În cazul în care astfel de modificări întâmpină obiecții din partea României și având în vedere apropierea legislativă prevăzută de Acordul european, au loc consultări, în conformitate cu articolele 7 și 8 din prezentele norme de punere în aplicare.”
(42)
Chiar dacă România nu a prezentat obiecțiuni în termen de trei luni de la modificarea în 2002 a definiției comunitare a industriei siderurgice pentru a include și producătorii de țevi, aceste modificări în legislația comunitară nu puteau să devină aplicabile măsurilor care nu intrau sub incidența Acordului european, și anume celor care nu erau reglementate de Tratatul CECO. În plus, având în vedere că anexa VII este o lex specialis, în determinarea domeniului său de aplicare, Comisia nu se poate baza pe extinderea definiției oțelului UE după expirarea Tratatului CECO. Prin urmare, trebuie concluzionat că este necesară o distincție clară între, pe de o parte, natura „evolutivă” a legislației aplicabile ajutorului de stat pentru sectorul siderurgic din România, înainte de aderare în temeiul Acordului european și, pe de altă parte, interpretarea necesar strictă a domeniului de competență de control retroactiv al Comisiei, astfel cum rezultă din anexa VII, protocolul 2 și protocolul adițional.
VI. CONCLUZIE
(43)
Pe baza considerațiilor anterioare [a se vedea în special considerentele (36) și (42) de mai sus], Comisia concluzionează că nu deține competența de a revizui măsurile în favoarea producătorilor români de țevi înainte de aderare, în special în perioada 1993-2004, pe baza anexei VII. Prezenta procedură este închisă, luând notă de faptul că, pentru evaluarea faptelor în cauză, Comisia nu dispune de această competență.
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
Procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 108 alineatul (2) TFUE, inițiată prin scrisoarea adresată României la 25 septembrie 2007, se încheie, deoarece Comisia nu dispune de competența, în temeiul dispozițiilor anexei VII secțiunea B la Tratatul de aderare a României, de a revizui măsurile acordate de România în contextul privatizării Petrotub Roman S.A din 2003.
Articolul 2
Prezenta decizie se adresează României.
Adoptată la Bruxelles, 6 iulie 2010.