ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 29. června 2011
o státní podpoře C 35/08 (ex NN 11/08), kterou Francie poskytla veřejné ìnstituci Institut Français du Pétrole
(oznámeno pod číslem K(2011) 4483)
(Pouze francouzské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2012/26/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie (1), a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru (2), a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s uvedenými články (3),
vzhledem k těmto důvodům:
1 POSTUP
(1)
V rámci formálního vyšetřovacího řízení ve věci státní podpory č. C 51/05, kterou Francie poskytla podniku Institut Français du Pétrole (4) (dále jen „IFP“), francouzské orgány informovaly útvary Komise dopisem ze dne 18. července 2006, zaevidovaným dne 19. července 2006, že veřejná instituce IFP byla dne 7. července 2006 přeměněna z profesní instituce ve smyslu zákona č. 43-612 ze dne 17. listopadu 1943 o správě odborných zájmů na veřejnou instituci průmyslové a obchodní povahy (dále jen „EPIC“). K této změně došlo na základě dvou dokumentů, které francouzské orgány přiložily ke svému dopisu: i) na základě nařízení č. 2006-797 ze dne 6. července 2006 o nových stanovách veřejné instituce IFP a ii) na základě článku 95 zákona č. 2005-781 ze dne 13. července 2005 o programu orientace energetické politiky (k jehož provedení bylo výše uvedené nařízení přijato).
(2)
Dopisy ze dne 3. srpna 2007 a 7. května 2008 požádala Komise francouzské orgány o informace a obdržela jejich odpověď v dopisech ze dne 28. září 2007 a ze dne 26. června 2008.
(3)
Dne 16. července 2008 přijala Komise v rámci dříve zahájené věci rozhodnutí (dále jen „rozhodnutí C 51/2005“) ohledně první podpory, kterou Francie poskytla skupině IFP (5). Zdůraznila v něm, že prostřednictvím odděleného řízení zvlášť posoudí otázku existence dodatečné státní podpory ve formě případné neomezené státní záruky vyplývající z toho, že veřejná instituce IPF má postavení veřejné instituce průmyslové a obchodní povahy (EPIC).
(4)
Toto druhé řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU bylo zahájeno rozhodnutím Komise ze dne 16. července 2008 (6) (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“), které bylo přijato na základě čl. 4 odst. 4 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (7) (dále jen „procesní nařízení“), ohledně neomezené státní záruky, jíž mohla skupina IFP případně požívat.
(5)
Zveřejněním výše uvedeného rozhodnutí o zahájení řízení dne 11. října 2008 v Úředním věstníku Evropské unie Komise vyzvala zúčastněné třetí strany k předložení připomínek k projednávanému opatření.
(6)
Komise obdržela připomínky Francie dopisem ze dne 14. října 2008.
(7)
Dopisem ze dne 6. listopadu 2008, který Komise zaevidovala téhož dne, poradci ze společnosti UOP Limited informovali Komisi, že jejich klientka si přeje vyjádřit připomínky k projednávanému opatření. S ohledem na čas nezbytný pro překlad požádali o prodloužení termínu k předložení svých připomínek až do 30. listopadu 2008. Komise v dopise ze dne 7. listopadu 2008 uvedla, že souhlasí s odůvodněním této žádosti a že prodlužuje lhůtu pro odpověď společnosti UOP Limited do 30. listopadu 2008. Dopisem ze dne 28. listopadu 2008, který Komise zaevidovala téhož dne, poradci ze společnosti UOP Limited zaslali připomínky své klientky k rozhodnutí o zahájení řízení.
(8)
V témže dopise ze dne 28. listopadu 2008 poradci společnosti UOP Limited požádali o povolení, aby jejich klientka mohla vyjadřovat další připomínky během řízení. Komise dopisem ze dne 17. prosince 2008 odpověděla na tuto žádost a souhlasila s prodloužením lhůty pro odpověď společnosti UOP Limited až do 23. ledna 2009, aby jí umožnila předložit případné další připomínky. V dopise ze dne 23. ledna 2009 zaslali poradci společnosti UOP Limited další připomínky své klientky.
(9)
V dopise ze dne 6. května 2009 Komise informovala francouzské orgány o všech připomínkách, které k rozhodnutí o zahájení řízení vznesla společnost UOP Limited, a to v případě potřeby bez důvěrných údajů. Vyzvala francouzské orgány, aby se k těmto připomínkám vyjádřily nejpozději do dne 8. června 2009. Francouzské orgány dopisem ze dne 2. června 2009 požádaly o prodloužení této lhůty do 22. června 2009, protože připomínky předložené třetí stranou podle nich vyžadovaly podrobnou a hloubkovou analýzu a konzultaci několika ministerských odborů. Komise v dopise ze dne 9. června 2009 schválila prodloužení lhůty do 22. června 2009. Francouzské orgány se vyjádřily k připomínkám společnosti UOP Limited dopisem ze dne 22. června 2009.
(10)
Komise v dopise ze dne 29. července 2009 požádala francouzské orgány o dodatečné informace a vyzvala je, aby je poskytly do 24. srpna 2009. Francouzské orgány dopisem ze dne 19. srpna 2009 požádaly o prodloužení lhůty na odpověď do 7. září 2009, Komise tuto žádost schválila dopisem ze dne 20. srpna 2009. Francouzské orgány nakonec zaslaly požadované informace v dopise ze dne 8. září 2009.
(11)
Komise v dopise ze dne 20. listopadu 2009 požádala francouzské orgány o dodatečné informace a vyzvala je, aby je poskytly do dvaceti dnů. Francouzské orgány dopisem ze dne 14. prosince 2009 požádaly o prodloužení lhůty na odpověď do 22. ledna 2010, Komise tuto žádost schválila dopisem ze dne 18. prosince 2009. Francouzské orgány nakonec zaslaly požadované informace v dopise ze dne 13. ledna 2010.
(12)
Dne 20. května 2010 uspořádaly útvary Komise v Bruselu schůzi, na které s francouzskými orgány projednaly, jaké důsledky má pro posuzovanou podporu rozhodnutí Komise ze dne 26. ledna 2010 ve věci státní podpory č. C 56/07 (ex E 15/05) poskytnuté společnosti La Poste (8) (dále jen „rozhodnutí C 56/2007“). Společnost La Poste byla veřejným subjektem, který měl až do té doby postavení rovnocenné veřejné instituci průmyslové a obchodní povahy (9), věc, která se jí týkala (dále jen „věc La Poste“ nebo„věc týkají se pošty“), měla řadu společných znaků s projednávaným opatřením, a proto francouzské orgány předložily v připomínkách k oběma věcem mutatis mutandis tytéž argumenty. Dne 4. června 2010 zaslaly útvary Komise Francii mailem seznam dodatečných otázek, protože si přály mít k dispozici písemné vyjádření francouzských orgánů k několika bodům, které se projednávaly na výše uvedené schůzi. Francouzské orgány poskytly požadovaná vyjádření v dopise ze dne 16. července 2010.
(13)
V dopise ze dne 29. září 2009 požádala Komise francouzské orgány o dodatečné informace a vyzvala je, aby jí je zaslaly do dvaceti dnů. Francouzské orgány dopisem ze dne 7. října 2010 požádaly o prodloužení lhůty na odpověď do 26. listopadu 2010 a Komise tuto žádost schválila dopisem ze dne 8. října 2010. Francouzské orgány nakonec zaslaly požadované informace v dopise ze dne 26. listopadu 2010.
2 SKUPINA IFP
(14)
Jak Komise uvedla v rozhodnutí o zahájení řízení a ve výše uvedeném rozhodnutí C 51/2005 (10), veřejná instituce IFP plní tyto tři úkoly:
-
výzkum a vývoj v oblasti vyhledávání ložisek ropy a plynu a v oblasti technologií rafinace a petrochemie,
-
vzdělávání inženýrů a techniků a
-
poskytování informací a dokumentace souvisejících s těmito odvětvími.
Uzavírá se státem smlouvu o cílech, v níž jsou pokaždé vymezeny hlavní směry její činnosti na období pěti let.
(15)
Veřejná instituce IFP rovněž přímo či nepřímo ovládá obchodní společnosti, s nimiž uzavřela výhradní výzkumné a licenční dohody. Komise na základě souboru souvisejících prvků, jejichž podrobný popis je uveden ve 137. bodě odůvodnění, dospěla v rozhodnutí C 51/2005 k závěru, že celek, který tvoří akciové společnosti Axens, Beicip-Franlab a Prosernat a jejich mateřská společnost, veřejná instituce IFP, představuje ve smyslu práva hospodářské soutěže hospodářskou skupinu (dále jen „skupinu IFP“).
(16)
Společnost Axens působí na trhu katalyzátorů a technologií pro rafinerie a petrochemický průmysl. V roce 2006, v době změny postavení mateřské společnosti, dosáhla konsolidovaného obratu 308,45 milionů EUR. IFP a Axens jsou propojeny dvěma výhradními dohodami o rámcové licenci a o licenci na výrobky a smlouvou o aplikovaném výzkumu (11). Protihodnotou za tyto dohody platí dceřiná společnost mateřské společnosti jednak poplatky na základě licenčních smluv a jednak odměnu […] (13) za přístup k výzkumným kapacitám veřejné instituce IFP.
(17)
Společnost Beicip-Franlab se specializuje na vydávání a distribuci programového vybavení v oblasti „Průzkum - Ložiska“ a na provádění studií a poradenské činnosti. V roce 2006 činil její obrat 42 milionů EUR. Výhradní smlouva o vývoji, uvádění na trh a užití, která byla podepsána v roce 2003 na dobu deseti let, stanoví, že [IFP nabízí] společnosti Beicip-Franlab [výsledky svých výzkumů] (**) o algoritmech, modelech nebo metodikách [vyvinutých] (**) IFP v oblasti „Průzkum - Ložiska“ a že Beicip-Franlab může IFP požádat o realizaci produktů na tomto základě. Beicip-Franlab hradí veškeré náklady veřejné instituce IFP na vývoj produktů. Beicip-Franlab kromě toho hradí různé doplňkové odměny […] (*) k pokrytí nákladů na údržbu a užívací práva. V roce 2005 byl podepsán dodatek smlouvy, který upravuje podmínky odměňování, ale zachovává přitom zásadu, že Beicip-Franlab hradí veškeré náklady na vývoj.
(18)
Společnost Prosernat dodává studie a služby, jakož i průmyslové celky v oblasti zpracování plynu a rekuperace síry. V roce 2006 činil její obrat 49,9 milionů EUR. Dohoda o rámcové licenci a smlouva o aplikovaném výzkumu mezi veřejnou institucí IFP a společností Prosernat byly podepsány dne 18. srpna 2003 na dobu deseti let, se zpětným účinkem k 1. lednu 2002, a udělují společnosti Prosernat výhradní licenci na patenty veřejné instituce IFP a [IFP této společnosti nabízí výsledky svých] (**) výzkumů […] (*) v oblasti technologií zpracování plynu a rekuperace síry. Společnost Prosernat platí mateřské společnosti poplatek z ročního obratu jako odměnu za licenci na postupy a také poplatek, který je stanoven podle konkrétního vybavení. Odměna veřejné instituce IFP za přístup společnosti Prosernat k výsledkům výzkumných prací činí […] (*) % z celkového ročního obratu společnosti Prosernat.
(19)
V souladu s článkem 6 rozhodnutí C 51/2005 byla v roce 2009 (14) vložena do výhradních dohod, které upravují odměňování veřejné instituce IFP jejími dceřinými společnostmi Axens a Prosernat, doložka, která zajišťuje, aby se mateřské společnosti vyplácela minimální nepaušální odměna pokrývající alespoň 25 % nákladů na studie proveditelnosti před aplikovaným výzkumem, 50 % nákladů na aplikovaný výzkum a případně 75 % nákladů na předvýrobní vývojové činnosti (15) ve smyslu Pokynů Společenství pro státní podpory na výzkum a vývoj ze dne 17. února 1996 (16) (dále jen „pokyny pro výzkum a vývoj z roku 1996“), které IFP provádí v oblastech činnosti svých dceřiných společností.
(20)
V souladu s rozhodnutím o zahájení řízení by se v rámci vyšetřování projednávané podpory mělo přihlédnout k potenciálnímu dopadu státní záruky, která vyplývá z toho, že veřejná instituce IFP má postavení EPIC, na všechny subjekty skupiny IFP (tedy na veřejnou instituci IFP a její tři soukromoprávní dceřiné společnosti) (17).
3 POPIS OPATŘENÍ
(21)
Až do roku 2006 měla veřejná instituce IFP formu právnické osoby soukromého práva, profesní instituce ve smyslu zákona č. 43-612 ze dne 17. listopadu 1943 o správě odborných zájmů, a byla pod hospodářskou a finanční kontrolou francouzské vlády.
(22)
Článek 95 zákona č. 2005-781 ze dne 13. července 2005 o programu orientace energetické politiky stanovil, že se IFP stane veřejnou institucí průmyslové a obchodní povahy (EPIC). Tato přeměna nabyla účinnosti od data zveřejnění nařízení č. 2006-797 ze dne 6. července 2006 o stanovách veřejné instituce IFP v Úředním věstníku Francouzské republiky.
(23)
K datu změny postavení na EPIC se z veřejné instituce IFP stala právnická osoba veřejného práva (18).
(24)
Právní důsledky postavení EPIC jsou podrobně vysvětleny v části 2 (Popis opatření) rozhodnutí C 56/2007 a v části 3.2.1 (Právní důsledky postavení EPIC pro IFP) rozhodnutí o zahájení řízení, na něž Komise odkazuje mutatis mutandis.
4 DŮVODY, KTERÉ VEDLY K ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ
(25)
V rozhodnutí o zahájení řízení Komise uvedla, že pochybnosti související s podporou se týkaly zejména skutečnosti, že nepřiměřený režim obecného práva, který byl zaveden ve prospěch veřejných institucí průmyslové a obchodní povahy (EPIC) v případě konkurzu, je obdobný mechanismu neomezené státní záruky využívajícímu veřejné prostředky:
-
Na veřejné instituce EPIC jakožto právnické osoby veřejného práva se z důvodu obecné zásady nezabavitelnosti majetku právnických osob veřejného práva, kterou francouzské soudy, zejména Kasační soud, uznávají již od konce 19. století (19), nepoužije insolvenční a konkurzní řízení. Podrobnější informace jsou uvedeny v části 3.2.1.1 rozhodnutí o zahájení řízení, konkrétně ve 38. až 40. bodě odůvodnění (20).
-
Na druhou stranu pro veřejné instituce EPIC platí zákon ze dne 16. července 1980 a související prováděcí předpisy. Tyto předpisy výslovně stanoví, že stát je orgánem způsobilým k vymáhání dluhů veřejných institucí, udělují mu významné pravomoci, například pravomoc provedení úhrady z moci úřední a pravomoc vytvoření dostatečných zdrojů, a upravují zásadu konečné odpovědnosti státu za dluhy právnických osob veřejného práva. Komise uvedla podrobnější informace v části 3.2.1.2 rozhodnutí o zahájení řízení, konkrétně ve 41. až 45. bodě odůvodnění (21).
-
V případě zániku EPIC se použije zásada převodu dluhů na stát nebo na jiný veřejnoprávní subjekt (22), takže všichni věřitelé EPIC mají jistotu, že nikdy nepřijdou o svou pohledávku vůči veřejné instituci. Komise uvedla podrobnější informace v části 3.2.1.3 rozhodnutí o zahájení řízení, konkrétně v 46. až 51. bodě odůvodnění (23).
-
EPIC by mohly využít přednostního přístupu k účtům záloh státní pokladny. Komise uvedla podrobnější informace v části 3.2.1.4 rozhodnutí o zahájení řízení, konkrétně v 52. bodě odůvodnění (24).
(26)
Kromě toho, jak Komise podrobněji uvedla v 65 až 74. bodě rozhodnutí o zahájení řízení, měla Komise za to, že vysvětlení, které francouzské orgány podaly k právním předpisům, a priori nestačilo k odstranění pochybností.
(27)
Komise dále uvedla, že nelze vyloučit, že z této situace vyplývá selektivní hospodářská výhoda, zejména kvůli podmínkám financování, které se zdají být příznivější, a to i v přesto, že veřejná instituce IFP a její dceřiné společnosti nejsou oceňovány externí ratingovou agenturou. Skupina IFP by mohla být rovněž zvýhodněna ve svých vztazích se zákazníky a dodavateli, pokud se tito zákazníci a dodavatelé domnívají, že jejich pohledávky jsou zaručené státem. Ve fázi předběžného šetření proto nemohlo být vyloučeno, že při dodávce nebo nákupu zboží či služeb spojených s pohledávkou poskytují tito dodavatelé nebo zákazníci veřejné instituci IFP lepší podmínky, než by poskytli podniku, který nedisponuje státní zárukou.
(28)
Komise rovněž na základě informací, které měla k dispozici po předběžném šetření, dospěla k závěru, že neomezená povaha záruky, zejména pokud jde o její trvání, její výši a její rozsah, velice ztěžuje výpočet tržního poplatku, který by veřejná instituce IFP měla státu platit za poskytnutí této ochrany.
(29)
Komise rovněž uvedla, že pochybuje o slučitelnosti státní podpory s vnitřním trhem, protože se prima facie nezdá, že by tato podpora usnadňovala rozvoj některých hospodářských činností nebo regionů.
5 PŘIPOMÍNKY A NÁVRHY FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ
5.1 PŮVODNÍ PŘIPOMÍNKY FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ
(30)
V návaznosti na výše uvedené rozhodnutí o zahájení řízení sdělily francouzské orgány Komisi své připomínky a návrhy dopisem ze dne 14. října 2008. Tento dopis doplnil připomínky a návrhy uvedené v předchozích dopisech francouzských orgánů (25) a shrnuté v rozhodnutí o zahájení řízení.
(31)
Ve svých připomínkách ze dne 14. října 2008 francouzské orgány na úvod připomněly, že řízení ve věci skupiny IFP bylo zahájeno souběžně s výše uvedeným řízením ve věci pošty, a uvedly, že proto mutatis mutandis využijí stejné argumenty jako ty, které předložily při vyšetřování uvedené věci (26). Francouzské orgány rovněž upozornily, že i přes výše uvedené obdobné prvky je veřejná instituce IFP jedinečná v tom, že se jedná o výzkumnou instituci pověřenou třemi posláními obecného zájmu (výzkum, vzdělávání a dokumentace), jejíž činnosti jsou z velké části nehospodářské povahy, což je důvodem k financování z veřejných zdrojů. Dále odůvodnily změnu postavení na EPIC: údajným účelem změny postavení bylo dosažení souladu mezi povahou činnosti a způsobem financování IFP na jedné straně s jeho právním postavením na straně druhé, aby se instituce IFP přiblížila k veřejné sféře zrušením postavení profesní instituce soukromého práva.
(32)
Francouzské orgány nesouhlasily s tím, že by se jednalo o státní podporu, protože podle nich nejsou splněny dvě podmínky čl. 107 odst. 1 SFEU, projednávané opatření nezahrnuje převod státních zdrojů (5.1.1) a neposkytuje veřejné instituci IFP žádnou výhodu (5.1.2).
5.1.1 NEEXISTENCE ZÁRUKY, KTEROU BY POSKYTOVAL STÁT A KTERÁ BY ZAHRNOVALA PREVOD STÁTNÍCH PROSTREDKU
(33)
Podle francouzských orgánů a) není veřejným institucím poskytována záruka v důsledku jejich postavení a b) odůvodnění Komise v rozhodnutí o zahájení řízení je chybné.
A. Neexistence neomezené státní záruky
(34)
Jak bylo uvedeno v 41. až 45. bodě odůvodnění výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na něž Komise odkazuje mutatis mutandis, francouzské orgány uvedly na podporu svého tvrzení pět argumentů.
(35)
Za prvé, žádný právní předpis ani žádné rozhodnutí nezavádí zásadu, podle které by stát za dluhy EPIC ručil ze zásady a neomezeně.
(36)
Za druhé, z jurisdikce Státní rady, zejména z rozsudku ve věci Société de l'hôtel d'Albe (27) a ze dvou rozhodnutí ve věci Campoloro (28), vyplývá, že záruky neexistují.
(37)
Za třetí, ústavní zákon ze dne 1. srpna 2001 o rozpočtovém zákoně stanoví, že záruka může vzniknout pouze na základě ustanovení rozpočtového zákona (29), což Státní rada výslovně potvrdila ve své výroční zprávě za rok 2006 (30). Podle znalce, kterého francouzské orgány pověřily ve věci pošty (31), proto od úplného nabytí účinnosti rozpočtového zákona ke dni 1. ledna 2005 nemohla být podle práva poskytnuta žádná implicitní záruka. Na dluhy sjednané po dni 1. ledna 2005 se tudíž nevztahuje žádná implicitní záruka. V případě dluhů sjednaných před dnem 1. ledna 2005 má znalec za to, že vzhledem k tomu, že v této věci neexistuje žádné soudní rozhodnutí, nelze stanovit, zda z důvodu dodržování ústavou chráněných práv věřitele lze nebo nelze vyloučit neplatnost implicitních záruk, které byly poskytnuty před dnem 1. ledna 2005, aniž by byly výslovně povoleny rozpočtovým zákonem.
(38)
Za čtvrté se Francie domnívá, že kdyby měly EPIC nárok na státní záruku, změna jejich postavení by vyžadovala zavedení opatření k ochraně práv věřitelů. Vzhledem k tomu, že takový mechanismus nebyl nikdy zaveden (32), docházejí k závěru, že EPIC naopak nepožívají žádné státní záruky.
(39)
Za páté, francouzské orgány citují článek (33) pana Labetoulle, bývalého předsedy právní sekce Státní rady, podle něhož „z právních předpisů nevyplývá žádné automatické poskytování, využívání a rozsah této záruky [státní záruky, která by se plnoprávně vztahovala na státní veřejné instituce].“
B. Chybné odůvodnění Komise (34)
(40)
Francouzské orgány se domnívají, že v případě EPIC a) není zaručena úhrada individuálních pohledávek, b) není zaručeno zachování existence veřejné instituce nebo jejích závazků.
a) Neexistence záruky za úhradu individuálních pohledávek
(41)
Jak bylo uvedeno v 46. až 49. bodě odůvodnění rozhodnutí C 56/2007, na něž Komise odkazuje mutatis mutandis, francouzské orgány se domnívají, že zákon ze dne 16. července 1980 nezakládá záruku. Francie se dovolává dokumentů a jednání při přípravě zákona, výkladu rozhodnutí ve věci Camporolo ze dne 10. listopadu 1999 (35) a dne 18. listopadu 2005 (36) a zásadních článků (37) a tvrdí, že podle ní není v zákoně ze dne 16. července 1980 stanovena povinnost státu vynaložit své vlastní zdroje: výraz „tak učiní“ uvedený v článku 1 prý dává státu pouze pravomoc „zastoupit“ výkonný orgán právnické osoby, kterou zastupuje, na základě „zásady, podle níž má zástupce stejné pravomoci jako zastupovaný“. V rámci tohoto zastoupení může stát pouze vykonávat pravomoci daného výkonného orgánu, do nichž nepatří možnost nakládat státním rozpočtem, protože přidělení výjimečné dotace „nespadá do oblasti výkonu pravomoci zastupovat“.
(42)
Mimo jiné, jak je uvedeno v 50. až 53. bodě odůvodnění rozhodnutí C 56/2007, na něž Komise odkazuje mutatis mutandis, francouzské orgány tvrdí, že objektivní odpovědnosti státu se nelze dovolávat jen kvůli nedostatku aktiv. Podle francouzských orgánů je předpokladem jakékoli záruky to, že ručitel souhlasí s ručením. Jestliže se odpovědnost vztahuje k pochybení nebo, v případě objektivní odpovědnosti, na převzetí následků vlastního činu, nemůže se jednat o záruku. Francie zastává názor, že není možno uplatnit odpovědnost státu pouze z důvodu, že prefekt nebo dozorčí orgán nemohl z důvodu finanční a majetkové situace veřejné instituce přijmout žádná opatření, která by umožnila úhradu pohledávky Je třeba mít za to, že k žádnému provinění nedošlo, protože skutečnost, že prefekt nebo dozorčí orgán nepřijali opatření, není sama o sobě chybou. Francouzské orgány nicméně uznávají, že představitelé státu musí při postupu podle zákona ze dne 16. července 1980 zohledňovat požadavek na kontinuitu veřejné služby, ale domnívají se, že i kdyby soud nařídil odškodnění věřitele, věřitel by se nacházel ve stejné situaci jako v právu obecném, protože při uplatnění obecného práva by byl daný majetek prodán a věřitelé by obdrželi odpovídající částku. Pro věřitele tudíž podle jejich názoru nevyplývá žádná výhoda.
b) Neexistence záruky za zachování veřejné instituce IFP nebo za její závazky
(43)
Jak bylo uvedeno v 54. až 56. bodě odůvodnění rozhodnutí C 56/2007, na něž Komise odkazuje mutatis mutandis, francouzské orgány se domnívají, že skutečnost, že se na veřejnoprávní subjekty nepoužijí řízení obecného práva v oblasti soudního vyrovnání a likvidace, nevylučuje možnost konkurzu EPIC nebo konkurzního řízení s tímto subjektem. Francouzské orgány nesouhlasí s analýzou Komise, která vychází ze sdělení o státních podporách ve formě záruk (38) (dále jen sdělení o zárukách), a domnívají se, že v tomto konkrétním případě Komise neprokázala existenci „příznivějších úvěrových podmínek“, které by souvisely s vyloučením možnosti konkurzního řízení, a neposkytla důkazy o tom, že veřejná instituce IFP nemůže upadnout do konkurzu a že insolvenční řízení není možné, protože zákon z roku 1985 je pouze procesní zákon a skutečnost, že EPIC nespadají do jeho oblasti působnosti neznamená, že se v jejich případě nemůže použít ad hoc postup soudního vyrovnání, likvidace nebo „úpadku“.
(44)
Jak je mimo jiné vysvětleno ve 25. až 67. bodě odůvodnění výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na něž Komise odkazuje mutatis mutandis, francouzské orgány tvrdí, že použití „řízení“ zavedeného zákonem ze dne 16. července 1980 místo hromadného řízení obecného práva by věřitelům neposkytlo žádnou výhodu. Nesouhlasí s tím, že pro vyhodnocení, zda uplatnění určitého řízení v případě platební neschopnosti poskytuje subjektu, který takovému řízení podléhá, výhodu oproti podnikům podléhajícím obchodnímu právu (39), je nutné dodržovat kritéria zveřejnění (40) a rovnocennosti (41), jak Komise požaduje v 81. bodě odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení, ovšem samy používají tatáž kritéria pro analýzu řízení zavedeného zákonem ze dne 16. července 1980. Francouzské orgány tvrdí, že pokud jde o kritérium zveřejnění, je řízení řádně vymezeno ratingovými agenturami jako použitelné v případě platební neschopnosti EPIC, zatímco pokud jde o kritérium rovnocennosti, rozlišují případ, kdy lze použít požadavek kontinuity veřejné služby, od případu, kdy takový požadavek uplatnit nelze, a upozorňují, že veřejná instituce IFP a její dceřiné společnosti se nacházejí v takové finanční situaci, že je nepravděpodobné, že by skupina IFP neměla dostatek aktiv, její dostupné prostředky a investice (150,3 milionů EUR) totiž v roce 2007 dosahovaly přibližně pětinásobku jejích úvěrů a finančních dluhů (25,2 milionů EUR):
a)
za předpokladu, že by se nepoužil žádný požadavek veřejné služby, by v případě nedostatku aktiv veřejné instituce řízení zavedené zákonem z roku 1980 neposkytlo věřitelům výhodnější podmínky než řízení podle obecného práva: získali by stejné částky jako věřitelé subjektu, který se řídí obchodním právem, tedy částky vyplývající z realizace aktiv, a po ukončení řízení by již neměli nárok na odvolání (42), protože podle názoru francouzských orgánů se odpovědnosti státu nelze dovolávat na základě pouhého nedostatku aktiv. Lišily by se pouze dva aspekty:
-
pohledávky věřitelů by se nevyřizovaly hromadně: na rozdíl od soukromoprávního řízení, v němž se pohledávky vyřizují hromadně a věřitelé jsou uspokojováni podle přednostního pořadí sestupně a v poměru k disponibilním částkám, řízení zavedené zákonem ze dne 16. července 1980 se vyznačuje tím, že věřitel si zachová svá práva, pouze pokud o to sám požádá. Logika zákona ze dne 16. července 1980 je taková, že „kdo dřív přijde, ten dřív bere“,
-
představitel státu pod dohledem správního soudu (dohled nad závažným proviněním, jak jej ustanovila Státní rada ve výše uvedeném rozhodnutí Campoloro) zastává funkci rovnocennou funkci likvidátora a správce konkurzní podstaty.
b)
za předpokladu, že by musela být zajištěna kontinuita veřejné služby, francouzské orgány připouštějí, že by představitel státu při výkonu svých pravomocí svěřených zákonem ze dne 16. července 1980 mohl rozhodnout, že určitá aktiva nezbytná k plnění poslání veřejné služby nebudou prodána. Pokud by určitý majetek nebyl postoupen a stát by za něj neposkytl náhradu, projevila by se tato skutečnost sníženým prodejem aktiv a odpovídajícím snížením částek, které by mohli obdržet věřitelé. Podle francouzských orgánů toto řízení neuděluje věřitelům veřejné instituce IFP větší práva, než která by měli při použití obchodního práva. Francouzské orgány však připouštějí, že za tohoto předpokladu by bylo možné dovolávat se objektivní odpovědnosti státu, která by se projevila odškodněním věřitelů ve výši újmy, kterou utrpěli (maximálně do výše prodejní hodnoty aktiv, která si stát zachoval z důvodu kontinuity veřejné služby). Věřitelé by tedy případně byli ve stejné situaci, jako kdyby se použilo obecné právo. Francouzské orgány z toho vyvozují, že řízení zavedené zákonem ze dne 16. července 1980 neposkytuje žádnou výhodu oproti řízení podle obecného práva, a že tedy není důvod k tomu, aby veřejná instituce IFP musela podléhat řízení podle obecného práva.
(45)
Jak bylo vysvětleno v 68. bodě odůvodnění rozhodnutí C 56/2007, na něž Komise odkazuje mutatis mutandis, francouzské orgány zdůrazňují, že předpisy, které Komise uvádí v rozhodnutí o zahájení řízení, zejména v 82. bodě odůvodnění, tedy kodifikační předpis č. 02-060-M95 ze dne 18. července 2002 o úpravě financování a účetnictví státních veřejných institucí výrobní a obchodní povahy a Příručka k finanční organizaci založení, přeměně a zrušení státních veřejných institucí a sdružení veřejného zájmu ze dne 14. listopadu 2006, nelze ani použít ani přenést na veřejnou instituci IFP.
(46)
Francouzské orgány se domnívají, že v případě rekapitalizace dceřiných společností veřejné instituce IFP by se neměla otázka uvedená v 80. bodě odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení posuzovat proto, aby se prokázala existence případné státní záruky, ale spíše proto, aby se změřily případné účinky takové záruky, která by případně vytvářela pro veřejnou instituci IFP a její dceřiné společnosti lepší situaci tím, že by usnadnila podmínky jejich rekapitalizace. Domnívají se rovněž, že tvrzení Komise vychází ze dvou nesprávných názorů:
-
Komise se podle nich mýlí, když tvrdí, že by veřejná instituce mohla eventuálně podporovat své dceřiné společnosti prostřednictvím převodů uvnitř skupiny, protože podmínky, za nichž mateřská společnost skupiny, i kdyby to byla veřejnoprávní společnost, může podporovat svou dceřinou společnost v obtížích, jsou podrobně upraveny právem obchodních společností (43) a nijak nesouvisí s pojmem podniku ve smyslu soutěžního práva.
-
francouzské orgány rovněž nesouhlasí s tvrzením, že by veřejné instituci IFP její postavení EPIC a státní záruka, která by z takového postavení případně vyplývala, umožňovalo rekapitalizovat dceřiné společnosti snadněji, než by tomu bylo v případě soukromoprávní mateřské společnosti skupiny. Francouzské orgány tvrdí, že skutečnost, že určitá společnost dočasně nese ztráty jedné ze svých dceřiných společností, je běžnou součástí fungování skupiny společností, jak již podle jejich názoru uznal i soud Evropské unie (44), a že zásah veřejnoprávního investora, který jedná podle stejných pravidel jako soukromoprávní investor, neobsahuje prvky státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU (45). Podle jejich názoru je tomu tak zejména v případě veřejné instituce IFP, která má právní možnost (nikoli povinnost) rekapitalizovat svou dceřinou společnost v obtížích podle stejných hodnotících kritérií jako každý dobrý investor. Francouzské orgány rovněž nesouhlasí s tvrzením, že veřejné instituce s postavením EPIC mají možnost „přímého přístupu“ k „účtům státní pokladny“. Upřesňují, že rozpočtový mechanismus „účtu finanční pomoci“, který je upraven článkem 24 rozpočtového zákona, se týká zřízení účtů pro omezené úvěry (jejich výše je omezena rozpočtovým zákonem), které státu umožňují, aby v případě, že si to přeje a může tak učinit (zejména s ohledem na právo Evropské unie), poskytl zálohy různým subjektům. Podle francouzských orgánů nemají veřejné instituce EPIC k těmto účtům „přímý přístup“.
5.1.2 NEEXISTENCE VÝHOD NA ÚROVNI VEREJNÉ INSTITUCE IFP A JEJÍCH DCERINÝCH SPOLECNOSTÍ
(47)
Francouzské orgány se především domnívají, že v tomto konkrétním případě nelze na základě výše uvedeného sdělení o zárukách vyvodit existenci výhody, dále že rozšíření výhod, kterých veřejná instituce IFP údajně požívá z důvodu svého postavení EPIC, na její dceřiné společnosti, akciové společnosti veřejného práva, je v rozporu s rozhodovacími postupy Komise a že v tomto konkrétním případě nebylo prokázáno poskytnutí skutečné hospodářské výhody veřejné instituci IFP a jejím dceřiným společnostem.
(48)
Francouzské orgány se domnívají, že Komise mylně vykládá bod 1.2 výše uvedeného sdělení o zárukách, v němž je stanoveno, že „(…) podporu ve formě záruky představují rovněž výhodnější úvěrové podmínky získané podniky, jejichž právní forma vylučuje konkurzní řízení nebo jiná řízení v případě platební neschopnosti, nebo zajistí výslovnou státní záruku nebo pokrytí ztrát státem“:
-
francouzské orgány za prvé nesouhlasí s tvrzením, že veřejná instituce IFP má kvůli svému postavení EPIC právní formu, která vylučuje konkurzní řízení nebo insolvenční řízení; v každém případě to Komise podle jejich názoru neprokázala, pouze předložila důkaz, že toto postavení znemožňuje použít jeden konkrétní postup (v dané věci řízení zavedené zákonem ze dne 25. ledna 1985);
-
francouzské orgány za druhé popírají, že existuje automatická vazba mezi právní a statutární nemožností stát se předmětem konkurzního nebo insolvenčního řízení a mezi využíváním příznivějších podmínek financování na trzích; podle jejich názoru má Komise při uplatňování bodu 1.2 výše uvedeného sdělení o zárukách povinnost předem prokázat existenci příznivějších úvěrových podmínek, aby bylo možné tvrdit, že podnik, jehož právní forma vylučuje konkurzní nebo insolvenční řízení, je příjemcem podpory ve formě záruk.
(49)
Francouzské orgány dále uvádějí, že Komise v rozhodnutí o zahájení řízení nepřihlížela ke své rozhodovací praxi při hodnocení případných výhod, které na úrovni dceřiných společností veřejné instituce IFP vyplývají z existence neomezené záruky pro EPIC. Komise podle jejich názoru uvažovala opačně než při zřízení společnosti La Banque Postale (46): tato společnost byla, stejně jako dceřiné společnosti veřejné instituce IFP, akciovou společností, kterou ze 100 % vlastnil subjekt srovnatelný s veřejnou institucí EPIC, ale Komise dospěla k závěru (a to bez ohledu na závazky, které Francie v této věci přijala), že právní forma veřejnoprávní akciové společnosti umožňuje sama o sobě vyloučit existenci neomezené záruky na úrovni dceřiné společnosti. Stejné uvažování by podle francouzských orgánů mělo vést k závěru, že dceřiné společnosti veřejné instituce IFP, které mají rovněž postavení veřejnoprávní akciové společnosti, rovněž nemají nárok na neomezenou záruku, která případně vyplývá z postavení EPIC.
(50)
Komise rovněž údajně neprokázala existenci skutečné hospodářské výhody v případě veřejné instituce IFP a jejích dceřiných společností, pouze v rozhodnutí o zahájení řízení uvedla, že podmínky financování „se zdají být“ příznivější, aniž by předložila konkrétní důkaz. Z jurisdikce Evropské unie vyplývá, že Komise by měla v tomto konkrétním případě prokázat, že veřejné instituci IFP její postavení EPIC skutečně umožnilo získat příznivější podmínky financování (47). Francouzské orgány tvrdí, že během řízení informovaly o určitých skutečnostech, které prokazovaly, že postavení EPIC veřejné instituci IFP ani jejím dceřiným společnostem neposkytlo a ani nemohlo poskytnout žádnou finanční výhodu, protože při přeměně veřejné instituce IFP byla dodržena obecná zásada kontinuity, zejména na úrovni její činnosti, organizace, účetního a finančního režimu (zdroje a účetní a finanční pravidla) a daňového režimu.
(51)
Francouzské orgány se domnívají, že výše uvedené skutečnosti prokazují, že
-
finanční situace veřejné instituce IFP a jejích dceřiných společností je dobrá, čímž je bezpředmětná otázka jejího případného konkurzu, a tedy i zásahu státu jako konečného ručitele,
-
krátkodobé podmínky financování veřejné instituce IFP a jejích dceřiných společností jsou v případě každého jednotlivého subjektu odlišné a jsou výsledkem konkrétních jednání, které proběhlo intuitu personae s bankami jednotlivých subjektů.
-
ve vztazích veřejné instituce IFP a jejích dceřiných společností s dodavateli rovněž neexistují zvýhodněné podmínky, které by vyplývaly z toho, že uvedení dodavatelé a zákazníci počítají se zárukou státu.
(52)
Francouzské orgány proto dospěly k závěru, že:
-
analýza provedená Komisí v jejím rozhodnutí o zahájení řízení je sporná: veřejná instituce IFP a její dceřiné společnosti nedisponují žádnou státní zárukou,
-
Komise neprokázala existenci výhody, která by pro veřejnou instituci IFP a její dceřiné společnosti vyplývala z postavení EPIC veřejné instituce IFP,
-
Komise proto neprokázala existenci státní podpory ve prospěch veřejné instituce IFP a jejích dceřiných společností.
5.2 NÁVRHY FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ
(53)
Francouzské orgány však za účelem odstranění všech pochybností Komise uvedly, že kdyby Komise souhlasila s ukončením řízení rozhodnutím o neexistenci podpory podle čl. 7 odst. 2 výše uvedeného procesního řízení, jsou ochotny přijmout následující opatření:
-
vyjasnit prováděcí nařízení k zákonu ze dne 16. července 1980,
-
vložit ustanovení o neexistenci záruky do smluv veřejné instituce IFP, které zahrnují pohledávku,
-
vložit ustanovení o neexistenci záruky do smluv o financování dceřiných společností veřejné instituce IFP.
5.2.1 VYJASNENÍ PROVÁDECÍHO NARÍZENÍ K ZÁKONU ZE DNE 16. CERVENCE 1980
(54)
Jak je upřesněno v 94. až 96. bodě odůvodnění rozhodnutí C 56/2007, na něž Komise odkazuje mutatis mutandis, francouzské orgány navrhují vyjasnit výklad zákona ze dne 16. července 1980 úpravou čl. 3 odst. 1 čtvrtého pododstavce jeho prováděcího nařízení (48). Navrhovaná změna by podle nich odstranila veškeré pochybnosti o významu výrazu „tak učiní“ při organizaci dozorčích pravomocí svěřených prefektovi nebo dozorčímu orgánu, kteří by po provedení změny museli uvolnit prostředky z rozpočtu daného územního celku nebo dané instituce (49). Podle francouzských orgánů by tento návrh vyloučil, že by v budoucnosti mohl zástupce státu při výkonu své dozorčí pravomoci zvýšit prostředky územního celku nebo dotčené instituce státní dotací nebo vkladem veřejných zdrojů.Vložení zmínky upřesňující absenci záruky do smluv veřejné instituce IFP, které by zahrnovaly pohledávku
5.2.2 VLOŽENÍ ZMÍNKY UPŘESŇUJÍCÍ ABSENCI ZÁRUKY DO SMLUV VEŘEJNÉ INSTITUCE IFP, KTERÉ BY ZAHRNOVALY POHLEDÁVKU
(55)
Jak upřesňují body odůvodnění 97 až 100 výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na něž se Komise odvolává mutatis mutandis, francouzské orgány nesouhlasí s názorem Komise (50), podle kterého by bylo možné uplatnit odpovědnost státu čistě na základě platební neschopnosti veřejné instituce IFP. Podávají nicméně návrh založený na výjimce přijatého rizika (viz rozsudky Státní rady ve věcech Sille (51) a Meunier (52)), přičemž podobně jako ve věci La Poste navrhují, že věřitelům veřejné instituce IFP úředně potvrdí, že za jejich pohledávku nebyla vystavena státní záruka a že v případě platební neschopnosti by nebyl stát povinen převzít finanční závazky podniku při zaplacení pohledávky. Proto by se případné zúčastněné strany, jež se vědomě a se znalostí věci vystavily riziku, nemohly domáhat nároku na odškodné. Francouzské orgány by se proto zavázaly, že společně s veřejnou institucí IFP budou při každé transakci ve smlouvě o financování (pro všechny nástroje, na které se vztahuje smlouva) uvádět tuto zmínku:
„Emise/program/půjčka nejsou kryty žádnou přímou či nepřímou státní zárukou. V případě platební neschopnosti není stát povinen převzít finanční závazky IFP při placení pohledávky“.
(56)
Jak upřesňuje 101. bod odůvodnění výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na který se Komise odvolává mutatis mutandis, francouzské orgány rovněž vzaly na vědomí pochybnosti, které Komise vyjádřila v 71. bodě odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení, ve kterém se uvádí, že výjimka přijatého rizika je, na jedné straně, pravidlo stanovené judikaturou, která se může měnit, a že, na straně druhé, toto pravidlo spočívá na nástrojích sekundárního práva, jež mohou být v případě konfliktu zbaveny platnosti, a nakonec, že návrh francouzských orgánů se nevztahuje na všechny eventuality, neboť pohledávky mohou být nejen finanční, ale také obchodní či jiné.
(57)
Jak upřesňují body odůvodnění 102 až 104 výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na něž se Komise odvolává mutatis mutandis, francouzské orgány poté, co uvedly své zásadní námitky ohledně stanoviska Komise k uplatnění plné odpovědnosti státu za provinění pouze na základě nedostatku aktiv veřejné instituce IFP, poskytly v odpovědi na tyto pochybnosti doplňující údaje:
a)
francouzské orgány se domnívají, že první námitka Komise odpovídá úvaze, že i když vnitrostátní právo členského státu neobsahuje zákonné ustanovení v tomto smyslu, pouhé riziko změny v judikatuře, to znamená změna vnitrostátního práva, postačuje k prokázání existence státní podpory. Komise nemůže zakládat možné opatření podpory na případné změně práva, která je v daném případě více než nepravděpodobná, přičemž výjimka přijatého rizika představuje obecnou zásadu veřejného práva, obsáhle potvrzenou v judikatuře, nikdy nepopíranou a hojně komentovanou;
b)
co se týče druhé námitky, francouzské orgány uznávají, že zákon a právní předpisy jsou nadřazeny smlouvě a že sporná doložka může být kdykoli prohlášena za neplatnou. Nicméně se domnívají, že tato námitka se nedovolává na žádný nadřazený právní předpis, není ničím podepřená, a nemá tedy žádný význam;
c)
nakonec, co se týče třetí námitky, francouzské orgány se domnívají, že tato námitka je založena pouze na předpokladu případné důvěry a očekávání státní záruky na pohledávky ze strany dodavatelů, což je předpoklad, který sám o sobě nemůže zakládat existenci výhody, ale měl by jej potvrdit důkaz svědčící o tom, že veřejné instituci IFP a jejím dceřiným společnostem byla skutečně poskytnuta takováto hospodářská výhoda.
(58)
Přesto, jak upřesňuje 106. bod odůvodnění výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na který se Komise odvolává mutatis mutandis, francouzské orgány poznamenávají, že jsou ochotny rozšířit svůj návrh zápisu absence záruky na všechny smlouvy zahrnující pohledávku tak, aby se výslovně vyloučilo veškeré riziko uplatnění plné odpovědnosti státu, založené pouze na platební neschopnosti veřejné instituce IFP.
5.2.3 VLOŽENÍ ZMÍNKY UPŘESŇUJÍCÍ ABSENCI ZÁRUKY DO SMLUV O FINANCOVÁNÍ DCEŘINÝCH SPOLEČNOSTÍ VEŘEJNÉ INSTITUCE IFP AXENS, BEICIP-FRANLAB, PROSERNAT
(59)
Kromě toho, za účelem doplnění navrhovaného mechanismu, francouzské orgány předložily Komisi dodatečný návrh podobný tomu, jenž byl předložen při zakládání La Banque Postale a který spočíval v přijetí písemného závazku týkajícího se podmínek poskytnutí půjček dceřiným společnostem veřejné instituce IFP (Axens, Beicip-Franlab, Prosernat) na trzích, že při každé transakci se uvede ve smlouvě o financování (pro všechny nástroje, na které se vztahuje smlouva), že „v souladu s francouzským právem (zejména s nutností výslovného povolení každé záruky zákonem) tato finanční transakce nebude kryta žádnou přímou či nepřímou státní zárukou“.
(60)
Jak upřesňují body odůvodnění 107 až 110 výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na něž se Komise odvolává mutatis mutandis, francouzské orgány se domnívají, že obě navrhovaná objasňující opatření (jejichž podrobný popis je uveden v 55. a 59. bodě odůvodnění) umožňují objasnit věřitelům veřejné instituce IFP a jejích dceřiných společností jejich práva tak, že Francii nelze považovat, jak uvedla Komise v 87. bodě odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení, za „odpovědnou za očekávání věřitelů veřejné instituce IFP ohledně existence záruky“ a domnívat se, že svévolně udržuje „neprůhlednou právní situaci“, jež „zvýhodňuje veřejnou instituci IFP a může vést k uvolnění státních prostředků“.
5.3 DOPLŇUJÍCÍ PŘIPOMÍNKY FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ
(61)
Ve svých dopisech ze dne 16. července 2010 a 26. listopadu 2010 francouzské orgány poskytly doplňující údaje, jež podle nich potvrzují neexistenci státní podpory pro veřejnou instituci IFP.
(62)
V úvodu svého dopisu ze dne 16. července 2010 připomínají věc France Télécom (53) a skutečnost, že soud Evropské unie připomenul povinnost Komise prokázat existenci skutečné výhody s cílem stanovit existenci státní podpory. Domnívají se, že v tomto případě neomezená záruka, která podle Komise vyplývá z postavení veřejné instituce IFP, neposkytuje ve skutečnosti této instituci žádnou hospodářskou výhodu. Ve svém dopise ze dne 26. listopadu 2010 francouzské orgány upřesňují, že podle nich spočívá důkazní břemeno na Komisi. V této souvislosti připomínají požadavky judikatury Evropské unie na důkazy a odůvodnění, zejména pak rozsudku Tribunálu ve výše uvedené věci France Télécom a rozsudků Soudního dvora ve věci Krantz (54) a nověji ve věci Deutsche Post AG (55). Francouzské orgány se domnívají, že analýza předložená Komisí je v tomto případě „založena více na předpokladech, než na konkrétní analýze“.
(63)
Kromě toho francouzské orgány usuzují, že Komise se domnívá, že veřejná instituce IFP by mohla získat výhodu na třech úrovních: i) na úrovni svých vztahů s bankovními a finančními institucemi, ii) na úrovni svých vztahů s dodavateli, iii) na úrovni svých vztahů s třetími průmyslovými partnery, kteří využívají výzkumné služby.
(64)
Co se týče vztahů veřejné instituce IFP s bankovními a finančními institucemi, francouzské orgány se domnívají, že veřejná instituce IFP dosud na základě svého postavení EPIC nezískala žádnou hospodářskou výhodu. Překládají Komisi informace potvrzující, že i) v dlouhodobém časovém horizontu veřejná instituce IFP vykazovala nulový dluh za léta 2005, 2006 a 2007 (56), stejně jako za léta 2008 a 2009, že ii) ve střednědobém horizontu veřejná instituce IFP samozřejmě každoročně dojednala úvěrové linie u různých bankovních institucí, ale získala sazby srovnatelné s těmi na trhu, a v každém případě tyto úvěrové linie nikdy nepoužila a nakonec, že iii) v krátkodobém horizontu bylo zadlužení veřejné instituce IFP za dané období téměř nulové anebo nulové.
(65)
Co se týče vztahů s dodavateli, francouzské orgány se domnívají, že veřejná instituce IFP, coby veřejný zadavatel, podléhá povinnosti zveřejnit informace a povinnosti uskutečnit veřejné výběrové řízení podle vyhlášky č. 2005-649 ze dne 6. června 2005 (57), a proto nemůže získat žádnou výhodu. V svém dopise ze dne 26. listopadu 2010 francouzské orgány znovu poukazují na tuto analýzu a upřesňují, že zadávání zakázek veřejné instituce IFP na základě výběrového řízení v souladu se směrnicí 2004/18/ES Evropského parlamentu a Rady ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (58) podle nich představuje dostatečnou záruku, že se zabrání narušení hospodářské soutěže na trhu. Podle Francie veřejná instituce IFP, která by získala své dodavatele na základě výběrového řízení v souladu s povinnostmi vyplývajícími z práva Evropské unie, by nemohla být přinejmenším z důvodu neexistence konkrétních důkazů obviněna z toho, že získala neoprávněnou výhodu. Zdůrazňují, že právě v zájmu efektivnosti zadávání veřejných zakázek se zjednodušilo používání elektronických systémů nákupů, přičemž v 13. bodě odůvodnění směrnice 2004/18/ES se například uvádí, že „tato technika nákupů umožňuje veřejným zadavatelům […] disponovat poměrně širokým spektrem nabídek […], a tudíž zajistit optimální využití veřejných prostředků prostřednictvím široké hospodářské soutěže“. V této souvislosti se zmiňují o zprávě (59) Komise, ve které Komise dochází k závěru, že právní předpisy v oblasti zadávání veřejných zakázek mají pozitivní dopad na pokles cen, tedy pokles, jenž je prezentován jako „sociální výhoda“ spravedlivější soutěže mezi uchazeči. Komise tím, že by tyto úspory „připsala“ postavení EPIC veřejné instituce IFP, by se neztotožnila se smyslem směrnice, která ve výběrových řízeních spatřuje hlavní vektor hospodářské soutěže, jež vede ke snížení nákladů veřejné zakázky.
(66)
Konečně, pokud jde o vztahy veřejné instituce IFP s jejími zákazníky, Francie upřesňuje, že příslušné činnosti v oblasti smluvního výzkumu se vztahují na služby poskytované veřejnou institucí IFP na žádost zákazníka, třetí strany nebo dceřiné společnosti v oblasti, která patří do rozsahu úloh veřejné instituce IFP, což nemá z hlediska vlastnictví výsledků pro veřejnou instituci IFP strategický význam, může obohatit poznatky a know-how veřejné instituce z hlediska řízení programů veřejného výzkumu a vývoje, jež uskutečňuje, a nepatří do výhradní oblasti činnosti dceřiných společností. Francouzské orgány poznamenávají, že při poskytování služeb výzkumu těmto zákazníkům se používá specifického vybavení a specifického posudku.
(67)
V této souvislosti Francie tvrdí, že i kdyby měla veřejná instituce IFP na základě svého postavení EPIC výhodu při výkonu těchto hospodářských činností, tato výhoda by neměla žádný materiální dopad na trh. Především by pak nemohla narušit hospodářskou soutěž, ani ovlivnit obchod mezi členskými státy. Pokud jde o běžné období počínající změnou statusu veřejné instituce IFP (ke které došlo v červenci 2006), francouzské orgány nicméně přiznávají, že by veřejná instituce IFP mohla případně dosáhnout snížení poplatků z důvodů nevystavení záruky za řádné provedení smlouvy, které by představovalo zanedbatelnou částku vzhledem k částkám, které banky a pojišťovny obvykle vyžadují. Francouzské orgány z toho vyvozují, že takový účinek nemá charakter výhody, což by zpochybnilo samotnou existenci státní podpory pro veřejnou instituci IFP.
6 PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH STRAN A STANOVISKO FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ
6.1 PŘIPOMÍNKY SPOLEČNOSTI UOP LIMITED
(68)
Ve svém dopise ze dne 28. listopadu 2008 společnost UOP Limited nejprve zdůvodnila svůj zájem konat jako třetí strana zainteresovaná na řízení (60) a poté předložila několik obecných připomínek s tím, že podle ní je subjekt, který nazývá „IFP/Axens“, příjemcem státní podpory:
-
celek tvořený veřejnou institucí a její dceřinou společností Axens, „IFP/Axens“ je zřejmě nepopiratelně vnímám trhem jako veřejný subjekt (5.1.1);
-
udělení postavení EPIC subjektu „IFP/Axens“ mohlo umožnit a nadále by umožňovalo zásadní narušení hospodářské soutěže na trhu technologií postupů, tedy trhu, na kterém je činná společnost UOP Limited, protože by ho zvýhodnilo ve vztahu k dodavatelům, poskytovatelům kapitálu a zákazníkům (5.1.2).
6.1.1 VNÍMÁNÍ SUBJEKTU „IFP/AXENS“ ZE STRANY TRHU
(69)
Podle společnosti UOP Limited argument francouzských orgánů, že Axens, stejně jako jiné dceřiné společnosti IFP, tvoří samostatné hospodářské subjekty, není možné přijmout. Komise zřejmě oprávněně zdůrazňuje, že i) Axens je 100 % vlastněn veřejnou institucí IFP; ii) uskutečňování výzkumu a vývoje veřejné instituce IFP společností Axens zřejmě odráží strategické priority rozhodnuté státem; iii) vedoucí pracovníci veřejné instituce IFP se účastní řízení společnosti Axens; iv) Axens má s veřejnou institucí IFP exkluzivní smlouvu, která je podstatná pro hospodářskou činnost dceřiné společnosti; a v) především existuje dohoda o prvním použití a přidělování zaměstnanců.
(70)
K informacím uvedeným v předcházejícím bodě odůvodnění společnost UOP Limited doplňuje, že rozhodujícími faktory jsou rovněž to, jak svůj vztah prezentují IFP a Axens a jak to vnímá trh:
-
IFP a Axens na trhu vystupují jako jeden hospodářský subjekt „IFP/Axens“. Na internetové stránce společnosti Axens se údajně především uvádí, že „společnost se už téměř padesát let opírá o úspěch v oblasti výzkumu a vývoje a vlastní průmyslové výroby“ (61). Kromě toho reklamy společnosti Axens na její technologii odkazují na veřejnou instituci IFP. Navíc zaměstnanci společnosti Axens a veřejné instituce IFP občas navštěvují držitele svých licencí společně.
-
Průmyslový tisk uvádí příklad vnímání subjektu „IFP/Axens“ ze strany trhu jako jednoho hospodářského subjektu. Společnost UOP Limited především připojila výňatky z výstřižků z tisku, jež se týkají činnosti subjektu „IFP/Axens“ v oblasti licencí na technologie postupů, anebo se alternativně zmiňují o poskytování takových licencí veřejnou institucí IFP prostřednictvím dceřiné společnosti Axens. Kromě toho společnost UOP Limited poskytla příklady v podobě článků nebo prezentací, ve kterých se zaměstnanci společnosti Axens nechali slyšet, že veřejná instituce IFP vnímá Axens jako zahrnující „všechny příslušné činnosti průmyslové divize a divize Procatalyse“.
6.1.2 VÝHODY PLYNOUCÍ Z POSTAVENÍ EPIC
(71)
Společnost UOP Limited uvádí, že skutečnost, že dodavatelé i zákazníci vnímají společnost Axens jako nakládající s neomezenými státními zdroji za účelem financování svých činností, ji výrazně zvýhodňuje na trhu. I když by se jednalo pouze o vnímání ze strany trhu, tato skutečnost má v globálním kontextu hospodářské krize stále větší význam.
(72)
Co se týče zákazníků, záruky, které údajně nabízí subjekt „IFP/Axens“, mají zvláštní význam na trhu, kde zákazníci předtím, než si vyberou danou technologii, zváží dlouhodobé ekonomické důvody. Na příkladu „aromatických komplexů“ společnost UOP Limited v podstatě vysvětluje, že před zavedením takovýchto technologií musí zákazníci velmi významně investovat do projektování a vybudování výrobních infrastruktur, které si údajně vyžadují několik let práce. Úspěch těchto průmyslových komplexů je ale spojený s výkonností používaných technologií, u kterých zákazníci obecně požadují, aby jim na ně prodejce postupů poskytl záruku (62). Za předpokladu, že by nebyla dosažena požadovaná úroveň výkonnosti, by neváhali se domáhat odpovědnosti prodejce a vyžadovali by plnění přísných závazků, pokud jde o uvedení do původního stavu. Významným faktorem ve volbě kupujících je tedy dlouhodobá platební schopnost prodejce, nejen kvůli dodržení smluvních závazků, ale také z důvodu perspektiv poskytnutých v oblasti výzkumu a vývoje, jež jsou zárukou budoucího zlepšení výkonnosti získaného postupu. Subjekt „IFP/Axens“, vnímaný trhem jako závislý na státu, má tedy údajnou výhodu ve vztahu ke konkurentům, neboť kupující nemají zvláštní důvod pochybovat o jeho dlouhodobém přežití.
(73)
Pokud jde o dodavatele, společnost UOP Limited se domnívá, že subjektu „IFP/Axens“ mohly být poskytnuty zvýhodněné podmínky v porovnání s konkurencí; v tomto směru odkazuje na smlouvy podepsané společně institucí IFP a společností Axens uvedené v rozhodnutí o zahájení řízení.
(74)
Co se týče finančních trhů, společnost UOP Limited se domnívá, že subjekt „IFP/Axens“ má zvýhodněné podmínky a zvýhodněné úrokové sazby na kapitálových trzích s ohledem na úlohu konečného ručitele, kterým by byl stát. Kromě toho v souvislosti s finanční krizí přítomnost státu a jistota, kterou tato přítomnost představuje pro investory, údajně umožňuje přilákat soukromý kapitál v době nedostatku. Konkurenční podniky nemají podobný přístup k financování nebo jej mohou získat za méně zajímavých podmínek. Podle společnosti UOP Limited vliv hospodářské a finanční krize ještě posílil potenciál opatření narušovat hospodářskou soutěž.
(75)
Ve svém dopise ze dne 23. ledna 2009 společnost UOP Limited odkazuje na své předchozí připomínky a na připomínky předané v rámci řízení týkajícího se výše uvedeného rozhodnutí C 51/2005. Domnívá se, že tyto informace poskytují dostatek důkazů o významu platební schopnosti smluvních partnerů na dotyčném trhu s licencemi na výrobní postupy. Opakuje argument, podle kterého zákazníci subjektu „IFP/Axens“ předpokládají, že jsou v obchodním vztahu se státním orgánem, jehož dlouhodobá životaschopnost je bez jakéhokoli rizika. Konečně společnost UOP Limited vyzývá Komisi, aby analyzovala dohody mezi společností Axens a jejími zákazníky, přičemž uvádí, že je přesvědčena o tom, že tyto dohody neobsahují žádné ustanovení, jež by mohlo omezit odpovědnost společnosti Axens.
6.2 STANOVISKO FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ K PŘIPOMÍNKÁM SPOLEČNOSTI UOP LIMITED
(76)
Ve svém dopise ze dne 22. června 2009 se francouzské orgány domnívají, že připomínky společnosti UOP Limited jsou „založené na nesprávných, nebo dokonce zcela nepravdivých tvrzeních, a v každém případě nejsou založené na žádném důkazu o existenci státní podpory pro veřejnou instituci IFP nebo společnost Axens“.
(77)
Francouzské orgány v zásadě popírají relevantnost tvrzení, že trh vnímá „IFP/Axens“ jako veřejný subjekt zvýhodňovaný ve vztahu k zákazníkům, dodavatelům či finančním trhům, a odmítají tvrzení, že subjekt „IFP/Axens“ je orgánem státu, který se vůbec neobává o svou dlouhodobou životaschopnost.
(78)
Francouzské orgány dále rozvíjejí dva argumenty:
-
zaprvé, subjekt IFP/Axens není orgánem státu disponujícím neomezenými zdroji; navíc nic nedokazuje, že tento subjekt je na trhu takto vnímán (6.2.1);
-
zadruhé, postavení EPIC veřejné instituce IFP neposkytuje společnosti Axens žádnou výhodu na trhu (6.2.2).
6.2.1 SUBJEKT IFP/AXENS ÚDAJNĚ NENÍ STÁTNÍM ORGÁNEM DISPONUJÍCÍM NEOMEZENÝMI ZDROJI
(79)
Podle francouzských orgánů, na rozdíl o tvrzení společnosti UOP Limited, dodavatelé a zákazníci subjektu „IFP/Axens“ údajně nevnímají tento podnik jako „státní orgán“ disponující neomezenými zdroji.
(80)
Zaprvé, francouzské orgány odkazují na právní analýzu, kterou předložily Komisi, a na své předchozí připomínky, jež podle nich dokazují, že postavení EPIC veřejné instituce IFP neposkytuje žádnou státní záruku.
(81)
Zadruhé, francouzské orgány poznamenávají, že společnost UOP Limited se dovolává na „údajné víry v neomezenou státní záruku ve prospěch IFP/Axens“, která právně neexistuje, a ani by sama o sobě nepostačovala k prokázání existence státní podpory.
(82)
Zatřetí, i za předpokladu, že by veřejná instituce IFP získala státní záruku - což francouzské orgány popírají - bylo by chybou se domnívat, že by taková záruka byla automaticky rozšířená na dceřiné společnosti veřejné instituce IFP, protože tato instituce a její dceřiné společnosti údajně tvoří jednu hospodářskou skupinu ve smyslu práva hospodářské soutěže. Podle Francie se na dceřiné společnosti veřejné instituce IFP, především pak společnost Axens, jako na subjekty soukromého práva podléhající právu obchodních společností, nevztahuje tato záruka, přičemž zásada nezávislosti dceřiných společností odporuje zejména teorii „automatického rozšíření“ záruk v rámci skupiny, kterou předložila společnost UOP Limited. Pojem skupina, který může mít význam v právu hospodářské soutěže, není podle všeho obsažen v právu obchodních společností, a tak poskytnutí záruk v rámci skupiny by podléhalo přísným podmínkám co do formy i obsahu. Jednalo by se především o případ veřejné instituce IFP, kde se vyžaduje povolení správní rady ve smyslu článku 7 jejích stanov. Vedle toho se francouzské orgány domnívají, že Komise již vzala tuto skutečnost na vědomí, neboť uznala, „že právní postavení Banque Postale (právnická osoba soukromého práva) stačí samo o sobě na vyloučení existence jakékoli neomezené záruky pro Banque Postale“ (63).
6.2.2 SPOLEČNOST AXENS NENÍ Z DŮVODU POSTAVENÍ EPIC VEŘEJNÉ INSTITUCE IFP NIJAK ZVÝHODNĚNA NA TRHU
(83)
Francouzské orgány se domnívají, že argument společnosti UOP Limited, podle něhož trh věří, že subjekt „IFP/Axens“ je státním orgánem s neomezenými zdroji a že požívá výhod vůči svým zákazníkům, dodavatelům i věřitelům, není založen „na žádném hodnověrném důkaze“, a navíc je „nesporně vyvrácen fakty“.
(84)
Francouzské orgány předložily služební zprávu ředitelství pro právní záležitosti a dohody (AJA) společnosti Axens nazvanou „Zásady právní jistoty Axens“ (64), ve které jsou přesně vymezené vztahy mezi veřejnou institucí IFP a společností Axens. Tyto vztahy se výslovně řídí obecným pravidlem, že Axens nebude od své mateřské společnosti vyžadovat záruku, a to z jakéhokoli důvodu. Francouzské orgány upřesnily, že od tohoto pravidla absence záruky není možná žádná odchylka. Kromě toho se tato zásada připomíná in extenso v dokumentu těmito slovy: „IFP neručí za konání nebo opomenutí společnosti Axens“. Francouzské orgány jasně uvedly, že toto pravidlo se vztahuje na veškeré smlouvy či projekty, jež by mohla společnost Axens uzavřít nebo realizovat se zákazníky, dodavateli nebo na finančních trzích.
6.2.2.1 K vztahům mezi společností Axens a jejími zákazníky
(85)
Podle Francie společnost UOP Limited neodůvodněně vyvozuje z významu státní záruky, jaká je dlouhodobá finanční situace společnosti Axens, zejména co se týče smluvních záruk a závazků údržby klasicky obsažených v licenčních dohodách (65), a rovněž neuvádí důvody, kvůli kterým se „domnívá, že Komise nenalezne žádné ustanovení omezující odpovědnost společnosti Axens“.
(86)
V tomto směru se francouzské orgány jasně vyjádřily, že pravidlo popsané v 84. bodě odůvodnění (podle kterého dceřiná společnost nepředkládá mateřské společnosti žádnou žádost o záruku) se vztahuje rovněž na veškeré záruky, které by mohla společnost Axens vyjednat nebo uzavřít se zákazníkem. Francouzské orgány ilustrovaly své argumenty na příkladu „aromatických komplexů“, který společnost UOP Limited zmínila ve svých připomínkách. Francouzské orgány upřesnily, že obecně společnost Axens volí možnost omezení své odpovědnosti na určitou část poplatku […] (*). Tato politika omezení záruk, která je jednou ze Zásad právní jistoty Axens, se proto výrazně liší od zvyklostí jiných podniků působících v této oblasti, jež mají podle francouzských orgánů ve zvyku poskytovat v určitých případech neomezené záruky.
(87)
Konečně, francouzské orgány připomínají, že povinnosti v oblasti údržby/opravy použitelné v případě škodné události by neměly za následek uvolnění finančního krytí ze strany veřejné instituce IFP:
a)
v případě neplnění závazků ze strany společnosti Axens by kapacita nabízená jejími pojišťovateli odpovědnosti za škodu prostřednictvím různých pojistných linií v rámci jejího globálního programu byla o mnoho větší, než jsou odpovědnostní stropy společnosti Axens smluvně dojednané s držiteli její licence,
b)
velmi významná by byla rovněž schopnost okamžitého nebo rychlého uvolnění zdrojů společnosti Axens, zejména díky jejímu malému zadlužení,
c)
dohody mezi veřejnou institucí IFP a společností Axens by výslovně omezovaly odpovědnost veřejné instituce IFP v případě neplnění závazků ze strany držitele licence společnosti Axens na částky, které musí být nevyhnutelně ohraničené, protože jsou spojeny s poplatkem, který vybírá veřejná instituce IFP,
d)
pojišťovatel odpovědnosti za škodu společnosti Axens by se výslovně zřekl jakéhokoli uplatňování nároků vůči veřejné instituci IFP z jakéhokoli důvodu.
(88)
Na základě toho francouzské orgány vyvozují, že tvrzení společnosti UOP Limited týkající se existence domnělých výhod, které společnost Axens získává na trhu licencí na výrobní postupy, by se tímto vyvrátila, zejména protože společnost Axens bez přestání uskutečňovala politiku omezování záruk týkajících se odpovědnosti a poskytovaných jejím zákazníkům.
(89)
V svém dopise ze dne 8. září 2009 francouzské orgány jasně uvedly, že omezení odpovědnosti vůči zákazníkům je ustanovené jak v dohodě o rámcové licenci (66), tak v dohodě o licenci na výrobky (67), jež byly uzavřeny mezi veřejnou institucí IFP a společností Axens a vstoupily v platnost 1. ledna 2001. V obou smlouvách se ustanovuje, že pokud může společnost Axens prokázat, že příčinou neplnění závazků z její strany jsou služby poskytované veřejnou institucí IFP, finanční odpovědnost této instituce se omezí na určité procento (68) částek, které veřejná instituce IFP skutečně vybrala jako poplatek úměrný prodejní transakci, v souvislosti s kterou vznikla reklamace (licence na výrobky) a úměrný k jednotce, která je předmětem sublicence nebo prodejní transakce uskutečněné v rámci sublicence, v souvislosti s kterou vznikla reklamace (rámcová licence). Jinými slovy, odpovědnost veřejné instituce IFP nikdy nesmí přesáhnout 100 % vybraných částek. Kromě toho je v rámcové licenci ustanoveno, že společnost Axens převezme finanční záruky za technickou výkonnost výrobních postupů poskytovaných držitelům sublicencí. Veřejná instituce IFP tedy není odpovědná za technické záruky poskytované společností Axens jejím zákazníkům.
(90)
Vedle toho je třeba upřesnit, že v licenčních smlouvách mezi společností Axens a jejími zákazníky je symetricky zahrnuta skutečnost, že finanční odpovědnost společnosti Axens je obecně omezena na […] (*) % licenčních poplatků zaplacených za každou jednotku, na kterou se vztahuje reklamace. Odpovědnost veřejné instituce IFP je zcela nezávislá na odpovědnosti společnosti Axens, pokud se záruka, kterou tato společnost poskytla svému zákazníkovi, z obchodních důvodů jeví jako vyšší než ta, kterou poskytla veřejná instituce IFP. Stejná zásada se uplatňuje na veškeré licence, které veřejná instituce IFP poskytne třetím stranám, jiným než svým dceřiným společnostem.
(91)
Nakonec francouzské orgány doplnily, že veřejná instituce IFP sleduje zásadu omezovat svou odpovědnost vůči zákazníkům (dceřiným společnostem nebo společnostem mimo skupinu) v případech, kdy pro ně zabezpečuje služby (studie, výzkumy v oblasti zakázek, testy atd.). Odpovědnost, kterou na sebe bere veřejná instituce IFP, potom spočívá v závazku opravit vykonané práce, zatímco ve finanční oblasti platí zásada, že odpovědnost je omezená na […] (*) % skutečně zaplacené odměny se stropem, který může v závislosti na daném případě být až […] (*) %. Pokud se tedy zákazník domnívá, že práce vykonaná veřejnou institucí IFP je chybná, tato instituce nebude v žádné případě povinna neomezeně vykonávat opravy prací.
6.2.2.2 Ke vztahům mezi společností Axens a jejími dodavateli a k podmínkám financování na finančních trzích
(92)
Francouzské orgány popírají jakoukoli relevantnost tvrzení společnosti UOP Limited, že domnělá víra v existenci neomezených finančních záruk ve prospěch společnosti Axens by této společnosti měla poskytovat zvýhodněné podmínky jak ze strany dodavatelů, tak finančních trhů. Podle názoru Francie neposkytla společnost UOP Limited sebemenší důkaz na podporu tohoto tvrzení.
(93)
Francouzské orgány se domnívají, že pravidlo popsané v 84. bodě odůvodnění, podle kterého dceřiná společnost nepodává mateřské společnosti žádnou žádost o záruku, je dostatečné pro to, aby zneplatnilo hypotézu, kterou předkládá společnost UOP Limited.
(94)
Ostatně pokud jde o podmínky půjčky společnosti Axens, stejně jako v případě společností Beicip-Franlab a Prosernat, na finančních trzích, francouzské orgány poznamenávají, že by byly ochotny se zavázat před Komisí, že při každé transakci bude ve smlouvě o financování uvedeno, že „v souladu s francouzským právem (zejména s nutností výslovného povolení každé záruky zákonem) tato finanční transakce nebude kryta žádnou přímou či nepřímou státní zárukou“ (69).
7 HODNOCENÍ
7.1 EXISTENCE STÁTNÍ PODPORY VE SMYSLU ČL. 107 ODST. 1 SMLOUVY O FUNGOVÁNÍ EU
(95)
Ustanovení čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování EU stanoví: „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné se společným trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak“.
(96)
V tomto případě na prokázání existence státní podpory je především zapotřebí ověřit, zda opatření spočívající v udělení postavení EPIC veřejné instituci IFP ze strany Francie dne 7. července 2006 využívá státní zdroje (7.1.1) na poskytnutí neomezené státní záruky vztahující se na hospodářské činnosti (7.1.2). Zatímco rozsah krytí prostřednictvím státní záruky a povaha činností, na než se vztahuje, umožní vymezit dosah tohoto rozhodnutí (7.1.3), následně bude nutné přezkoumat, zda dotyčné opatření poskytuje skupině IFP selektivní výhodu (7.1.4), která by mohla ovlivňovat obchod mezi členskými státy (7.1.5).
7.1.1 VYUŽÍVÁNÍ STÁTNÍCH ZDROJŮ VE FORMĚ NEOMEZENÉ ZÁRUKY
(97)
Se zřetelem na osobitou strukturu hospodářské skupiny ve smyslu práva hospodářské soutěže je zapotřebí zohlednit možný dopad neomezené státní záruky vyplývající z postavení EPIC veřejné instituce IFP na všechny subjekty skupiny IFP, tj. samotnou veřejnou instituci a její dceřiné společnosti, ve dvou fázích:
-
pokud jde o veřejnou instituci IFP, dopad neomezené záruky přímo vyplývá z postavení EPIC: veřejná instituce IFP, coby právnická osoba veřejného práva, nepodléhá obecnému právu týkajícímu se soudního vyrovnání a likvidace podniků v obtížích. Vzhledem k této zvláštnosti by mateřská společnost skupiny IFP mohla přímo vykonávat své hospodářské činnosti za výhodnějších podmínek, než mají další účastníci na trhu, kteří nemají podobnou ochranu (7.1.1.1),
-
pokud jde o činnosti vykonávané přímo dceřinými společnostmi soukromého práva skupiny IFP, které plně podléhají obecnému právu v oblasti konkurzu, přímé uplatnění nároku vůči veřejné instituci, a tedy i státu, je podle všeho nemožné. Proto je za předpokladu nedostatečné výše majetku některé z dceřiných společností vhodné analyzovat, zda by věřitelé společností Axens, Prosernat a Beicip-Franlab mohli těžit z nepřímého mechanismu na základě případné odpovědnosti mateřské společnosti za počínání jejích dceřiných společností, rovnocenné mechanismu záruky (7.1.1.2).
7.1.1.1 Krytí veřejné instituce IFP prostřednictvím neomezené státní záruky, kterou poskytuje postavení EPIC
(98)
Ve výše uvedeném rozhodnutí C 56/2007 došla Komise k závěru (70), že podstatné zvláštnosti postavení veřejné instituce La Poste (71), a zejména pak existence záruky na úhradu jednotlivých pohledávek a na zachování existence a/nebo povinností La Poste, znamenají, že stát plní úlohu konečného ručitele za hospodářské činnosti vykonávané veřejnou institucí.
(99)
V tomto případě se Komise domnívá, že argumenty použité ve výše uvedeném rozhodnutí C 56/2007 je možno v zásadě uplatnit na postavení EPIC veřejné instituce IFP a že se na tuto instituci taktéž vztahuje zvláštní právní stav, pokud jde o uspokojování jejích věřitelů či zachování její existence v případě platební neschopnosti. Pro potřeby této analýzy bude tedy Komise odkazovat na argumenty rozvinuté v části 4.1 („Charakteristika podpory“) výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007.
A. Záruka za úhradu jednotlivých pohledávek
(100)
Nejprve je třeba ověřit argument francouzských orgánů, že právní předpisy nebo judikatura vylučují existenci státní záruky ve prospěch institucí s postavením EPIC (a), a až potom prokázat, že kdyby se veřejná instituce nacházela v situaci zastavení plateb, na její věřitele by se vztahovalo výhodnější řízení než na věřitelské podniky podléhající obecnému právu.
a) Odmítnutí argumentů francouzských orgánů
(101)
Na rozdíl od tvrzení francouzských orgánů Komise může usuzovat, že francouzské právo připouští existenci implicitních záruk, zejména existenci státní záruky v důsledku postavení veřejné instituce. Komise odmítá argumenty francouzských orgánů z těchto důvodů:
(102)
Zaprvé, Komise se odvolává mutatis mutandis na body odůvodnění 120 a 121 výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007 v souvislosti s tvrzením francouzských orgánů, že žádný předpis anebo rozhodnutí nestanovuje zásadu, podle níž stát ručí za dluhy subjektů s postavením EPIC. Komise se naopak domnívá, že ačkoli opravdu neexistuje žádný předpis nebo rozhodnutí potvrzující nebo vylučující existenci výslovné státní záruky ve prospěch subjektů EPIC, absence takové záruky nevylučuje existenci záruky implicitní.
(103)
Zadruhé, Komise se odvolává mutatis mutandis na body odůvodnění 122 až 124 výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007 v souvislosti s názorem francouzských orgánů, že existuje judikatura o neexistenci záruk, zejména rozsudek ve věci Société de l'hôtel d'Albe (72) a rozsudky ve věci Campoloro (73). Co se týče první věci, jak zdůraznil odborník Komise ve věci La Poste, rozsudek Société de l'hôtel d'Albe se netýká konkrétní situace, v níž by mohla být záruka uplatněna (74). Pokud jde o druhou věc (75), Komise se naopak domnívá, že tato věc ukazuje, že režim odpovědnosti státu při zavádění opatření ohledně postupu pro vymáhání dluhů veřejných institucí vykazuje veškeré vlastnosti záručního mechanismu.
(104)
Zatřetí, Komise se domnívá, že argument francouzských orgánů předložený ve věci La Poste, podle něhož se na dluhy, které vznikly subjektům s postavením EPIC po vstupu v platnost ústavního zákona a rozpočtovém zákoně (LOLF) dne 1. ledna 2005, nemůže vztahovat implicitní záruka, nelze přijmout:
a)
Komise zdůrazňuje, že změna právního postavení veřejné instituce IFP nastala dne 7. července 2006, což je až po vstupu v platnost zákona LOLF. Za takovýchto podmínek není nutné zkoumat argumenty odborníka francouzských orgánů ve věci La Poste ohledně případných dluhů vzniklých před datem 1. ledna 2005, a to i přesto, že na ně francouzské orgány ve svých připomínkách odkazují mutatis mutandis. Ve skutečnosti dluhy, které vznikly veřejné instituci IFP před datem 1. ledna 2005, vznikly profesní instituci ve smyslu zákona č. 4-612 ze dne 17. listopadu 1943 o řízení profesních zájmů (a tedy právnické osobě soukromého práva), a proto se na ně v čase jejich vzniku (76) nemohla vztahovat neomezená záruka plynoucí z postavení EPIC.
b)
Komise nicméně podotýká, že - jak ostatně zdůraznil její odborník ve věci La Poste a jak už vysvětlila ve 130. bodě odůvodnění výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na který se odvolává mutatis mutandis, že rozsah povinnosti zahrnout do rozpočtového zákona státní záruky se omezuje na „poskytnutí“ takových záruk; že poskytnutí záruk se vztahuje na případy, ve kterých se stát výslovným projevem vůle rozhodl poskytnout záruku za instituci nebo za transakci; že do rozsahu povinnosti zahrnout záruky do rozpočtového zákona proto nepatří záruky vzniklé na základě právního postavení nebo právní povinnosti, jež se vyznačují tím, že jsou implicitní a automatické; že tato druhá kategorie nezávisí na rozhodnutí státu, ale na skutečnosti, že záruka je vlastně důsledkem již existujícího právního rámce daného státem (77).
c)
Komise na základě toho došla k závěru, že stejně jako v 131. bodě odůvodnění rozhodnutí C 56/2007, na který se odvolává mutatis mutandis, argument francouzských orgánů opírající se o LOLF není přesvědčivý a skutečnost, že žádný rozpočtový zákon neupřesňuje, že stát poskytuje záruku veřejné instituci IFP z důvodu jejího postavení, nevylučuje existenci takové implicitní záruky; že Komise není v žádném případě vázána charakteristikou opatření jakožto záruky podle francouzského práva, ani skutečností, že by se jednalo o záruku spadající pod ustanovení LOLF; že podstatné je hodnocení tohoto opatření pouze z hlediska práva Evropské unie; že toto právo uznává existenci implicitní záruky, jestliže je členský stát právně vázán k uhrazení pohledávky jiné osoby v případě její platební neschopnosti (78).
(105)
Začtvrté, Komise odmítá argument francouzských orgánů, že v případě existence státní záruky ve prospěch subjektů s postavením EPIC by si založení každého nového subjektu s tímto postavením (včetně změny právního postavení) žádalo zavedení opatření týkajících se záruk, jež by ochránila právní nároky věřitelů, které vznikly před změnou postavení subjektu, a jejich protiargument (modus tollens), že když takový mechanismus nebyl nikdy zaveden (79), neměla by existovat žádná záruka ve prospěch veřejné instituce IFP:
a)
Jak uvedl odborník Komise ve věci La Poste a jak se uvádí v 133. bodě odůvodnění výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na který se odvolává mutatis mutandis, Komise se domnívá, že takové tvrzení vychází z příliš širokého výkladu ústavní ochrany práva vlastnit majetek.
b)
Komise si přeje upřesnit, jak ostatně učinila v 134. bodě odůvodnění rozhodnutí C 56/2007, na který se odvolává mutatis mutandis, že právo vlastnit majetek nestanovuje přijetí zvláštního opatření k zaručení práv věřitelů v době přeměny EPIC na společnost podléhající řízení týkajícímu se soudní vyrovnání a likvidace, a že neexistence takových opatření tudíž není známkou absence implicitní záruky.
c)
Komise dodává, jak vysvětlila v bodech odůvodnění 135 a 136 výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na něž se odvolává mutatis mutandis, že skutečnost, že francouzské orgány rozhodly o poskytnutí výslovné záruky podniku La Poste (80), když v roce 1990 získal postavení rovnocenné s EPIC, nedokazuje, že už v jeho prospěch neexistovala nějaká implicitní záruka.
(106)
Zapáté, Komise odkazuje na část tohoto rozhodnutí týkající se uplatnění odpovědnosti státu, stejně jako na část 4.1.1 bod A písm. b) podbod 3) výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, pokud je o článek pana Labetoullea citovaný francouzskými orgány (81) a jeho analýzu judikatury Camporolo (82).
(107)
Oproti tomu, co tvrdí francouzské orgány - podle nich předpisy vylučují takovou záruku - Komise podotýká, že existence implicitních záruk vázaných na právní postavení veřejné instituce je potvrzena oznámením Státní rady předloženým v roce 1995 ve věci Crédit Lyonnais, které zakládá existenci implicitní státní záruky pouze na povaze subjektu coby veřejné instituce (83).
(108)
Jak bylo vysvětleno ve zmíněném rozhodnutí C 56/2007, konkrétně v bodech odůvodnění 142 až 145, na které se odkazuje mutatis mutandis, Komise nesdílí výklad francouzských orgánů, podle něhož nelze toto stanovisko Státní rady přenést na veřejnou instituci IFP. V rozhodnutí se konkrétně zdůrazňuje, že toto stanovisko se nijak neodvolává ani na poslání této veřejné instituce ani na to, zda tato veřejná instituce má nebo nemá veřejného účetního. Francouzské orgány nevysvětlují, proč by se podle nich dalo toto stanovisko použít pouze na veřejné instituce s veřejným účetním. Komise dále odmítá argumenty francouzských orgánů, podle nichž toto stanovisko není použitelné, jelikož je starší než zákon LOLF a je v rozporu z pozdější judikaturou Státní rady. Komise současně připomíná v bodě odůvodnění 104 a také ve dříve zmíněném rozhodnutí C 56/2007, že zákon LOLF není překážkou existence implicitní státní záruky ve prospěch veřejné instituce IFP.
(109)
Jak je uvedeno v bodech odůvodnění 146 a 147 výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na které se odkazuje mutatis mutandis, bere Komise na vědomí oznámení ministra hospodářství, financí a průmyslu ze dne 22. července 2003, jehož předmětem je „registrace mechanismů implicitních nebo výslovných záruk poskytnutých státem“, a které potvrzuje existenci implicitních záruk vyplývajících ze zákonného nebo správního opatření, které „vytváří a nese s sebou finanční důsledky pro stát“. Toto oznámení ukazuje, že státní záruka může vyplývat z právních aktů nejrůznější povahy (84), a připomíná, že založení veřejné instituce může být ze své podstaty spojeno s vytvořením implicitní státní záruky ve prospěch věřitelů této instituce (85).
b) Věřitel veřejné instituce IFP má jistotu, že jeho pohledávka bude uhrazena.
(110)
Podle příkladu dokazování v části 4.1.1. bod A písm. b) zmíněného rozhodnutí C 56/2007, na které odkazuje mutatis mutandis, hodlá Komise nyní dokázat, že se v případě zastavení plateb ze strany veřejné instituce IFP budou její věřitelé nacházet v příznivější situaci než věřitelé podniku, který podléhá obchodnímu právu.
(111)
Zaprvé, jelikož se jedná o veřejné instituce, nevztahují se na ně tradiční omezení úhrady pohledávek subjektu soukromého práva. Na základě skutečností, jimiž se podrobněji zabývají body odůvodnění 150 až 154 uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na které se odvolává mutatis mutandis, Komise v tomto prvním bodě dochází k závěru, že:
-
na rozdíl od věřitelů podniků podléhajících obchodnímu právu, věřitelé veřejné instituce IFP (vzhledem k tomu, že tato instituce nepodléhá obecnému právu ve věcech soudního vyrovnání a soudní likvidace podniků v obtížích) neriskují, že jejich pohledávka při ukončení řízení o soudním vyrovnání zanikne úplně nebo částečně,
-
právní subjektivita veřejné instituce IFP není překážkou pro státní záruku,
-
při absenci výslovného omezení odpovědnosti státu za veřejnou instituci IFP se mohou věřitelé této instituce po právu opírat o zásadu, podle níž stát přebírá dluhy veřejné instituce IFP, i když je tato instituce právnickou osobou.
(112)
Zadruhé, v případě vymáhání dluhů veřejných institucí rozhodnutím soudu je řízení podle zákona ze dne 16. července 1980 (a různých souvisejících prováděcích aktů (86)) z důvodů vysvětlených v bodech odůvodnění 113 až 117 příznivější pro věřitele veřejné instituce IFP než soudní řízení obecného práva, jelikož nevede k zániku pohledávky za veřejnou institucí IFP.
(113)
V souladu s rozborem uvedeným v bodech odůvodnění 157 až 161 rozhodnutí C 56/2007, na které se odvolává mutatis mutandis, Komise především poznamenává, že zákon z roku 1980 (87) a jeho prováděcí opatření (88) označují stát jako orgán oprávněný k vymáhání dluhů veřejných institucí a svěřují mu významné pravomoci: provedení úhrady z moci úřední a vytvoření dostatečných zdrojů.
(114)
Podobně jako v souvislosti s body odůvodnění 162 až 168 rozhodnutí C 56/2007, na něž se odkazuje mutatis mutandis, se Komise domnívá, že zvláštní řízení stanovené zákonem z roku 1980 a jeho prováděcími předpisy je pouze řízením o vymáhání pohledávek, a nikoliv likvidačním řízením, a že následkem jeho použití pohledávka nezaniká, zatímco následkem uplatnění likvidačního řízení podle obecného práva závěrečný rozsudek pro nedostatek aktiv bez postihu s sebou nese zákaz, aby věřitelé pohledávku dále soudně vymáhali. Komise rovněž poznamenává, že zákon z roku 1980 a související prováděcí předpisy tím, že stanoví odklad úhrady z moci úřední a nepočítají se zastavením plateb, umožňují věřitelům předpokládat, že stále existují nebo budou existovat zdroje pro zaplacení jejich pohledávky za veřejným subjektem. Z těchto dvou aspektů vyplývá, že nedostatek peněžních prostředků je v případě potřeby jištěn státem, nebo je pouze přechodný. Naproti tomu žádné likvidační řízení nestanoví možnost, že se třetí osoba stane odpovědnou za dluhy insolventní osoby, samozřejmě vyjma případu, kdy se jedná o ručitele.
(115)
V souladu s rozborem uvedeným v bodech odůvodnění 170 až 180 uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na které se odkazuje mutatis mutandis, se Komise domnívá, že francouzské právní předpisy dovolují, ba dokonce podporují stát v tom, aby poskytoval dotace veřejným institucím při nedostatku peněžních prostředků přednostně před klasickými bankovními půjčkami, a tyto dotace mohou podle zákona ze dne 16. července 1980 představovat „dodatečné zdroje“. Domnívá se rovněž, že jsou věřitelé s těmito právními dokumenty obeznámeni, a právem se tudíž domnívají, že dozorčí orgán bude schopen nalézt zdroje potřebné k úhradě jejich pohledávky. Komise se domnívá, že předpoklad, za něhož se věřiteli nezdaří dosáhnout splacení své pohledávky za použití řízení podle zákona ze dne 16. července 1980, je málo pravděpodobný.
(116)
Na rozdíl od závěru, k němuž dospěla v souvislosti s věcí La Poste v uvedeném rozhodnutí C 56/2007, Komise zdůrazňuje, že v tomto případě lze uvolnit relativně veliké vlastní zdroje veřejné instituce IFP, jelikož, jak vysvětlily francouzské orgány v bodě odůvodnění 44, hotovost a investice (150,3 milionu EUR) byly na konci roku 2007 přibližně pětkrát vyšší než suma půjček a finančních dluhů (25,2 milionu EUR). Komise tím uznala, že za současného stavu jejích financí je podle všeho málo pravděpodobné, přinejmenším v blízké budoucnosti, že v důsledku nedostatku vlastních zdrojů se veřejná instituce IFP může octnout v platební neschopnosti a vznikne potřeba státního zásahu.
(117)
Přestože je v současné době nedostatek aktiv veřejné instituce IFP nepravděpodobný, neznamená to, že tomu tak bude i v dlouhodobém horizontu. Za těchto okolností by nemožnost uvolnění zdrojů cestou postoupení majetku měla za následek použití jiných záručních mechanismů (zálohy, uplatnění odpovědnosti státu atd.). Ustaví-li totiž zákonodárce systém ochrany majetku, eventuální neplnění závazků ze strany veřejné instituce IFP by mohlo vést k nárůstu sporů o objektivní odpovědnost státu (89). V této souvislosti bere Komise na vědomí argument francouzských orgánů (90), podle něhož by v případě, že by stát považoval aktiva patřící veřejné instituci za nezbytná pro výkon jejího poslání veřejné služby. a postavil se tudíž proti jejich prodeji, nebyl povinen poskytnout vyrovnání prostřednictvím záručních mechanismů. Bere nicméně na vědomí, že francouzské orgány uznaly (i když popírají, že by tím byla veřejná instituce zvýhodněna), že požadavek kontinuity veřejné služby je závazný pro představitele státu při provádění řízení zavedeného zákonem ze dne 16. července 1980 (91). Komise se také domnívá, že by v důsledku tohoto rozhodnutí veřejné moci nepřistoupit k prodeji aktiv v zájmu zachování veřejné služby mohlo dojít k uplatnění objektivní odpovědnosti státu za porušení rovnosti před veřejnými břemeny.
(118)
Zatřetí, z důvodů, které již byly uvedeny v bodech odůvodnění 185 až 226 rozhodnutí C 56/2007, na které se odkazuje mutatis mutandis, má Komise za to, že za málo pravděpodobného předpokladu, že řízení ustavené zákonem ze dne 16. července 1980 neumožní uspokojení věřitele, vykazují prostředky, k nimž by se věřitel mohl uchýlit, aby uplatnil odpovědnost státu, vlastnosti záručního mechanismu.
(119)
Přestože se francouzské orgány domnívají, že odpovědnost státu nelze v zásadě uplatnit, ať se jedná o odpovědnost za zavinění či objektivní odpovědnost (92), současně přiznávají, že za předpokladu existence požadavku kontinuity veřejné služby a závaznosti tohoto požadavku pro představitele státu při provádění řízení podle zákona z roku 1980 by mohl soud nařídit odškodnění věřitele. Francouzské orgány mají za tohoto předpokladu za to, že by věřitel nebyl nijak zvýhodněn, jelikož by odškodnění bylo srovnatelné s odškodněním, které by získal podle obecného práva. Komise v této souvislosti upozorňuje na některé právní zvláštnosti plynoucí ze zákona z roku 1980: v soudní likvidaci podle obecného práva věřitelé (zejména věřitelé z písemné smlouvy) obvykle nezískávají zpět celou svou pohledávku a za podnik v likvidaci třetí osoby většinou dluhy neplatí.
(120)
Francouzské orgány rovněž popírají, že možnosti odškodnění věřitelů prostřednictvím uplatnění odpovědnosti lze považovat za formu záruky. Komise se naopak domnívá, že se uplatnění odpovědnosti státu (za zavinění nebo objektivní odpovědnost) při provádění řízení o vymáhání dluhů veřejných subjektů podle zákona ze dne 16. července 1980 rovná mechanismu záruky podle práva Evropské unie, neboť zajišťuje věřitelům uspokojení jejich pohledávky tím, že donutí stát splatit ji v případě neplnění závazků ze strany veřejné instituce IFP. Judikatura Evropského soudu pro lidská práva (ESLP) nadto ve věci Société de gestion du port de Campoloro a Société fermière de Campoloro v. Francie (93) (dále jen „věc Campoloro“) uznává existenci automatické záruky.
(121)
A konečně, podobně jako v důkazech předložených v bodech odůvodnění 181 až 184 výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na něž se mutatis mutandis odkazuje, Komise vyjadřuje stanovisko, že návrh francouzských orgánů na vyjasnění prováděcího nařízení k zákonu z roku 1980 nestačí k vyloučení toho, že zdroje budou uvolněny díky poskytnutí dotace z veřejných zdrojů.
a)
Francouzské orgány navrhly změnit prováděcí nařízení k zákonu z roku 1980 takto: „Zůstala-li úřední výzva po uplynutí těchto lhůt bez účinku, představitel státu nebo dozorčí orgán zanese výdaj do rozpočtu územního správního celku nebo veřejné instituce, která neplní své závazky. V případě potřeby uvolní potřebné zdroje v rámci rozpočtu správního celku nebo instituce buď snížením prostředků určených na jiné výdaje, nebo dosud nevyužitých, anebo navýšením zdrojů“ (změny jsou podtrženy).
b)
Komise v každém případě poznamenává, jak učinila v 67. bodě odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení, že právní předpisy ani v současném znění ani ve znění změněném podle francouzských orgánů nevylučují, že zdroje mohou být uvolněny díky navýšení zdrojů předem umožněnému poskytnutím dotace nebo finančního příspěvku z veřejných zdrojů.
(122)
Z důvodů vyložených v bodech odůvodnění 204 až 211 výše uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na něž se mutatis mutandis odkazuje, se Komise domnívá, že kromě toho, že rozhodnutí ESPL ve věci Campoloro dokazuje, že uplatnění odpovědnosti francouzského státu v tomto případě působí jako implicitní záruka za pasiva veřejných orgánů a není spojena s žádnou podmínkou vzniku škody.
a)
Komise zejména konstatuje, že ESLP odmítl argumenty francouzských orgánů (94) založené jednak na tom, že příčinu nelze připsat státu, a jednak na neexistenci záruky státu vůči veřejným orgánům, které mají subjektivitu právnické osoby, a dále konstatuje, že ESLP přihlédl k protiargumentům žalujících stran (95).
b)
Komise upozorňuje, že ESLP konstatoval porušení čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o lidských právech (dále jen „Úmluva“), konkrétně proto, že „Je tudíž třeba, aby tyto rozsudky byly provedeny, přičemž Soudní dvůr připomíná, že státní orgán nemůže pod záminkou chybějících zdrojů nesplatit dluh na základě soudního rozhodnutí […]“. ESLP rovněž shledal, že došlo k porušení článku 1 Protokolu č. 1 k Evropské úmluvě o lidských právech, neboť žalující strany utrpěly zásah do jejich práva vlastnit majetek, neboť jsou zatíženy zvláštním a přílišným břemenem z důvodu nezaplacení dlužných částek (96). Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem nakonec ESLP připsal státu dluhy dlužnických obcí v plné výši (97).
c)
Komise má za to, že z této judikatury vyplývají tři důležité skutečnosti:
-
s výhradou toho, že žalující strany dosáhly soudního rozhodnutí, kterým byla jejich pohledávka uznána, odpovědnost státu plní úlohu implicitní záruky (98), neboť francouzský stát je na jedné straně odsouzen k úhradě celého dluhu právnické osoby veřejného práva (99) a na druhé straně se nerozlišovalo mezi tím, co může souviset s platební neschopností dlužnického orgánu veřejné samosprávy a případným nesplněním povinnosti ze strany státu (neboť ESLP v žádném stadiu řízení nehledá příčinu na straně státu a omezuje se jen na stav platební neschopnosti dlužníka);
-
tato odpovědnost pokrývá dluhy orgánů veřejné moci, které však jsou právnickými osobami. Francouzská vláda se výslovně dovolávala existence právnické osoby a vlastního jmění, aby oponovala uplatnění odpovědnosti francouzského státu, avšak ESLP tento argument odmítl;
-
působnost státní záruky se vztahuje na veřejné orgány, které jsou od něj odvozeny. Záruka je tedy vnitřně spjata s veřejnoprávním statusem dlužníka.
d)
Komise kromě toho konstatuje, že řešení, které přijal ESLP v uvedené věci Campoloro, není ojedinělé, a naopak má svůj původ ve velmi zřetelné tendenci judikatury, která se projevila zejména v rozsudcích Artico v. Itálie (100) a Bourdov v. Rusko (101).
(123)
Z důvodů uvedených v bodech odůvodnění 212 až 220 zmíněného rozhodnutí C 56/2007, na které Komise odkazuje mutatis mutandis, se Komise domnívá, že připomínky francouzských orgánů nejsou takového charakteru, aby mohly způsobit neplatnost tohoto důkazu. Na základě výše uvedeného Komise, podobně jako v závěru, k němuž dospěla ve věci La Poste v bodě odůvodnění 222 uvedeného rozhodnutí C 56/2007 a v rozhodnutí o zahájení řízení, usoudila z toho, co už bylo uvedeno, že za současného stavu francouzského práva může věřitel veřejné instituce IFP, který se nedomohl zaplacení své pohledávky na základě použití postupů podle zákona ze 16. července 1980, získat všechny sumy odpovídající nesplacené pohledávce tak, že se bude domáhat konečné odpovědnosti státu, na rozdíl od toho, k čemu dochází v rámci likvidačního řízení obecného práva, při němž je uspokojení věřitele omezeno hodnotou disponibilního majetku. Komise se proto domnívá, že na odpovědnost státu se má pohlížet jako na záruku, že není omezena žádným francouzským právním předpisem a že je vnitřně spjata s veřejnoprávním postavením dlužnické instituce.
(124)
Kromě toho z důvodů, které už byly vysvětleny v bodech odůvodnění 223 až 226 uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na které se odkazuje mutatis mutandis, Komise bere na vědomí francouzský návrh na to, aby byla do všech smluv veřejné instituce IFP, z nichž vyplývá dluh, vložena doložka omezující riziko uplatnění objektivní odpovědnosti státu pouze základě platební neschopnosti veřejné instituce IFP. Domnívá se však, že takový právní rámec je křehký a vyvolává pochybnosti o jeho trvalosti, protože výjimku přijatého rizika stanovila jako pravidlo judikatura, která se může dále vyvíjet. Komise se domnívá, že takový návrh je sám o sobě nedostatečný, protože nepočítá se všemi eventualitami: neumožňuje vyloučit, že se státní záruka může uplatnit při všech druzích odpovědnosti (zejména mimosmluvní odpovědnosti a trestní odpovědnosti). Mimoto nelze smluvně stanovit, že stát nebude ručit za dluhy, které má veřejná instituce IFP vůči svým dlužníkům, jelikož veřejná instituce se může například octnout v postavení dlužníka vůči třetí osobě na základě různých právních mechanismů, zejména v případě pohlcení jiného subjektu (102), vůči němuž by měly třetí osoby na první pohled nezjistitelné pohledávky. Závěrem, pokud jde o jednotlivé pohledávky třetích osob, Komise se domnívá, že „odstranit“ státní záruku může jen obecně závazný právní předpis upravující situace a třetí osoby všeho druhu, v němž by bylo uvedeno, že stát není ručitelem veřejné instituce IFP. Nakonec i za předpokladu, že by francouzské návrhy připravily věřitele veřejné instituce IFP o všechny možnosti, jak uplatnit odpovědnost státu za účelem uspokojení své pohledávky (podle Komise je tento předpoklad neověřený), tyto návrhy neumožňují spolehlivě zjistit, k čemu by došlo v případě platební neschopnosti (103) veřejné instituce IFP.
(125)
Za čtvrté, i kdyby věřitel nebyl uspokojen, může způsobit právní účinky přípustného omylu, jehož se dopustil při zakládání pohledávky, a který spočíval v domněnce, že bude tato pohledávka splacena.
(126)
Z důvodů, které již byly vysvětleny v bodech odůvodnění 227, 228 (odstavce 1 až 3) a 229 uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na které se odkazuje mutatis mutandis, se Komise domnívá, že teorie zdánlivosti (104) umožňuje potvrdit, že věřitelé veřejné instituce IFP jsou oprávnění se domnívat na základě souboru souhlasných indicií, že taková záruka skutečně existuje (a to i za předpokladu, quod non, že postavení veřejné průmyslové a obchodní instituce (EPIC) veřejné instituce IFP jí z právního hlediska neposkytuje neomezenou záruku francouzského státu). Hlavní relevantní indicie z hlediska teorie zdánlivosti vyplývají na jedné straně z toho, že různé právní předpisy (zákon z roku 1980 a jeho prováděcí opatření) nebo úřední dokumenty (rozpočtové dokumenty) dávají věřiteli právo domnívat se, že stát převezme dluhy institucí s postavením EPIC v případě nedostatku hotovosti nebo že uplatní svou odpovědnost, a na druhé straně chybějící vysvětlení právního stavu po skončení řízení ve věci Campoloro a prvních řízení, která Komise zahájila v souvislosti s postavením institucí EPIC, taktéž utvrzuje víru věřitelů v existenci takové záruky; svou roli tu nakonec sehrává i neexistence jasných informací o účincích zastavení plateb instituce se statusem EPIC.
(127)
V tomto případe by Komise chtěla dodat, že před 7. červencem 2006 byli případní věřitelé veřejné instituce IFP ve smluvním vztahu s profesní institucí ve smyslu zákona č. 43-612 ze dne 17. listopadu 1943 o řízení profesních zájmů (a tedy právnickou osobou soukromého práva), u níž nebyl důvod domnívat se, že se na ni může vztahovat jakákoli státní záruka.Proto teorie zdánlivosti může být v daném případě relevantní, pouze co se týče pohledávek vzniklých po změně postavení veřejné instituce IFP.
(128)
Komise dospěla k podobnému závěru jako její odborník ve věci La Post, že co se týče pohledávek vzniklých po 7. červenci 2006, i kdyby se za předpokladu, který obhajují francouzské orgány, věřitel mylně domníval, že stát je povinen ručit za dluhy veřejných institucí, konkrétně za veřejnou instituci IFP, jeho omyl by byl přípustný vzhledem k výše uvedeným prvkům a právo by tomu mohlo připisovat účinky. Kdyby věřitel výjimečně nemohl dosáhnout uspokojení své pohledávky, měl by nicméně jistotu, že není možné, aby zanikla.
B. Záruka zachování existence veřejné instituce IFP nebo jejích závazků
(129)
Z důvodů, které byly vysvětleny v bodech odůvodnění 230 až 250 uvedeného rozhodnutí C 56/2007, na které se odkazuje mutatis mutandis, se Komise domnívá, že i když se v přiměřené lhůtě a s použitím postupů popsaných v předchozí části nepodaří věřiteli instituce s postavením EPIC dosáhnout úhrady své pohledávky, má jistotu, že tato pohledávka mu nezanikne, na rozdíl od situace, v níž se nachází věřitel subjektu soukromého práva v likvidaci, který nemá žádnou jistotu, že jeho pohledávka bude uspokojena.
(130)
Komise zdůrazňuje, že neexistuje žádný postup týkající se likvidace a zániku veřejné instituce z vůle veřejného orgánu, který by byl spojen se zánikem práv a povinností této instituce: v případě zániku z rozhodnutí veřejného orgánu, třebaže to žádný právní předpis výslovně nestanoví, praxe a určité základní zásady správního práva spíše prokazují, že práva a povinnosti veřejných institucí, které jako takové zaniknou, vždy převezme jiný subjekt, popřípadě stát. Jinými slovy, dluhy veřejných institucí vždy přecházejí na jinou právnickou osobu, která nemůže odmítnout jejich převzetí, takže každý věřitel má jistotu, že bude možné domáhat se práv, které mu vyplývají z jeho pohledávky za jiným subjektem, a že jeho pohledávka tedy nezanikne.
(131)
Komise odkazuje na podrobnou analýzu v bodech odůvodnění 233 až 250 uvedeného rozhodnutí C 56/2007, která se opírá o studii organického vývoje veřejných institucí, kterou provedl odborník ve věci La Poste, a která rozlišuje tři příčiny zániku veřejných institucí (105): případ zániku veřejných institucí uplynutím doby, na kterou byly zřízeny, případ zániku veřejných institucí zánikem jejich poslání a častější případ převodu poslání, který s sebou nevyhnutně nese přechod práv a povinností.
a)
Na základě tohoto znaleckého posudku lze zaprvé soudit, že ačkoli neexistuje obecná právní úprava zániku veřejných institucí, praxe ukazuje, že právní předpis vždy upravuje přesun práv a povinností zanikající instituce buď na stát, nebo na subjekt, který přebírá jeho poslání (106).
b)
Zadruhé, obecně jde o přesun „práv a povinností“ (výraz povinnosti se jistým způsobem vztahuje na dluhy), někdy o převod „majetku“ (107) (formulace, která rovněž zahrnuje dluhy). Jediný zjištěný příklad bezvýhradného zániku veřejné instituce se v každém případě týkal převodu samotných „dluhů“ na jiné subjekty veřejného práva (108).
c)
Zatřetí, i když dojde k zániku poslání, v praxi přebírá práva a povinnosti veřejné instituce jiný subjekt.
d)
Za čtvrté, praxe popsaná ve studii je v souladu s kodifikačním předpisem č. 02-060-M95 z 18. července 2002 a s Příručkou k finanční organizaci založení, přeměně a zrušení státních veřejných institucí (109), tj. práva a povinnosti likvidované instituce s postavením EPIC přecházejí buď na stát nebo na právnickou osobu, která přebírá poslání instituce.
(132)
Komise na základě názoru svého odborníka ve věci La Poste nakonec usoudila, že dluhy veřejných institucí se v praxi vždy převádějí na jinou právnickou osobu veřejného práva v případě zániku veřejné instituce, která vykonávala poslání. Věřitelé těchto veřejných institucí, k nimž náleží veřejná instituce IFP, mají proto jistotu, že jejich neuhrazené pohledávky nezaniknou.
C. Závěr o existenci státní záruky v prospěch veřejné instituce IFP
(133)
Na základě skutečností uvedených za účelem prokázání existence záruky na uspokojení jednotlivých pohledávek a zachovaní existence závazků veřejné instituce IFP Komise dospěla k závěru, že počínaje změnou právního postavení veřejné instituce IFP, k níž došlo 7. července 2006,
-
věřitelé veřejné instituce IFP nenarážejí na obvyklá omezení soukromého práva a veřejného práva, která by mohla bránit plné úhradě pohledávky,
-
věřitelé veřejné instituce IFP mohou k vymáhání svých pohledávek použít zvláštní postupy, které opravňují stát, aby donutil dlužnický subjekt k úhradě pohledávky,
-
francouzské právo věřitelům veřejné instituce IFP nikde nenaznačuje, že by se tato instituce mohla definitivně octnout ve stavu nedostatku peněžních prostředků,
-
rozpočtové dokumenty v případě nedostatku peněžních prostředků naznačují, že stát by mohl poskytnout mimořádný finanční příspěvek subjektům veřejného sektoru, k nimž IFP náleží,
-
neumožňují-li výše popsané postupy věřiteli, aby byl uspokojen, může uplatnit odpovědnost státu, aby dosáhl zaplacení své pohledávky v plné výši,
-
pokud by se výše zvažované činnosti měly rozložit v čase, věřitel má jistotu, že jeho pohledávka nezanikne, i kdyby u veřejné instituce IFP došlo k organickému vývoji.
(134)
Tyto zvláštnosti úzce souvisejí s právním postavením veřejné instituce IFP a znamenají, že stát plní úlohu konečného ručitele. Lze tudíž oprávněně usoudit, že veřejné instituci IFP byla poskytnuta neomezená záruka francouzského státu z důvodu jejího postavení EPIC.
(135)
Neomezená státní záruka ve prospěch veřejné instituce IFP má za následek převod státních zdrojů ve smyslu bodu 2.1 výše uvedeného sdělení o zárukách. Veřejná instituce IFP v praxi neplatí za tuto záruku žádný poplatek. Tímto způsobem dochází ke vzniku výhody a k čerpání státních prostředků, protože stát se zříká odměny, která je s poskytnutím záruk obvykle spojena. Na druhé straně záruka vytváří riziko možného a budoucího čerpání státních zdrojů, jelikož stát by byl povinen platit dluhy veřejné instituce IFP (110).
(136)
Neomezenou státní záruku ve prospěch veřejné instituce IFP lze nakonec přičíst státu, neboť vyplývá z kombinace veřejnoprávního postavení IFP, zásad vnitrostátního práva a dvou právních aktů, tj. zákona ze dne 25. ledna 1985, nyní obchodní zákoník, a zákona č. 80-539 ze dne 16. července 1980 a jeho prováděcích opatření.
7.1.1.2 Neexistence krytí dceřiných společností soukromého práva skupiny IFP neomezenou zárukou
(137)
Jak již Komise uvedla ve svém rozhodnutí týkajícím se uvedené věci C 51/2005 (111), v rozhodnutí o zahájení řízení v této věci a v části 2 (skupina IFP) veřejná instituce IFP a její dceřiné společnosti Axens, Beicip-Franlab a Prosernat tvoří z hlediska práva hospodářské soutěže hospodářskou skupinu: veřejná instituce IFP totiž přímo vlastní 100 % kapitálu společnosti Axens a 100 % kapitálu společnosti Beicip-Franlab a nepřímo vlastní 100 % kapitálu společnosti Prosernat, vykonává kontrolu nad svými dceřinými společnostmi prostřednictvím členství svých řídících pracovníků v rozhodovacích orgánech těchto společností, vyjadřuje se zejména ke strategickému směřování a k rozhodnutím zásadního významu pro budoucnost dceřiných společností a je vázáná exkluzivními dohodami o převodu technologií nezbytných k výkonu hospodářských činností dceřiných společností (dohody zahrnují reciproční práva prvního odmítnutí) (112)), jakož i smlouvami o poskytnutí prostor a přidělení pracovníků, takže hospodářská integrace veřejné instituce IFP a jejich dceřiných společností Axens, Beicip-Franlab a Prosernat je dost silná k tomu, aby bylo možné dospět k tomuto závěru. Také je třeba prozkoumat skutečný rozsah státní záruky a prověřit, zda se v případě, že dceřiná společnost soukromého práva veřejné instituce IFP neplní své závazky, mohou uvolnit státní zdroje, a uspokojit její věřitele (jinými slovy, zda se na hospodářské činnosti dceřiných společností veřejné instituce IFP vztahuje či nevztahuje neomezená státní záruka).
(138)
Společnost UOP Limited se ve svých připomínkách k této otázce nevyjadřuje. Její argumenty vycházejí z vnímání subjektu IFP/Axens z pohledu účastníka trhu, z něhož podle ní může vyplynout výhoda pro skupinu IFP jednak ve vztazích s dodavateli, jednak ve vztazích se zákazníky nebo poskytovateli kapitálu. Tento aspekt bude prozkoumán v bodě 7.1.4 tohoto rozhodnutí v souvislosti se zkoumáním výhod, které má skupina IFP z opatření.
(139)
Naproti tomu, jak se uvádí v bodě odůvodnění 47, francouzské orgány popírají existenci státní záruky v prospěch dceřiných společností veřejné instituce IFP zejména z důvodu jejich postavení akciových společností podle obecného práva.
(140)
Podobně jako při dokazování existence neomezené státní záruky v prospěch veřejné instituce IFP v bodě 7.1.1.1 Komise postupně prozkoumá, zda věřitelé dceřiných společností soukromého práva veřejné instituce IFP získali záruku, pokud jde o uspokojení jejich individuálních pohledávek (A) nebo záruku na zachování závazků těchto dceřiných společností (B) v případě nedostatku majetku.
A. Věřitelé dceřiných společností veřejné instituce IFP nemají žádnou záruku, že jejich individuální pohledávky budou uspokojeny
(141)
Dceřiné společnosti veřejné instituce IFP mají právní postavení akciových společností. Jako právnické osoby soukromého práva (na rozdíl od jejich kontrolujícího akcionáře, který je veřejnou institucí) patří v plném rozsahu do působnosti řízení ve věcech soudního vyrovnání a soudní likvidace podle obecného práva (113) ve Francii.
(142)
Než bude prozkoumáno, zda lze uplatnit odpovědnost kontrolujícího akcionáře - veřejné instituce IFP - za počínání dceřiných společností b), je třeba představit řízení o soudní likvidaci podle obecného práva, jemuž by tyto dceřiné společnosti soukromého práva podléhaly v případě zastavení plateb a).
a) Řízení o soudní likvidaci podle obecného práva
(143)
Za předpokladu, že by se některá z dceřiných společností skupiny IFP, akciová společnost, ocitla v situaci zastavení plateb (jinými slovy, nebyla by více schopna splácet své nevyřízené dluhy s pomocí svých likvidních aktiv) a vyrovnání by bylo zjevně nemožné (114), řízení podle obecného práva (115) by vedlo ke vstupu této společnosti do soudní likvidace. O zahájení řízení (116) by v případě potřeby požádal dlužník nejpozději do čtyřiceti pěti dnů po zastavení plateb (pokud již dlužník nepožádal o zahájení smírčího řízení). Účelem takového řízení o soudní likvidaci by bylo ukončení činnosti podniku nebo zpeněžení jeho majetku celkovým či jednotlivým prodejem jeho práv a majetku (117). V rozhodnutí o zahájení soudní likvidace (118) by soud určil konkurzního soudce a za likvidátora by vyjmenoval soudního zplnomocněnce nebo osobu vybranou kvůli její kompetentnosti v dané věci. Likvidátor by vypracoval v měsíci svého jmenování zprávu o situaci podniku a potom by uskutečnil likvidační operace a audit (119) pohledávek (120). Výtěžek z likvidace by se potom rozdělil mezi věřitele podle jejich pořadí (přednostní věřitelé a hypoteční věřitelé, věřitelé, na které se vztahuje zvláštní movitá záruka, věřitelé na základě písemné smlouvy, tj. nepřednostní věřitelé, v poměru jejich pohledávek).
(144)
Pokud již nejsou nevyřízení závazky a likvidátor má dostatečné sumy na to, aby uspokojil věřitele, nebo pokud není možné pokračovat v operacích soudní likvidace kvůli nedostatku majetku, soud vyhlásí soudní likvidaci za ukončenou (121). Po ukončení řízení se na dlužníka vztahuje zásada zákazu dalšího soudního vymáhání pohledávek. Jinými slovy, rozsudek o ukončení soudní likvidace pro nedostatek majetku nedává věřitelům možnost dále soudně vymáhat pohledávky od dlužníka, vyjma případu (122), kdy je pohledávka důsledkem trestního odsouzení nebo práv souvisejících s osobou věřitele.
b) Neexistence záručního mechanismu ve prospěch dceřiných společností soukromého práva veřejné instituce IFP
(145)
Jak vysvětlil odborník ve věci La Poste, v některých obchodních společnostech, zejména v akciových společnostech a ve společnostech s ručením omezeným nejsou společníci obvykle povinni hradit dluhy organizace, v níž mají účast, nad rámec svého původního vkladu. Přesně do této kategorie patří dceřiné společnosti veřejné instituce jako akciové společnosti. Ve skupině IFP, stejně tak jako v jakékoliv jiné skupině společností se v případě neplnění závazků ze strany dceřiné společnosti, založené ve formě společnosti s omezeným rizikem (v tomto případě akciové společnosti), omezuje odpovědnost mateřské společnosti na ztrátu jejích vkladů (jako v případě každého běžného akcionáře), pokud neexistuje ručení, avaly, záruky, prohlášení o splnění závazků nebo doporučující dopisy (123), které by výslovně zakládaly vznik odpovědnosti mateřské společnosti.
(146)
S ohledem na příslušnost veřejné instituce IFP a jejích dceřiných společností k jedné a té samé skupině ve smyslu práva hospodářské soutěže je třeba prověřit, zda ve francouzském právu obchodních společností vztah hospodářské závislosti, v němž se nacházejí dceřiné společnosti vůči své mateřské společnosti, může nebo nemůže automaticky způsobit vznik odpovědnosti veřejné instituce IFP v případě, že si tyto dceřiné společnosti soukromého práva neplní své závazky, a na základě toho čerpání státních prostředků, když stát zajistil podstatnou část financování veřejné instituce a poskytl jí implicitní neomezenou záruku.
(147)
Po skončení tohoto důkladného prozkoumání může Komise dospět k závěru, že ve francouzském občanském a obchodním právu v případě neplnění závazků ze strany některé dceřiné společnosti v podstatě nelze uplatnit odpovědnost jejího akcionáře, který nad ní vykonává kontrolu, pokud se neprokáže existence zavinění na straně kontrolujícího akcionáře v řízení jeho dceřiné společnosti i). Nedávno uvažované návrhy reformy občanského zákoníku, od nichž bylo poté upuštěno a které se konkrétně týkaly rozšíření zásady odpovědnosti za počínání třetí osoby na případ vztahu mezi mateřskou společností a dceřinými společnostmi, naopak potvrdily, že taková zásada v současnosti ve francouzském právu neexistuje ii).
i) Neexistence obecné odpovědnosti akcionáře za jeho dceřinou společnost
(148)
Podle právní doktríny (124), organizace skupiny není nikdy sama o sobě zdrojem sukcesivní odpovědnosti. Francouzské právo vyznává zásadu osobní odpovědnosti uvedené v článku 1382 občanského zákoníku (125). Proto jedině protiprávní jednání, které lze připsat mateřské společnosti, může umožnit přístup k jejímu majetku.
(149)
V první řadě, pokud je v tomto případě mateřská společnost skupiny IFP právnickou osobou veřejného práva (veřejná instituce IFP), tento problém vyvolává dodatečné potíže: je třeba si totiž nejprve položit otázku, která soustava soudů (správní soudy anebo obecné soudy) je ve francouzském systému v případě potřeby příslušná posoudit případnou odpovědnost právnické osoby veřejného práva kontrolující právnickou osobu soukromého práva, která vstoupila do soudní likvidace.
(150)
Komise poznamenává, že pokud jde o žaloby o odpovědnost při nedostatku majetku (126), kompetenční soud se dlouho domníval, že obecný soud je příslušný v případě, že právnická osoba veřejného práva je řídícím subjektem podle práva (127) a správní soud, když právnická osoba veřejného práva je řídícím subjektem ve skutečnosti (128). V tomto případě je však podle všeho rozdělení pravomocí mezi správní soudy a obecné soudy dále založeno na povaze poskytovaných služeb: veřejná služba v oblasti správy nebo činnost průmyslového a obchodního charakteru.
a)
Pokud jde o veřejnou službu v oblasti správy, kompetenční soud podle všeho upustil od předchozí judikatury, která vycházela z řízení de jure nebo de facto (129) vzhledem ke svému rozhodnutí ve věci Département de la Dordogne (departement Dordogne) (130): soud vyššího stupně tehdy rozhodl ve prospěch příslušnosti správního soudu, protože věc se týkala veřejné služby v oblasti správy, a to tak, že právnická osoba veřejného práva je buď řídícím subjektem de jure anebo de facto právnické osoby soukromého práva, která plní úkoly veřejné služby. Poté, co kompetenční soud připomněl v souvislosti s rozsudkem ve věci Blanco (131), že „odpovědnost, která může náležet státu nebo jiným právnickým osobám veřejného práva z důvodu škod připsaných jejich veřejným službám v oblasti správy, podléhá systému veřejného práva“ (podtržení vloženo) a že jinak je tomu jen v případě, když to zákon výslovně stanovil, rozhodl, že ze zákona z 25. ledna 1985 o vyrovnání a soudní likvidaci podniků (v současnosti kodifikovaného v článcích L. 624-3 a násl. Obchodního zákoníku) nevyplývá, „že by zákonodárce mínil odchylně od zásad, kterými se řídí odpovědnost právnických osob veřejného práva, zahrnout do působnosti obecných soudů přezkum občanskoprávní odpovědnosti státu nebo jiných právnických osob veřejného práva z titulu plnění úkolů veřejné služby v oblasti správy.“ (Podtržení vloženo).
b)
Naopak vzhledem k tomu, že jde o činnost průmyslového nebo obchodního charakteru, jsou k přezkoumání občanskoprávní odpovědnosti právnické osoby veřejného práva vykonávající kontrolu nad soukromou osobou, která vstoupila do likvidace, zjevně příslušné soudy. V rozhodnutí ve věci Société d'Économie Mixte Olympique d'Alès en Cévennes (132) rozhodl soud pro kompetenční spory zejména, že „ačkoli jsou pro přezkum občanskoprávní odpovědnosti státu či jiných právnických osob veřejného práva v důsledku výkonu správní služby příslušné správní soudy, žaloba v takové záležitosti spadá do pravomoci obecných soudů, jakmile se odpovědnost státu nebo právnické osoby veřejného práva zkoumá z hlediska výkonu činnosti průmyslového nebo obchodního charakteru, přičemž není třeba rozlišovat, zda dotyčný orgán státní moci jednal jako řídící subjekt de jure nebo de facto“. (Podtržení přidáno). Kompetenční soud dospěl k tomuto závěru v uvedené věci tak, že neuznal, že činnosti vykonávané akciovou společností s představenstvem a dozorčí radou (SEM Olympique d'Alès en Cévennes) mají povahu veřejné služby v oblasti správy, na základě uvážení dvou aspektů: jejího předmětu (133) a způsobu jejího financování (134).
(151)
Co se týče konkrétně akciových společností Axens, Beicip-Franlab a Prosernat, dceřiných společnosti soukromého práva kontrolovaných veřejnou institucí IFP, z informací uvedených ve spisu a zejména z informací uvedených v bodě odůvodnění 159 vyplývá, že jejich předmět spadá pod hospodářský účel (135), nikoli pod správní účel. Kromě toho podstatná část zdrojů těchto podniků pochází z provozních příjmů, které vytvářejí jejich hospodářské činnosti, nikoli z veřejného financování. Nakonec je třeba uvést, že tyto dceřiné společnosti veřejné instituce IFP byly založeny jako obchodní společnosti z iniciativy právnické osoby soukromého práva (136) (nikoli právnické osoby veřejného práva, protože k transformaci veřejné instituce IFP na veřejnou instituci s postavením EPIC došlo až 7. července 2006). Průmyslová a obchodní povaha činnosti Axens, Beicip-Franlab a Prosernat je tudíž nesporná a v případě soudní likvidace jsou obecné soudy bezpochyby příslušné rozhodovat o případné žalobě o odpovědnosti proti veřejné instituci IFP.
(152)
Za těchto podmínek třeba ověřit podmínky vzniku odpovědnosti kontrolujícího akcionáře z hlediska judikatury kasačního soudu. Jinak podmínky, za nichž lze rozšířit řízení o soudní likvidaci zahájené proti určité osobě (dceřiné společnosti) na jinou právnickou osobu (mateřskou společnost), jsou velice přísné. Ve vztahu k dceřiné společnosti, která neplní své závazky, musí osoby poškozené tímto jednáním dokázat protiprávní jednání mateřské společnosti, aby se domohly náhrady, a zvláště popírání mateřskou společností právní subjektivity její dceřiné společnosti (α) a chybné řízení kontrolované společnosti (β).
α) Popírání právní subjektivity dceřiné společnosti mateřskou společností
(153)
Judikatura kasačního soudu potvrdila možnost rozšířit odpovědnost mateřské společnosti na jednání jejích dceřiných společností ve dvou mimořádných případech (137): jednak když se majetek dceřiných společností zaměňuje s majetkem mateřské společnosti (předpoklad zvaný „záměna majetků“), a jednak když jsou dceřiné společnosti fiktivními právnickými osobami (předpoklad zvaný „fiktivnost právnické osoby“).
(154)
Pokud jde o „záměnu majetků“ (138), tento pojem všeobecně charakterizuje situaci, kdy z příslušných účetních záznamů dvou samostatných právních subjektů nelze určit, ke kterému z nich se vztahuje některá položka aktiv nebo pasiv. K prokázání existence takové záměny majetků však nestačí existence vazeb, ani úzkých, mezi společnostmi skupiny. Kromě toho údaje o společnících nebo řídících pracovnících, ani adresa sídla společnosti (139), neumožňují samy o sobě zjistit záměnu majetků. K vyloučení jakékoliv záměny majetků obvykle stačí formální vymezení vztahů v rámci skupin ve smlouvách uzavřených mezi mateřskou společností a jejími dceřinými společnostmi (140).
(155)
Ve dvou věcech z nedávné doby Metaleurop (141) a AOL Liberté (142) kasační soud podle všeho dokonce zpřísnil svou kontrolu podmínek rozšíření řízení proti mateřské společnosti skupiny. Integrace společností skupiny, dokonce velmi silná, s sebou nezbytně nepřináší záměnu majetků. Podle právní doktríny (143)„[ani] smlouvy o správě hotovosti a výměnách mezi dvěma subjekty, ani výměny zaměstnanců, ani zálohy vyplacené mateřskou společností, ani převzetí mateřskou společností pravomocí řídit dceřinou společnost nenabylo charakter všeobecného zmatku v účtech, který by zdůvodňoval opětovné spojení majetků.“ Proto se zdá, že je zvlášť těžké uplatnit odpovědnost mateřské společnosti za jednání některé její dceřiné společnosti na základě záměny jejich majetků (144), přičemž úroveň důkazů požadovaná kasačním soudem k jejímu prokázání je mimořádně vysoká.
(156)
V tomto případě je třeba konstatovat, že Komise už zdůraznila, že „[…] jelikož veřejná instituce IFP a dotčené dceřiné společnosti jsou samostatnými právními subjekty, jejich účty jsou odděleny“ (145). Kromě toho dohody, které mezi sebou uzavřely veřejná instituce IFP a její dceřiné společnosti, zejména exkluzivní smlouvy o převodu technologií nebo o přidělení zaměstnanců (146), nenabyly charakter všeobecného zmatku v účtech, který by zdůvodňoval opětovné spojení majetků ve smyslu judikatury kasačního soudu, jelikož každé plnění se odděleně účtuje v příslušných výkazech jednotlivých subjektů skupiny IFP, jak stanoví konkrétně body 7.1.4. a 7.3.
(157)
Co se týče „fiktivnosti právnické osoby“, jde o charakteristiku neexistence údajů ve společenské smlouvě dceřiné společnosti (affectio societatis) tak, aby se prokázalo, že ve skutečnosti neexistuje. Kasační soud (147) se domnívá, že společnost je fiktivní, když existence právnické osoby, proti které je zahajováno řízení, je pouze zdánlivá, neboť nemá činnost odlišnou (148) od činnosti majitele společnosti - fyzické nebo právnické osoby.
(158)
Na základě veřejně dostupných informací (149) Komise konstatuje, že veřejná instituce IFP a Axens, Beicip-Franlab a Prosernat nemají ani stejnou adresu, ani stejné provozovny:
a)
veřejná instituce IFP je zapsána v obchodním rejstříku a rejstříku společností (dále jen „ORRS“) v Nanterre pod číslem B 775 729 155 a její sídlo se nachází v Rueil-Malmaison (150). Veřejná instituce IFP má dvě provozovny, které se nacházejí ve Francii, v Solaize (151) a v Pau (152).
b)
Společnost Axens je zapsána v ORRS v Nanterre pod číslem B 599 815 073 a její sídlo se také nachází v Rueil-Malmaison, avšak na adrese, která není totožná (153) s adresou mateřské společnosti. Její provozovny se také nacházejí v místech, které jsou jiné než je místo její mateřské společnosti, nejčastěji mimo Francie: ve Spojených státech v Houstonu (Texas), v Princetonu (New Jersey), v Savannah (Gruzie) a v Calvert City (Kentucky), v Kanadě v Brockville (Ontario), v Číně v Pekingu, v Japonsku v Tokiu, v Indii v Dillí (New Delhi), v Bahrajnu a v Rusku v Moskvě;
c)
společnost Beicip-Franlab je zapsána v ORRS v Nanterre pod číslem B 679 804 047 a její sídlo se též nachází v Rueil-Malmaison, avšak na adrese, která není totožná (154) s adresou její mateřské společnosti a společnosti Axens. Má dceřiné společnosti a kanceláře v mnoha zemích světa, zejména v Bahrajnu, Abú Dhabí, v Libyi v Tripolisu, v Malajsii v Kuala Lumpur, ve Spojených státech v Houstonu v Texasu, v Mexiku ve Villahermosa, v Brazílii v Rio de Janeiro a v Rusku v Moskvě;
d)
společnost Prosernat je zapsána v ORRS v Nanterre pod číslem B 315 251 330 a její sídlo se nachází v Puteaux (155). Společnost uvádí (156), že má zastoupení asi v dvaceti zemích světa, především v Jižní Americe (Argentina, Brazílie, Venezuela), Evropě (Velká Británie, Itálie, Norsko), Severní Africe (Alžírsko, Egypt), v zemích Perského zálivu (Saudská Arábie, Spojené arabské emiráty, Kuvajt, Omán, Katar), Iránu, Rusku a ve Společenství nezávislých států, jakož i v jihovýchodní Asii.
(159)
Kromě toho v tomto případě jsou hospodářské činnosti prováděné jednotlivými dceřinými společnostmi skutečné, takže je přiměřeně nelze hodnotit jako fiktivní, jelikož kasační soud má na hodnocení právnické osoby coby „fiktivní“ velmi přísná kriteria (157):
a)
společnost Axens založená v roce 2001 skutečně provádí hospodářskou činnost na trhu s katalyzátory a technologiemi pro rafinérský a petrochemický průmysl, pro tyto účely zaměstnává přes 600 osob, a díky této činnosti dosahuje roční obrat přibližně 300 milionů EUR.
b)
Společnost Beicip-Franlab založená v roce 1967 vykonává skutečnou činnost v oblasti vydávání a distribuci programového vybavení se zaměřením na „Průzkum - Ložiska“ a provádění studií a poradenské činnosti. Na této činnosti se podílí více než sto zaměstnanců a její roční obrat činí asi čtyřicet milionů EUR.
c)
Společnost Prosernat pořízená v roce 2001 působí v oblasti studií a služeb a výroby zařízení na zpracování plynu a rekuperaci síry. Pro účely výkonu této činnosti podnik zaměstnává přibližně 70 osob a dosahuje obratu přibližně 50 milionů EUR.
(160)
Z uvedeného vyplývá, že kromě případu pochybení při výkonu řízení, který bude prozkoumán v bodech odůvodnění 161 až 164, velice úzce vymezené případy - fiktivnost právnické osoby v případě dceřiné společnosti nebo záměna majetků dceřiné společnosti a mateřské společnosti - ustanovené judikaturou jako předpoklad vzniku odpovědnosti mateřské společnosti za jednání jejích dceřiných společností, nebyly v tomto případě jednoznačně splněny. Komise se proto domnívá, že nejsou splněné podmínky pro automatické uplatnění odpovědnosti veřejné instituce IFP v případě likvidace jejích dceřiných společností Axens, Beicip-Franlab a Prosernat.
β) Odpovědnost za pochybení při řízení dceřiné společnosti mateřskou společností
(161)
Pochybení při výkonu kontroly nad dceřinou společností tradičně může zakládat odpovědnost mateřské společnosti (158). V případě, že se mateřská společnost dopustila nedbalosti při kontrole, kterou je povinna vykonávat při řízení svých dceřiných společností, „zvláště v případě skupin společností judikatura umožňuje domáhat se odpovědnosti mateřské společnosti“ (159). Právní doktrína vyvozuje, že pochybení při řízení dceřiné společnosti v obtížích ze strany její mateřské společnosti, která vystupovala jako řídící subjekt de jure nebo de facto, může založit vznik její odpovědnosti (160) v případě likvidace. Mateřská společnost totiž může být coby společník dceřiné společnosti shledána odpovědnou (161), pokud jí lze připsat chybné jednání, které je příčinou obtíží kontrolované společnosti (162).
(162)
Obecné právo tedy stanoví odpovědnost řídících subjektů vůči jejich společnosti, společníkům nebo věřitelům (163). V případě skupiny se věřitelé dceřiné společnosti, která je v situaci zastavení plateb, budou snažit dokázat, že mateřská společnost měla de jure nebo de facto postavení řídícího subjektu (164) dceřiné společnosti. Odpovědnost mateřské společnosti za pochybení její dceřiné společnosti je potvrzena zejména právem hromadných řízení (165), přesněji v rámci žaloby o odpovědnosti za nedostatek majetku (166), pod podmínkou, že se tato společnost chová jako řídící subjekt (167) své dceřiné společnosti. K uplatnění odpovědnosti mateřské společnosti za pochybení je třeba předložit důkaz o takovém zavinění, a zejména o vztahu příčinnosti mezi pochybením a škodou způsobenou jednáním dceřiné společnosti (168).
(163)
Z uvedeného v každém případě vyplývá, že tyto žaloby nejsou v žádném případě žalobami o záruku, protože jsou vždy založeny na odpovědnosti za pochybení mateřské společnosti. Tyto žaloby též nemohou založit obecnou zásadu odpovědnosti mateřské společnosti za počínání jejích dceřiných společností, která by popřela zásadu omezení odpovědnosti akcionáře za počáteční vklady do akciových společností, s výjimkou předpokladů, že akciové společnosti by byly fiktivními subjekty nebo by se jejich majetek zaměňoval s majetkem mateřské společnosti, které v tomto případě možno vyloučit.
(164)
Nakonec z judikatury kasačního soudu vyplývá, že použití zásady odpovědnosti za pochybení mateřské společnosti při řízení dceřiné společnosti se v žádném případě nepodobá mechanismu, který je rovnocenný záručnímu systému.
ii) Nedávné návrhy reformy odpovědnosti za počínání třetí osoby
(165)
Podle závěrů nedávné parlamentní informační zprávy (169) se tedy zdá, že za současné právní úpravy „řešení přijímaná judikaturou kladou důraz na důležitost překážky, jakou je právní subjektivita právnické osoby v rámci připsatelnosti odpovědnosti“ (170). (Podtržení přidáno).
(166)
V této souvislosti je taková překážka podle všeho rozhodující, protože ve Franci se nedávno rozproudila diskuse o vhodnosti reformy občanského zákoníku, která by rozšířila odpovědnost za počínání třetí osoby (171) (zejména v případě vztahů, v kterých se nacházejí dceřiné společnosti skupiny vůči své mateřské společnosti) na situace hospodářské závislosti. Zdá se, že některá sdružení spotřebitelů (172) zmíněná v uvedené parlamentní zprávě zejména litují toho, že technika „přidružení“ společností umožňuje určitým subjektům v pozdějším sporu namítat právní oddělení společností skupiny v případě zpochybnění odpovědnosti dceřiné společnosti, ačkoli obchodní nabídky byly založeny na obraze skupiny dokonale integrovaných společností nabízejících soubor služeb.
(167)
V článku 1355 předběžného návrhu Catala (173) bylo nedávno navrženo, aby byl stanoven nový právní základ odpovědnosti za počínání třetí osoby, který by přehodnotil zásadu právní nezávislosti dceřiných společností:
„Článek 1355
Plným právem odpovídáme za škody způsobené těmi, jejichž způsob života řídíme nebo jejichž činnost organizujeme, vedeme nebo kontrolujeme ve svém vlastním zájmu. […]“.
(168)
Komentáře autorů tohoto předběžného návrhu objasňují inovace navrhnuté v tomto dokumentu v oblasti mimosmluvní odpovědnosti za počínání třetí osoby. Jeho přijetím by se přidalo do možného základu „řízení a organizování činnosti jiného v osobním zájmu toho, kdo tuto kontrolu vykonává“ (174), čímž by se výrazně změnila současná právní úprava v tom, že od daného okamžiku by tato odpovědnost byla přísná: „nevyžadoval by se důkaz o zavinění řídícím subjektem, nýbrž důkaz o jednání, které by mohlo založit vznik osobní odpovědnosti přímého původce, kdyby nejednal pod kontrolou jiného“ (175).
(169)
V odstavci 2 článku 1360 předběžného návrhu se uvádí tato zásada v případě odpovědnosti mateřské společnosti skupiny společností ve vztahu k jejím dceřiným společnostem:
„Článek 1360
[…] Stejně je odpovědný ten, kdo kontroluje hospodářskou nebo majetkovou činnost profesionála, který je v závislém postavení, i když jedná za sebe samého, pokud poškozený prokáže, že poškozující jednání souvisí s výkonem kontroly. Totéž platí zejména o mateřských společnostech odpovědných za škody způsobené jejich dceřinými společnostmi nebo o poskytovatelích koncesí v případě škod způsobených jejich koncesionáři.“ (Podtržení vloženo.)
(170)
Z uvedeného naopak vyplývá, že za současného stavu francouzského práva uplatnění odpovědnosti mateřské společnosti za počínání její dceřiné společnosti skutečně předpokládá, jak už bylo vysvětleno, předložení důkazu o pochybení mateřské společnosti vůči společnosti dceřiné.
(171)
Pokud jde o předvídatelný vývoj francouzského pozitivního práva, Komise bere na vědomí, že od reformy plánované v tomto směru bylo podle všeho upuštěno. V uvedené parlamentní zprávě se totiž pracovní skupina komise pro zákony vyslovila proti jakémukoli „potvrzení existence objektivní odpovědnosti z důvodu stavu hospodářské závislosti“ (doporučení č. 19). Zdá se však, že taková reforma už není na programu dne: především nefiguruje v návrhu zákona č. 657 o reformě občanskoprávní odpovědnosti (176) předložené na řádném zasedání 2009-2010 (zaevidovaném předsednictvím senátu dne 9. července 2010).
(172)
Následkem toho na rozdíl od odpovědnosti státu v případě neplnění závazků ze strany jeho veřejných institucí, která má vlastnosti záručního mechanismu (zejména) proto, neboť je automatická, za současného stavu francouzského práva neexistuje implicitní a automatické uplatnění odpovědnosti mateřských společností za jednání jejích dceřiných společností soukromého práva, které vstoupily do soudní likvidace.
B. Věřitelé dceřiných společností veřejné instituce IFP nemají žádnou záruku, co se týče zachování jejich existence a/nebo jejich povinností.
(173)
Na základě uvedeného může Komise konstatovat, že pokud dceřiné společnosti veřejné instituce IFP coby akciové společnosti zaniknou po skončení řízení o likvidaci, jejich práva a povinnosti zaniknou spolu s nimi. Za podobných okolností by jejich akcionář, který je kontroluje - veřejná instituce IFP, jistě měl možnost předem vložit kapitál (177), aby zabránil jejich zániku a likvidaci. Takový kapitálový vklad by tak mohl zajistit zachování pohledávek, které mají třetí osoby za těmito dceřinými společnostmi.
(174)
Byla by to tedy strategická volba veřejné instituce a nikoli její automatická povinnost ze zákona. Kromě toho by taková volba byla přísně vymezena právem v oblasti státní podpory: za předpokladu, že by takový kapitálový zásah nebyl odůvodněný chováním soukromého investora v tržním hospodářství, po oznámení francouzskými orgány by nadále podléhal předběžné kontrole (a předběžnému souhlasu) Evropské komise.
(175)
Komise může současně dospět k závěru, že v případě řízení o likvidaci věřitelé dceřiných společností veřejné instituce IFP nemají žádnu jistotu, že jejich pohledávky budou uhrazeny.
C. Závěr o neexistenci státní záruky pokrývající dceřiné společnosti soukromého práva veřejné instituce IFP
(176)
Na základě uvedeného Komise může dospět k závěru, že na rozdíl od věřitelů veřejné instituce IFP nemají věřitelé dceřiných společností soukromého práva skupiny IFP záruku ani toho, že jejich jednotlivé pohledávky budou uhrazeny, a ani toho, že bude zachována existence těchto akciových společností v případě likvidace. Z toho vyplývá, že se na tyto dceřiné společnosti soukromého práva nevztahuje neomezená státní záruka, na kterou má nárok veřejná instituce IFP z důvodu svého právního postavení. Komise opírá svou analýzu o skutečnost, že věřitelé dceřiných společností soukromého práva veřejné instituce IFP:
-
nadále podléhají řízení obecného práva ve věcech vyrovnání a likvidace podniků,
-
za současného stavu francouzského práva nemohou automaticky uplatnit odpovědnost akcionáře kontrolujícího dceřiné společnosti - veřejné instituce IFP (a tedy francouzského státu), za jednání jejích dceřiných společností; jsou totiž povinni předložit předběžný důkaz o tom, že se veřejná instituce dopustila chyby, což vylučuje, aby takové uplatnění odpovědnosti bylo automatické, a aby teda mohlo být považováno za záruční mechanismus.
(177)
Komise zdůrazňuje, že podobné závěry už přijala v jiných případech, kdy usoudila, že na akciovou společnost v 100 % vlastnictví veřejné instituce nebo samotného státu, se nevztahuje neomezená státní záruka, jakou získal její akcionář. Pokud jde o akciové společnosti přímo ve vlastnictví státu, Komise se od roku 2003 domnívala ve věci EDF (178), že transformace podniku se statusem EPIC na akciovou společnost obecného práva, a tedy jeho podřízení obecnému konkursnímu právu, mělo za následek zrušení záruky, která se až do té doby na podnik vztahovala. Nedávno se to potvrdilo, když se sám podnik La Poste transformoval na akciovou společnost (179) v 100 % vlastnictví státu. Co se týče akciových společností ve vlastnictví veřejných institucí, Komise uznala v uvedeném rozhodnutí o zřízení La Banque Postale, že právní postavení takové dceřiné společnosti - akciové společnosti v úplném vlastnictví veřejné instituce (v tomto případě podniku La Poste, který měl svého času veřejnoprávní status EPIC) - samo o sobě umožňuje vyloučit existenci neomezené státní záruky v jejím případě (180).
7.1.2 HOSPODÁŘSKÁ POVAHA ČINNOSTÍ VEŘEJNÉ INSTITUCE IFP KRYTÝCH NEOMEZENOU ZÁRUKOU
(178)
Jak již Komise uvedla ve svých předchozích rozhodnutích týkajících se veřejné instituce IFP (181), veřejná instituce IFP plní podle svých stanov tyto tři úkoly:
-
výzkum a vývoj v oblasti vyhledávání ložisek ropy a plynu a v oblasti technologií rafinace a petrochemie,
-
vzdělávání inženýrů a techniků a
-
poskytování informací a dokumentace souvisejících s těmito odvětvími.
(179)
Jak je uvedeno v bodě odůvodnění 31, francouzské orgány se domnívají, že veřejná instituce IFP je výzkumná instituce, která plní tři úlohy obecného zájmu (výzkum, vzdělávání a dokumentace).
(180)
Komise se rovněž domnívá, že z hlediska úkolů, jimiž byla veřejná instituce IFP pověřena, ji lze kvalifikovat jako „výzkumnou instituci“ ve smyslu bodu 2.2. písm. d) rámce Společenství pro státní podporu na výzkum, vývoj a inovace (182) (dále jen „rámec VaVaI“): jejím prvořadým cílem je vykonávat činnosti základního výzkumu (183), aplikovaného výzkumu (184) nebo experimentálního vývoje (185) a rozšiřovat jejich výsledky formou výuky, publikováním nebo převodem technologií.
(181)
V souladu s judikaturou Soudního dvora (186), veřejné financování činností vykonávaných výzkumnou institucí (včetně jejich krytí neomezenou státní zárukou) může mít za následek (187) poskytnutí státní pomoci uvedené instituci, pokud vykonává hospodářskou činnost, to znamená činnost spočívající v poskytování zboží a služeb na daném trhu (188), a to nezávisle na jejím právním postavení a způsobu jejího financování.
(182)
Co se konkrétně týče hospodářské (nebo nehospodářské) povahy činností vykonávaných výzkumnými institucemi, Komise zpřesnila v průběhu své rozhodovací praxe (189), co patří do jedné či druhé kategorie.
(183)
Pokud jde o hlavní činnosti výzkumných institucí, Komise se domnívá, že v zásadě mají nehospodářskou povahu, konkrétně:
-
vzdělávání s cílem zvýšit počty a zlepšit kvalifikaci lidských zdrojů,
-
provádění nezávislého výzkumu i výzkumu prováděného ve spolupráci s jinými subjekty s cílem zvýšit objem znalostí a zlepšit chápání stávajícího know-how;
-
šíření výsledků výzkumu.
(184)
Komise má dále za to, že činnosti sloužící převodu technologií (poskytování licencí, tvorba vedlejších produktů nebo jiných forem řízení znalostí vytvořených výzkumnou institucí) mají nehospodářskou povahu, jestliže jsou „prováděny interně“ (190) a veškeré příjmy z těchto činností jsou reinvestovány do hlavních činností daných výzkumných institucí.
(185)
Komise se naopak domnívá, že výzkum prováděný na základě smluv s průmyslem, pronájem výzkumné infrastruktury nebo poradenská činnost (191) patří do kategorie hospodářských činností.
(186)
V tomto případě neomezená státní záruka poskytnutá veřejné instituci IFP z důvodu jejího postavení EPIC pokrývá jednak její nehospodářské činnosti (což samo o sobě nevyvolává problém z hlediska práva v oblasti státní podpory), a jednak její hospodářské činnosti, které jsou dvojího druhu.
(187)
Co se týče prvního druhu hospodářských činností, francouzské orgány navzdory své domněnce, jak se uvádí v bodě odůvodnění 31, že činnosti veřejné instituce IFP jsou většinou nehospodářské, ve svých dopisech z 13. ledna a 16. července 2010 přiznaly, že mimo výhradní oblasti činnosti svých dceřiných společností poskytovala veřejná instituce IFP služby spočívající především v pronájmu materiálu svým dceřiným společnostem a prostor, přidělování zaměstnanců a v poskytování právních služeb a služeb v oblasti smluvního výzkumu pro třetí osoby a pro své dceřiné společnosti. Jak je uvedeno v bodě odůvodnění 185, takové činnosti mají skutečně hospodářskou povahu v tom smyslu, v jakém ji obvykle chápe Komise.
(188)
Pokud jde o druhý druh hospodářských činností - činnosti v oblasti převodu technologií, jako je poskytování licencí, tvorba vedlejších produktů nebo jiné formy řízení znalostí, které vytvořila výzkumná instituce -, jsou v podstatě, jak je uvedeno v bodě odůvodnění 184, nehospodářské povahy, jestliže se provádějí interně a jestliže jsou příjmy z nich v plném rozsahu reinvestovány do veřejného výzkumu. V tomto případě však, jak Komise usoudila v uvedeném rozhodnutí C 51/2005, velmi specifické vztahy mezi veřejnou institucí IFP a některými jejími dceřinými společnostmi soukromého práva způsobují, že „[…] některé činnosti veřejné instituce IFP přesahují rámec jejich nehospodářských činností, neboť umožňují jejich komerční využití ze strany jejích dceřiných společností“ (192). Komise totiž dospěla k závěru, že dotyčné dceřiné společnosti nemohou být považovány za hospodářské subjekty nezávislé na mateřské společnosti, vzhledem k tomu, že jejich činnosti jsou začleněny do vývojové strategie veřejné instituce IFP, kde vykonává nejen kontrolu de jure, ale rovněž kontrolu de facto, kde výhradní dohody svědčí o velké hospodářské integraci a kde dotyčné dceřiné společnosti vytvářejí u hospodářských subjektů příslušných odvětví dojem společného subjektu. Převody technologií, zejména těch, které pocházejí z aplikovaného výzkumu (193), mezi veřejnou institucí IFP a jejími dceřinými společnostmi Axens, Beicip-Franlab a Prosernat, je proto třeba považovat za hospodářské činnosti ve smyslu práva hospodářské soutěže.
7.1.3 PŮSOBNOST TOHOTO ROZHODNUTÍ
(189)
Z bodu 7.1.1 vyplývá, že činnosti vykonávané přímo veřejnou institucí IFP jsou kryty státní zárukou na rozdíl od činností vykonávaných jejími dceřinými společnostmi soukromého práva, na které se záruka nevztahuje.
(190)
Kromě toho v rámci činností, které vykonává přímo veřejná instituce IFP, případně zahrnuje státní podporu jen pokrytí státní zárukou těch činností, které mají hospodářskou povahu, pokud jsou splněny i ostatní podmínky stanovené v čl. 107 odst. 1 SFEU.
(191)
Z bodu 7.1.2 nakonec vyplývá, že tyto hospodářské činnosti se omezují jednak na činnosti smluvního výzkumu, které vykonává veřejná instituce IFP, a jednak na činnosti v oblasti převodu technologií ve výhradních oblastech činnosti dceřiných společností Axens, Prosernat a Beicip-Franlab, jakož i na pronájem infrastruktur, přidělování zaměstnanců a poskytování právních služeb.
7.1.4 EXISTENCE SELEKTIVNÍ VÝHODY PRO SKUPINU IFP
(192)
Pro účely analýzy případných výhod, které by skupina IFP mohla mít z neomezené státní záruky, která byla poskytnuta její mateřské společnosti - veřejné instituci IFP z důvodu jejího postavení EPIC, Komise bude postupovat dvoufázově: nejdříve prozkoumá případné výhody plynoucí mateřské společnosti (7.1.4.1) a poté prozkoumá výhody, které mohly být přeneseny na její dceřiné společnosti (7.1.4.2).
7.1.4.1 Výhody plynoucí veřejné instituci IFP
(193)
V uvedeném rozhodnutí o zahájení řízení - v souladu s bodem 2.1.3 uvedeného oznámení týkajícího se záruk - Komise uvedla, že veřejná instituce IFP může mít výhodu ze svého postavení EPIC, a to zejména díky výhodnějším podmínkám financování (194) na kapitálových trzích, přičemž výhoda vyplývá z neuplatnitelnosti postupu obecného práva v oblasti vyrovnání a soudní likvidace na právnické osoby veřejného práva. Kromě toho, pokud jde o neplnění závazků ze strany veřejné instituce, Komise poznamenala, že státní záruka se vztahuje na všechny pohledávky veřejné instituce IFP, které, jak bylo upřesněno v bodě odůvodnění 71 rozhodnutí o zahájení řízení, „mohou být nejen finanční, ale i obchodní nebo ještě jiného druhu, zejména pohledávky dodavatelů (jejichž faktury nebyly proplaceny) nebo odběratelů (jimž nebyly poskytnuty služby)“.
(194)
Po skončení důkladného prozkoumání uvedeného opatření se Komise rovněž domnívá, že je třeba analyzovat případnou výhodu pro veřejnou instituci IFP v jejích vztazích s bankovními a finančními institucemi (A), dodavateli (B) a odběrateli (C).
A. Neexistence výhody ve vztazích s bankovními a finančními institucemi
(195)
Ačkoli Komise v uvedeném rozhodnutí o zahájení řízení přiznává, že veřejná instituce IFP není předmětem finančního ratingu ze strany externí ratingové agentury (195), současně zdůrazňuje, že finance, které byly poskytnuty veřejné instituci IFP, jsou nevyhnutelně předmětem hodnocení rizika neplnění závazků ze strany věřitelů (196). Jelikož veřejná instituce IFP „využívá úvěrový trh k financování svého dluhu“, Komise uvádí, že ve stadiu předběžného přezkumu nemůže vyloučit, že IFP může být poskytnuta hospodářská výhoda spočívající v tom, že finanční trhy zohledňují skutečnost, že stát plní úlohu konečného ručitele za dluhy veřejné instituce IFP.
(196)
Po skončení důkladného prozkoumání Komise vzala na vědomí informace od Francie uvedené v bodě odůvodnění 64, které jsou shrnuty do tabulky 1, která se nachází v tomto odůvodnění (a kde „tis. EUR“ znamená „tisíc eur“).
Tabulka č. 1
Zadlužení veřejné instituce IFP v období 2005-2010
Subjekt:
IFP
2005
2006
2007
2008
2009
2010
v tis. EUR
v tis. EUR
v tis. EUR
v tis. EUR
v tis. EUR
v tis. EUR
Půjčky a dluhy vůči úvěrovým ústavům (197)
Splatnost do 1 roku (1)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
Splatnost nad 1 rok
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
(1) z toho běžná pomoc od banky a kreditní zůstatky v bankách
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
Úroková sazba půjček a dluhů vůči úvěrovým ústavům:
2005
2006
2007
2008
2009
2010
Úroková sazba - rozpětí
Úroková sazba - rozpětí
Úroková sazba - rozpětí
Úroková sazba - rozpětí
Úroková sazba - rozpětí
Úroková sazba - rozpětí
Střednědobé a dlouhodobé půjčky
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
Pomoc od bank a krátkodobé úvěrové linky
[Banka č. 1] (198)
EONIA + […] (197)
EONIA + […] (197)
[Banka č. 2] (198)
EONIA + […] (197)
EONIA + […] (197)
[Banka č. 3] (198)
EONIA + […] (197)
[Banka č. 4] (198)
EONIA + […] (197)
(197)
Z těchto údajů vyplývá, že pokud jde o dobu splatnosti půjček nad jeden rok, veřejná instituce IFP nepoužila půjčku od peněžního ústavu od změny svého právního postavení, tj. v období od roku 2006 do roku 2009, za které jsou k dispozici údaje. Ve stejném období po změně právního postavení veřejná instituce IFP použila půjčku se splatností do jednoho roku pouze jednou, v roku 2009, v zanedbatelné výši […] (*) EUR. Je třeba však konstatovat, že sazba uplatňovaná [bankou č. 3] (**) (EONIA + […] (*) %) byla o […] (*) bazických bodů vyšší (jinak za stejných podmínek) než sazba sjednaná veřejnou institucí IFP v roce 2005 u [banky č. 1] (**) (EONIA + […] (*) %), kdy byla ještě právnickou osobou soukromého práva, a tedy se na ni ještě nevztahovala státní záruka, která jí v současnosti plyne z jejího právního postavení veřejné instituce.
(198)
Co se týče zvláště roku 2010, francouzské orgány se jasně vyjádřily, že veřejná instituce IFP přijala čtyři návrhy úvěrových linek ve výši […] (*) EUR s roční sazbou v rozpětí EONIA + […] (*) % u [banky č. 4] (**) (plus poplatek za poskytnutí úvěrové linky […] (*) %, tj. […] (*) EUR) nebo u [banka č. 5] (**) (plus poplatek za úvěrovou linku […] (*) %, tj. […] (*) EUR) a EONIA + […] (*) % u [banky č. 3] (**) (plus poplatek za úvěrovou linku […] (*) %, tj. […] (*) EUR) nebo u [banky č. 1] (**) (plus poplatek za úvěrovou linku […] (*) %, tj. […] (*) EUR). Veřejná instituce IFP zároveň přijala další nabídku „spotu“ od [banka č. 3] (**) (v závislost na zvolené době čerpání) se sazbou rovnající se sazbě EURIBOR + […] (*) %. Komise poznamenává, že tyto sazby jsou stejné jako sazby, které veřejná instituce IFP sjednávala před změnou svého právního postavení v roce 2006, kdy byla ještě právnickou osobou soukromého práva, na kterou se nevztahovala státní záruka.
(199)
S ohledem na uvedené Komise uznává, že v době od změny jejího právního postavení do roku 2010 veřejná instituce IFP nezískala na základě svého postavení EPIC žádnou skutečnou hospodářskou výhodu ve svých vztazích s bankovními a finančními institucemi. Jinými slovy, možná výhoda, která podniku mohla plynout neomezené záruky v podobě úrokových sazeb půjček, výhodnějších než byly tržní sazby, se v posuzovaném období neuplatnila.
(200)
Takový závěr se samozřejmě týká pouze minulosti, neboť Komise nemůže předvídat budoucí chování tržních subjektů, ani vývoj, pokud jde o jejich vnímání vlivu státní záruky za riziko neplacení závazků ze strany veřejné instituce IFP. Současně bude v rámci ročních zpráv, které musí zasílat Komisi, potřebné, aby francouzské orgány poskytly informace týkající se úrovně a podmínek zadlužení veřejné instituce IFP a předložily důkaz o tom, že jsou tyto půjčky v souladu s tržními podmínkami, a aby v odhadu maximální hodnoty vlivu záruky doplnily informace o hrubém ekvivalentu odpovídající podpory s pomocí podobné metodiky, jako je ta, která je popsána v tabulce č. 6 a v bodě odůvodnění 300.
(201)
Komise nakonec bere na vědomí návrh francouzských orgánů, aby byla do smlouvy o financování u každé transakce (pro každý nástroj, na který se vztahuje smlouva) uvedena tato písemná zmínka:
„Emise/program/půjčka nejsou kryty žádnou přímou či nepřímou státní zárukou. V případě platební neschopnosti není stát povinen převzít finanční závazky IFP při placení pohledávky“.
(202)
V této souvislosti tento závazek spolu se všemi povinnostmi Francie, a to i tehdy, když sám neumožní vyřešit otázku existence záruky, umožní v případě potřeby uplatnit výjimku přijatého rizika a značně omezit případný negativní vliv záruky.
B. Výhoda ve vztazích s dodavateli
(203)
Pokud jde o dodavatele, na rozdíl od toho, co uvádějí francouzské orgány (viz bod odůvodnění 65), nestačí na vyloučení jakékoli výhody z důvodu jejího postavení EPIC, aby veřejná instituce IFP podléhala povinnosti vyhlásit veřejnou soutěž podle práva Evropské unie nebo vnitrostátního práva: v rámci zorganizované veřejné zakázky každý zájemce - dodavatel může předem počítat s nemožností konkurzu veřejné instituce IFP, když odpovídá na výzvu k podání nabídek. V oblasti veřejných zakázek je třeba též rozlišovat mezi nižší cenou spojenou se zvýšením efektivnosti díky konkurenci zájemců ve veřejných soutěžích - která představuje, jak zdůraznila Komise ve zprávě zmíněné francouzskými orgány, skutečný „zisk společnosti“ - a nižší cenou, která vyplývá z příznivějšího posouzení smluvními partnery rizika neplnění závazků ze strany subjektu, o němž vědí, že je chráněn před rizikem soudní likvidace svým právním postavením veřejné instituce. I když oba tyto faktory směřují k zajištění nižších cen veřejných zakázek, vnitřně jsou velice rozdílné, takže Komise nemůže připisovat účinky jednoho faktoru druhému faktoru.
(204)
Pro účely posouzení nižších cen následkem příznivějšího posouzení rizika neplnění závazků ze strany instituce s postavením EPIC jejími dodavateli, má Komise v úmyslu vycházet v úvahách z nákladů na krytí případného rizika. Při neexistenci státní záruky by totiž dodavatel veřejné instituce IFP, který by chtěl získat srovnatelnou záruku (neboli získat úplné krytí rizika neplnění závazků ze strany smluvního partnera), mohl využít služeb peněžního ústavu nebo specializované pojišťovny. Takové převzetí rizika neplnění závazků především běžně nabízejí společnosti, které se specializují na faktoring (199).
(205)
Komise konstatuje, že poplatek za faktoringovou službu zahrnuje dvě složky:
a)
provizi za financování (nebo úroky z půjček) vypočítanou prorata temporis za účelem krytí předběžného financování zálohy poskytnuté dodavateli, která se odvíjí především od úrokové sazby platné v době postoupení pohledávek;
b)
vlastní provizi za faktoring (200), která se pohybuje v rozpětí od 0,7 % do 2,5 % svěřeného obratu při průměrné sazbě 1,5 % a která je vypočtena z částky pohledávek převedených na platby za účetní služby, služby související s vymáháním pohledávek a se zárukou za řádné plnění smlouvy.
(206)
Francouzské orgány ve svém dopise ze dne 26. listopadu 2010 uvedly, že podle jejich názoru se úvahy Komise o úloze faktoringu zakládají na nedokonalém posouzení důvodů, kvůli nimž nějaký podnik může zvolit tento typ služeb. Francouzské orgány samozřejmě uznávají, že faktoringové společnosti mohou zajistit tři služby, a to služby týkající se hotovostních záloh, vymáhání pohledávek a záruk za pohledávky, ale upřesňují, že tyto služby mohou být poskytnuty buď společně nebo jednotlivě. Na základě studie, kterou v roce 2009 provedla Banque de France (201), doplňují, že v nabídce faktorů u těchto služeb převažovalo delegované řízení (tedy finanční transakce bez vymáhání pohledávek), takže využívání faktoringu se pro dodavatele čím dál tím častěji omezovalo na pouhou hotovostní transakci. Komise bere tuto připomínku na vědomí.
(207)
Francouzské orgány mimo jiné sdělily výši plateb, které veřejná instituce IFP provedla faktorům (202) od roku 2004 (za účelem úhrady dodávek nezbytných pro oba typy - tedy hospodářské i nehospodářské činnosti):
Tabulka č. 2
Využití faktoringu dodavateli veřejné instituce IFP v období 2004-2010
Rok
Počet dotčených
dodavatelů
Platby faktorům
v EUR
Počet dotčených
faktur
2004
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2005
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2006
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2007
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2008
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2009
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2010 (203)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Celkem
(2004-2010)
[…] (*)
[…] (*)
(208)
Francouzské orgány shledávají, že od změny postavení IFP v roce 2006 se její platby faktorům zvýšily. Vyvozují z toho, že tento vývoj zneplatňuje argumenty Komise ohledně vnímání rizika neplnění závazků ze strany institucí EPIC třetími osobami. Domnívají se, že pokud by veřejná instituce IFP byla od roku 2006 pojištěna státem proti riziku neplnění závazků, využívání služeb faktorů mělo být od tohoto data méně časté, nebo dokonce mělo zcela vymizet.
(209)
Vzhledem k tomu, jak francouzské orgány samy uvádějí v bodě odůvodnění 206, že využití faktoringu vyplývá čím dál tím častěji z potřeby hotovostní zálohy (nárůst služeb v rámci delegovaného řízení) a stále méně z převzetí rizika nezaplacení (pokles služeb týkajících se vymáhání, financování a záruky) a vzhledem k tomu, že v účetnictví IFP není možné rozlišit, který typ faktoringové služby její dodavatelé využili, Komise se naopak domnívá, že vývoj zjištěný veřejnou institucí IFP neumožňuje vyvrátit její názor, a tím méně prokázat, že dodavatelé veřejné instituce IFP usoudili, že se riziko neplnění závazků ze strany veřejné instituce IFP zvýšilo na základě změny jejího postavení.
(210)
Komise uznává, že není schopna dodat přesný odhad výše poplatku nutného pro krytí dodavatelů proti riziku neplnění závazků ze strany IFP, pokud jim již státní záruka nebyla poskytnuta. Komise však konstatuje, že pokud faktoringová provize uvedená v bodě odůvodnění 205.b ve skutečnosti kryje tři různé služby (vymáhání, financování a záruku proti riziku nezaplacení), představuje uvedená maximální výše 2,5 % zaručeného obratu každopádně horní mez poplatku, který je nutný jen pro krytí rizika neplnění závazků.
(211)
V každém případě francouzské orgány mají i nadále možnost oznámit přesnější metodiku odhadu výhody, kterou záruka poskytuje veřejné instituci v jejích vztazích s dodavateli. Tato metodika založená na hospodářském odborném posudku, který byl kontradiktorně projednán v rámci vyšetřování, může být v budoucnosti předmětem kladného rozhodnutí Komise a Francie ji bude moci použít za účelem plnění povinností poskytovat informace, které jsou upřesněny ve výroku tohoto rozhodnutí.
(212)
Co se týče uvedených částek, francouzské orgány ve svém dopise ze dne 26. listopadu 2010 uvedly, že náklady na získání tohoto majetku a služeb jsou přímo zahrnuty do sazeb valorizace pracovníků pověřených činnostmi, jichž se týká získání tohoto majetku a služeb (204). Mimo jiné s činnostmi souvisejícími s přefakturováním přiděleného personálu a prostor nejsou spojeny žádné výrazné zvláštní výdaje, jelikož všechny související náklady jsou již zahrnuty do strukturálních nákladů instituce.
(213)
Co se týče majetku a služeb získaných konkrétně za účelem vykonávání hospodářských činností, průměrná roční částka těchto dodávek představuje podle francouzských orgánů pouze malý zlomek (205) průměrného ročního obratu veřejné instituce IFP. Co se týče smluvního výzkumu na základě informací, které shromáždila veřejná instituce IFP prostřednictvím svého systému analytického účetnictví, průměrná roční částka těchto dodávek, které veřejná instituce IFP získala za účelem poskytování svých služeb od roku 2006 do roku 2009, dosahuje výše […] (*) EUR ročně.
(214)
Komise se domnívá, že veřejná instituce IFP získala pro výkon svých hospodářských činností skutečnou hospodářskou výhodu, která spočívá v nižších cenách uplatňovaných jejími dodavateli a vyplývá z výhodnějšího hodnocení rizika neplnění závazků ze strany podniku, ke kterému tito dodavatelé dospěli. Přestože Komise není schopná přesně vyčíslit přesnou částku této výhody, domnívá se, že by v každém případě neměla překročit částku […] (*) EUR ročně (206) průměrně za dané období (2006-2009).
(215)
Komise nakonec poznamenává, že tato výhoda, kterou má veřejná instituce IFP ve vztazích se svými dodavateli je selektivní, protože konkurentům, kteří nadále podléhají řízením obecného práva o soudním vyrovnání a soudní likvidaci, nebyla poskytnuta obdobná státní záruka nerozlučně spojená s právním postavením veřejné instituce IFP.
C. Výhoda ve vztazích k zákazníkům
(216)
Co se týče služeb v oblasti smluvního výzkumu, které poskytuje veřejná instituce IFP, Komise bere na vědomí připomínky společnosti UOP Limited, která uvádí, že v oblasti převodu technologií, což je z principu riziková oblast, jsou nabyvatelé obzvláště citliví na záruky, které jsou jim jejich dodavatelé schopni poskytnout z hlediska krytí smluvní i mimosmluvní odpovědnosti.
(217)
Pokud se však jedná o mimosmluvní odpovědnost, francouzské orgány upřesnily ve svém dopise ze dne 13. ledna 2010, že soukromoprávní společnosti a veřejné instituce ve Francii podléhají bez rozdílu systému veřejného práva (článek 1382 Občanského zákoníku týkající se zejména systému trestní odpovědnosti (207)). Dále uvedly, že činnosti veřejné instituce IFP mají specifické vlastnosti, protože se při nich používají laboratorní nástroje a hořlavé, výbušné nebo toxické látky, které jsou možným zdrojem vysokého „průmyslového“ rizika (208) ve smyslu termínu běžně používaného pojišťovateli. Veřejná instituce IFP od té doby uzavřela různé pojistné smlouvy, aby byla krytá nejen proti klasickým rizikům (odpovědnost za škodu), ale rovněž proti specifickým rizikům, jako jsou rizika spojená se zdroji ionizace nebo rizika související se škodami na strojním zařízení v okolí dolů. Pokud jde o pojištění občanskoprávní odpovědnosti, pojistná smlouva veřejné instituce IFP pokrývá čtyři rizika: odpovědnost za škodu způsobenou provozem, odpovědnost za škodu po uskutečnění dodávky, odpovědnost za škodu způsobenou při výkonu povolání a zodpovědnost za škodu na životním prostředí.
(218)
Z uvedeného vyplývá, že veřejná instituce IFP se vůbec nijak nezbavila své mimosmluvní odpovědnosti vůči státu tím, že na sebe vzala riziko spojené s uplatněním záruky, která pro ni vyplývá z postavení EPIC v případě vzniku škodné události, ale naopak to, že uzavřela na trhu pojistné smlouvy nutné ke krytí tohoto rizika.
(219)
Pokud jde o smluvní odpovědnost, z informací, které poskytly francouzské orgány v odpovědi na připomínky společnosti UOP Limited, zejména těch, které jsou uvedeny v 91. bodě odůvodnění, vyplývá, že v oblasti poskytování služeb je odpovědnost veřejné instituce IFP vůči jejím zákazníkům (bez ohledu na to, zda se jedná o její vlastní dceřiné společnosti nebo třetí osoby) „omezená na […] (*) % skutečně vybrané odměny a její strop může případně v závislosti na jednotlivých případech dosáhnout až […] (*) %“, takže pokud se zákazník domnívá, že práce, kterou vykonala veřejná instituce IFP je chybná, tato instituce nemůže být v žádném případě povinna neomezeně vykonávat opravy prací. Kromě toho Komise bere na vědomí poznámku francouzských orgánů, které konstatují, že z důvodu zásady nekumulování odpovědností se smluvní strana nemůže domáhat mimosmluvní odpovědnosti, aby dosáhla náhrady škod, které utrpěla ve smyslu smluvního vztahu (209).
(220)
Je však samozřejmé, že se zřetelem na záruku, kterou poskytl stát veřejné instituci IFP, mají její zákazníci jistotu, že se instituce nikdy nedostane do situace soudní likvidace, a bude tedy vždy schopna plnit své smluvní závazky, nebo, pokud tak neučiní, budou odškodněni za neplnění závazků z její strany.
(221)
Podobně jako při úvahách, které vysvětlila v 204. bodě odůvodnění a bodech následujících, se Komise domnívá, že pokud jde o vztahy s dodavateli, při neexistenci státní záruky je zákazník, který chce získat stejnou úroveň ochrany, nucený sjednat u finančního zprostředkovatele (bankovní instituce nebo pojišťovny) záruku za řádné provedení smlouvy (anglicky „performance bond“), aby získal jistotu o řádném plnění smlouvy, která ho váže s veřejnou institucí IFP. Cílem takové ochrany je zaručit tomuto zákazníkovi finanční náhradu v případě škody, která vznikla následkem (úplného nebo částečného) neplnění smlouvy.
(222)
V tomto směru bere Komise na vědomí, že Francie přiznává, nikterak bez jistých výhrad, a jak je uvedeno v 66. bodě odůvodnění, že „jediný předpokládaný účinek pro veřejnou instituci IFP, který by mohl být zjištěný, spočívá ve snížení poplatků z důvodů nevystavení záruky za řádné provedení smlouvy“. Francouzské orgány proto bez dalších upřesnění dochází k závěru, že vzhledem „k částkám, které banky a pojišťovny obvykle vyžadují za takovou službu, se ukazuje, že výsledek takového snížení představuje zanedbatelnou částku“.
(223)
Komise v prvé řadě zdůrazňuje, že při výpočtu nákladů na záruku za řádné plnění smlouvy se zohledňují mnohé faktory, zejména druh smlouvy a krytá částka, počet zaměstnanců, finanční situace, riziko neplnění závazků a míra výskytu škodných událostí v podniku, jehož služby jsou zárukou kryty, stejně jako další čistě finanční aspekty, jako jsou odměny a provize zprostředkovatelů. Na základě veřejně dostupných informací (210) se Komise domnívá, že uplatňovaná sazba se obvykle pohybuje mezi 1 % a 5 % krytého obratu.
(224)
Stanovení cen za krytí specializovanými zprostředkovateli je založeno na statistických technikách, které jsou případně upřesněny podle druhu rizika, takže pro záruku za řádné plnění smlouvy není možné a priori stanovit paušální sazbu. Konečná cena záruky nakonec závisí na odhadované částce případných ztrát a na míře pravděpodobnosti, že k nim dojde. V důsledku toho, zatímco v některých odvětvích (například v odvětvích stavebního inženýrství a veřejných prací nebo v mezinárodním obchodě) lze poskytnout záruku za „dokonalé plnění“, podle všeho nelze uvažovat o tom, aby se v oblasti služeb smluvního výzkumu jednalo o více než záruku za „vynaložení maximálního úsilí“, protože VaV je svým charakterem rizikovou oblastí, v níž ten, kdo si kupuje výzkumné práce, nemá jistotu, zda povedou nebo nepovedou k využitelným výsledkům. V této souvislosti Komise poznamenává, že částka, která je smluvně zaručena klientům veřejné instituce IFP včetně jejích dceřiných společností, se omezuje na cenu poskytnutých výzkumných prací.
(225)
Komise přiznává, že nedokáže poskytnout přesný odhad částky poplatku, která by byla potřebná k zajištění klientům (včetně dceřiných společností) „vynaložení maximálního úsilí“ ze strany veřejné instituce IFP při poskytování výzkumných služeb. Francouzské orgány, jimž byla položena otázka v tomto směru, uvedly ve svém dopise z 26. listopadu 2010, že také nemají informace o výši pojistného, které vyžaduje trh na krytí zvláštních rizik v oblasti výzkumu a vývoje. Komise se však domnívá, že pojistné, které požaduje trh na krytí takového rizika (omezeného na „vynaložení maximálního úsilí“ ve výzkumu, a tedy menšího než riziko související s „řádným plněním“ smlouvy), by celkem logicky mělo být nižší než maximální odhady uvedené v bodě odůvodnění 223. Komise se rovněž domnívá, že maximální sazba 5 % obratu dosaženého v rámci služby kryté pojištěním v každém případě představuje horní mez pojistného, které by mělo byť potřebné ke krytí takového rizika.
(226)
Pokud jde o hodnotu hospodářských činností, které mohou být kryté takovou zárukou, Komise uvádí, že tyto činnosti jsou dvojího druhu: na jedné straně činnosti jako je pronájem infrastruktur, přidělení výzkumného personálu a poskytování právních služeb, jakož i činnosti smluvního výzkumu prováděné veřejnou institucí IFP (pro třetí osoby a také pro její dceřiné společnosti) a na druhé straně činnosti, jako převod technologií veřejné instituce IFP na její dceřiné společnosti ve výhradních oblastech činnosti společností Axens a Prosernat. V případě činností prováděných veřejnou institucí IFP ve výhradní oblasti činnosti její dceřiné společnosti Beicip-Franlab (211), Komise ve skutečnosti už konstatovala, že jsou v plném rozsahu financovány z příjmů získaných na trhu poradenství v oblasti těžby ropy a vývoje programového vybavení pro těžbu ropy. Komise prokázala v uvedeném rozhodnutí C 51/2005, že v rámci skupiny neexistují převody veřejného financování z veřejné instituce IFP na její dceřinou společnost Beicip-Franlab, přičemž obchodní vztahy mezi oběma subjekty se uskutečňují za obvyklých tržních podmínek. Jelikož odměny, které společnost Beicip-Franlab vyplatila veřejné instituci IFP, „dostatečně“ (212) pokryly náklady na práce, které IFP provedla ve výhradní oblasti činnosti své dceřiné společnosti, Komise může dospět k závěru, že ceny jsou stanoveny tak, že Beicip-Franlab v každém případe převezme náklady související s případným dodatečným vlivem státní záruky za náklady na výzkum, které nese veřejná instituce IFP. Za těchto podmínek pokrytí obchodních vztahů mezi dceřinou společností a její materskou společností státní zárukou nemá takovou povahu, aby poskytovalo konkurenční výhodu pro činnosti prováděné veřejnou institucí IFP ve výhradních oblastech činnosti její dceřiné společnosti Beicip-Franlab. Jejich případné pokrytí státní zárukou proto nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(227)
Pokud jde o činnosti prvního druhu, které provádí veřejná instituce IFP jak pro třetí osoby, tak pro své dceřiné společnosti, francouzské orgány oznámily ve svém dopisu z 26. listopadu 2010 hodnotu hospodářských činností provedených veřejnou institucí IFP v letech 2006 až 2009. Z těchto informací vyplývá, že průměrná roční suma vztahující se k výzkumným službám za toto období činí přibližně […] (*) EUR, z toho […] (*) EUR bylo pro třetí osoby a […] (*) pro dceřiné společnosti.
(228)
Francouzské orgány kromě toho poskytly údaje týkající se správních služeb, které veřejná instituce poskytla svým dceřiným společnostem během stejného období. Z těchto informací vyplývá, že od roku 2006 činí průměrná roční částka, kterou veřejná instituce IFP naúčtovala svým dceřiným společnostem, přibližně […] (*) EUR za přidělený personál a […] (*) EUR za náklady na domiciliaci (213).
(229)
Pokud jde o činnosti druhého druhu, tj. činnosti v oblasti převodu technologií veřejné instituce IFP na její dceřiné společnosti ve výhradních oblastech činnosti společností Axens a Prosernat, je třeba nejdříve zdůraznit, že rozhodnutí C 51/2005 už zohlednilo sumy týkající se činností za rok 2006:
a)
ve výhradní oblasti činnosti společnosti Axens uskutečnila veřejná instituce IFP studie technické proveditelnosti, které předcházely aplikovanému výzkumu, za […] (*) EUR a práce průmyslového výzkumu za […] (*) EUR, čili celkem hospodářskou činnost za […] (*) EUR;
b)
ve výhradní oblasti činnosti společnosti Prosernat uskutečnila veřejná instituce IFP studie technické proveditelnosti za […] (*) EUR a práce průmyslového výzkumu za […] (*) EUR, čili celkem hospodářskou činnost za […] (*) EUR;
c)
celkem tedy veřejná instituce IFP poskytla výzkumné služby ve výhradních oblastech činnosti svých dceřiných společností za 56,4 milionu EUR (z toho studie technické proveditelnosti za 7,4 milionu EUR a práce průmyslového výzkumu za 49,0 milionu EUR), přičemž z jejích vlastních zdrojů pocházelo jen […] (*) EUR, takže Komise usoudila, že tyto výzkumné činnosti byly podpořeny ze státních prostředků ve výši 11,3 milionu EUR (což představuje 20 % intenzitu podpory (214)).
(230)
Pokud jde o následující roky, v souladu s článkem 5 odst. 1 uvedeného rozhodnutí C 51/2005 až do uplynutí data výlučných dohod bude Francie povinna „odevzdávat Komisi podrobné roční zprávy o projektech, které uskutečnila veřejná instituce IFP ve výhradních oblastech činnosti společností Axens a Prosernat.“. Informace obsažené v těchto ročních zprávách umožní přesně vypočítat roční sumu za výzkumné služby, které veřejná instituce IFP vykonala pro své dceřiné společnosti ve výhradní oblasti jejich činnosti.
(231)
Dosud Francie zaslala Komisi roční zprávy za léta 2007, 2008 a 2009. S ohledem na lhůty potřebné ke zpracování účetních údajů se zpráva za rok 2010 odevzdá v průběhu roku 2011.
(232)
Ve výhradních oblastech činnosti společnosti Axens jsou tyto hospodářské činnosti shrnuté za roky 2007 až 2009 v tabulce 3, která se nachází v tomto bodě odůvodnění (v tisících eur).
Tabulka 3
Činnosti veřejné instituce IFP ve výhradních oblastech činnosti společnosti od roku 2007 do roku 2009
(v tis. EUR)
Celkem
Celkové náklady
Celkové vlastní zdroje
Veřejné zdroje (+) nebo zisk (-)
2007
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2008
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2009
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
(233)
Výzkum, který veřejná instituce IFP provádí ve výhradní oblasti činnosti společnosti d'Axens, tedy umožnil hospodářskou činnost ve výši […] (*) EUR v roce 2007, […] (*) v roce 2008 a […] (*) v roce 2009, jež je srovnatelná s činností, kterou Komise uvedla v rozhodnutí C 51/2005 pro rok 2006 ([…] (*) EUR).
(234)
Ve výhradních oblastech činnosti společnosti Prosernat jsou tyto hospodářské činnosti shrnuté za roky 2007 až 2009 v tabulce 4, která se nachází v tomto bodě odůvodnění (v tis. eur).
Tabulka 4
Činnosti veřejné instituce lFP ve výhradních oblastech společnosti Prosernat v letech 2007 až 2009
(v tis. EUR)
Celkem
Celkové náklady
Celkové vlastní zdroje
Veřejné zdroje (+) nebo zisk (-)
2007
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2008
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2009
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
(235)
Výzkum, který veřejná instituce IFP provádí ve výhradní oblasti činnosti společnosti Prosernat, tedy umožnil hospodářskou činnost ve výši […] (*) EUR v roce 2007, […] (*) v roce 2008 a […] (*) v roce 2009, jež je srovnatelná s činností, kterou Komise uvedla v rozhodnutí C 51/2005 pro rok 2006 ([…] (*) EUR).
(236)
Komise se proto domnívá, že veřejná instituce IFP požívala při výkonu svých hospodářských činností skutečné hospodářské výhody, která spočívala v tom, že neplatila prémii odpovídající záruce za řádné provedení smlouvy nebo přinejmenším záruce za vynaložení maximálního úsilí, a mohla tuto výhodu nabídnout v oblasti výzkumu svým zákazníkům, mezi něž patřily i její dceřiné společnosti Axens a Prosernat v jejich výhradních oblastech činnosti. Aniž by Komise byla schopna tuto výhodu kvůli specifičnosti krytého rizika přesně vyčíslit, domnívá se, že tato výhoda v každém případě, službu po službě, rok po roce, nebude vyšší než částky uvedené v tabulce 5 v tomto bodu odůvodnění (značka „EUR“ v něm znamená EUR a značka „MEUR“ miliony EUR):
Tabulka 5
Horní meze hospodářské výhody, které veřejná instituce IFP požívala díky neomezené záruce ve vztahu se svými klienty v letech 2006 až 2009
2006
2007
2008
2009
Výzkumná činnost
(mimo výhradní oblasti činnosti dceřiných společností)
Obrat
MEUR
Horní mez (215)
(pojistná prémie)
Obrat
MEUR
Horní mez
(pojistná prémie)
Obrat
MEUR
Horní mez
(pojistná prémie)
Obrat
MEUR
Horní mez
(pojistná prémie)
Pro dceřiné společnosti
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
Pro třetí strany
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
Poskytování administrativních služeb
Fakturování přidělených pracovníků
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
Fakturování nákladů na domiciliaci
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
Služby ve výhradní oblasti činnosti společnosti Axens
[…] (*)
[…] (*)M EUR
[…] (*)
[…] (*)M EUR
[…] (*)
[…] (*)M EUR
[…] (*)
[…] (*)M EUR
Služby ve výhradní oblasti činnosti společnosti Prosernat
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
Celkem pro dceřiné společnosti
[…] (*)
[…] (*)M EUR
[…] (*)
[…] (*)M EUR
[…] (*)
[…] (*)M EUR
[…] (*)
[…] (*)M EUR
Celkem pro třetí strany
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
(237)
V každém případě mají francouzské orgány i nadále možnost oznámit přesnější metodiku odhadu výhody, kterou záruka poskytuje veřejné instituci v jejích vztazích se zákazníky. Tato metodika založená na hospodářském odborném posudku, který byl kontradiktorně projednán v rámci vyšetřování, může být v budoucnosti předmětem kladného rozhodnutí Komise a Francie ji bude moci použít za účelem plnění povinností poskytovat informace, které jsou upřesněny ve výroku tohoto rozhodnutí.
(238)
Komise nakonec poznamenává, že tato výhoda, kterou má veřejná instituce IFP ve vztazích se svými zákazníky, je selektivní, protože konkurentům, kteří nadále podléhají řízením soudního vyrovnání a soudní likvidace podle obecného práva, nebyla poskytnuta obdobná státní záruka nerozlučně spojená s právním postavením veřejné instituce IFP.
7.1.4.2 Výhody převedené na soukromoprávní dceřiné společnosti skupiny IFP
(239)
Ve vztahu k dceřiným společnostem veřejné instituce IFP Komise v rozhodnutí o zahájení řízení uvedla, že ve fázi předběžného šetření nemůže vyloučit, že „veškeré výhody, které by vyplývaly z toho, že veřejná instituce IFP má postavení EPIC, například výhodnější úvěrové podmínky, by mohly být přeneseny rovněž na všechny tři dceřiné společnosti“ (216).
(240)
Z podrobného šetření, na základě důvodů uvedených v části 7.1.1.2, s ohledem na skutečnost, že ve francouzském právu neexistuje obecná odpovědnost akcionáře za dceřiné společnosti ve skupinách společností, nelze mít za to, že veřejná instituce IFP, a tedy francouzský stát, mohou nést odpovědnost za úhradu pohledávek, které mají třetí strany v důsledku hospodářských činností společností Axens a Prosernat, zejména v případě, že by tyto společnosti byly ve stavu soudní likvidace.
(241)
Je však třeba poznamenat, že i když se v rozhodnutí N 531/2005 mělo za to, že La Banque Postale, jak je uvedeno ve 177. bodě odůvodnění, podléhala jakožto akciová společnost z hlediska soudního vyrovnání a likvidace obecnému právu, a proto neměla prospěch z žádné neomezené státní záruky, Komise přesto posuzovala otázku případného převodu účinků státní záruky, které požíval její jediný akcionář, na dceřinou společnost (217).
(242)
Komise konkrétně usoudila (218), že struktura fungování skupiny umožňovala průniky mezi akcionářem (La Poste) a dceřinou společností (La Banque Postale), protože i) dceřiná společnost využívala personální a materiální zdroje mateřské společnosti a ii) platila za využívání těchto zdrojů na základě nákladů mateřské společnosti, takže v případě existence hospodářské výhody, která by snížila náklady společnosti La Poste, by byly poměrně sníženy poplatky, které společnost La Banque Postale odváděla své mateřské společnosti, čímž by došlo k (alespoň částečnému) přenosu této hospodářské výhody na dceřinou společnost.
(243)
Komise v rozhodnutí C 51/2005 obdobně konstatovala, že existuje možnost průniků, zejména pokud jde o rozhodování o tarifech, které veřejná instituce IFP účtuje za služby, které poskytuje společnostem Axens a Prosernat v jejich výhradních oblastech činnosti, takže obchodní vztahy uvnitř skupiny neodpovídají tržní logice, ale nabízejí naopak možnost křížového dotování hospodářských činností dceřiných společností z veřejných prostředků, jimiž disponuje mateřská společnost. Jak bylo uvedeno ve 226. bodě odůvodnění, Komise mimo jiné dospěla k názoru, že vztahy mezi veřejnou institucí IFP a její dceřinou společností Beicip-Prosernat (219) probíhaly za běžných tržních podmínek.
(244)
Ve věci, která se týkala společnosti La Banque Postal, dospěla Komise k názoru, že je nutné, aby se francouzské orgány zavázaly k zavedení mechanismu, který by na úrovni dceřiných společností neutralizoval eventuální výhody, kterých požívala mateřská společnost. V případě podmínek financování tato povinnost spočívala v tom, že „při každé transakci se uvede ve smlouvě o financování (pro všechny nástroje, na které se smlouva vztahuje), že v souladu s francouzským právem (zejména s nutností výslovného povolení každé záruky zákonem) tato transakce nebude kryta žádnou přímou či nepřímou státní zárukou. Toto smluvní ustanovení bude zveřejněno v emisním prospektu každé transakce (220).“
(245)
V tomto konkrétním případě se francouzské orgány ve věci úvěrových podmínek dceřiných společností veřejné instituce IFP (Axens, Beicip-Franlab, Prosernat) zavázaly, že v každé smlouvě o financování (pro všechny nástroje, na které se smlouva vztahuje) při každé transakci písemně uvedou, že „v souladu s francouzským právem (zejména s nutností výslovného povolení každé záruky zákonem) tato transakce nebude kryta žádnou přímou či nepřímou státní zárukou.“
(246)
Pokud jde o skutečnost, že dceřiné společnosti využívají personální a materiální zdroje, které jim poskytuje mateřská společnost, jak Komise uvedla v rozhodnutí C 51/2005, „pokud existuje dotace hospodářských činností, vyplývá z úrovně odměn vyplacených dotyčnými dceřinými společnostmi mateřské společnosti a odrazí se v účtech IFP (221).“ Ovšem při posuzování účtů veřejné instituce IFP byly jedinými nákladovými položkami, které Komise zatím nezohlednila, jak pro rok 2006 v rozhodnutí C 51/2005, tak pro další roky ve výročních zprávách předaných francouzskými orgány, položky, které se týkaly pokrytí služeb poskytovaných veřejnou institucí IFP jejím dceřiným společnostem v souvislosti s neomezenou zárukou. Vzhledem k tomu, že se státu neplatila prémie odpovídající záruce za řádné provedení smlouvy nebo alespoň záruce za vynaložení maximálního úsilí, nemohla být započtena do sazeb za služby poskytované dceřiným společnostem.
(247)
Proto je třeba mít za to, že hospodářská výhoda spočívající ve statutární záruce, které veřejná instituce požívala z důvodu svého postavení, byla tímto způsobem převedena na soukromoprávní dceřiné společnosti Axens a Prosernat.
(248)
Pokud jde o smlouvy, které veřejná instituce IFP a její dceřiné společnosti Axens, Prosernat a Beicip-Franlab společně podepsaly se svými společnými dodavateli a o nichž se Komise zmínila v rozhodnutí o zahájení řízení a společnost UOP Limited ve svých komentářích, viz 73. bod odůvodnění, francouzské orgány sice potvrdily, že tyto smlouvy existují, ale upřesnily, že se týkají v podstatě pouze oblasti (letecké a železniční) přepravy zaměstnanců jednotlivých subjektů. Komise se domnívá, že pokud dceřiné společnosti mohly využít výhodnějších nákupních podmínek poskytnutých skupině IFP, což v případě těchto dodávek není prokázáno, bylo to spíše z důvodu množstevních slev, které dodavatelé případně poskytly při seskupení zakázek, než z důvodu případného dopadu záruky. V každém případě, i kdyby se mělo za to, že analýza uvedená v části 7.1.4.1 B pro veřejnou instituci může v případě dodávek, které dceřiné společnosti získaly spolu s veřejnou institucí, platit i pro tyto společnosti, a že by tyto společnosti proto levnějším nákupem dodávek využívaly výhodu, které veřejná instituce IFP požívá v důsledku záruky, byly by částky, o které se jedná, v tomto případě tak zanedbatelné, že Komise pochybuje, že by mohly představovat skutečnou hospodářskou výhodu.
(249)
V souladu se závěry výše uvedeného rozhodnutí C 51/2005 proto platí, že jediné činnosti, na které by se mohla vztahovat výhoda vyplývající z krytí výzkumných činností ve výhradních oblastech činnosti dceřiných společností prostřednictvím státní záruky, jež byla udělena mateřské společnosti, se omezují na „příspěvek [veřejné instituce IFP] na činnosti v oblastech činností společností Axens a Prosernat“ (222). Pokud se konkrétně jedná o výhody převedené na společnosti Axens a Prosernat, Komise se s ohledem na specifičnost krytého rizika domnívá - aniž by byla schopna vyčíslit přesnou výši této výhody -, že by v žádném případě neměla přesáhnout u jednotlivých služeb a v jednotlivých letech položky uvedené v tabulce 5, bodě odůvodnění 236.
(250)
Komise se domnívá, že taková hospodářská výhoda převedená veřejnou institucí IFP na její soukromoprávní dceřiné společnosti Axens a Prosernat je selektivní, neboť konkurenti těchto společností nemají přístup k technologiím a personálním a materiálním zdrojům veřejné instituce IFP za stejně příznivých podmínek.
7.1.5 NARUŠENÍ HOSPODÁŘSKÉ SOUTĚŽE A NEPŘÍZNIVÉ OVLIVNĚNÍ OBCHODU
(251)
Zkoumané opatření může vést ke snížení provozních nákladů veřejné instituce IFP na služby poskytované třetím stranám (smluvní výzkum) a ke snížení provozních nákladů společností Axens a Prosernat na služby, jež jim poskytuje jejich mateřská společnost (výzkum ve výhradní oblasti jejich činnosti, smluvní výzkum, přidělování personálu a poskytování materiálu a správních služeb), což má za následek zvýhodnění skupiny IFP, a tudíž narušení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(252)
Vzhledem k tomu, že jsou trhy, na nichž působí skupina IFP, zejména trh v oblasti smluvního výzkumu, pokud jde konkrétně o veřejnou instituci IFP, trhy s katalyzátory a technologiemi určenými pro odvětví rafinace a petrochemický průmysl v případě dceřiné společnosti Axens, studie, služby a vybavení v oblasti zpracování plynu a rekuperace síry v případě dceřiné společnosti Prosernat, široce otevřené obchodu v rámci EU, mohlo by mít takové opatření nepříznivý dopad na konkurenční podniky, jež vykonávají nebo hodlají vykonávat obdobné hospodářské činnosti na dotyčných trzích.
(253)
Za těchto podmínek může existence neomezené státní záruky ve prospěch veřejné instituce IFP narušit hospodářskou soutěž a nepříznivě ovlivnit obchod ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
7.1.6 ZÁVĚR O POVAZE OPATŘENÍ PODPORY
(254)
Státní statutární záruka ve prospěch veřejné instituce IFP má tedy za následek převod státních zdrojů přičitatelný státu a vede k narušení nebo hrozbě narušení hospodářské soutěže a obchodu mezi členskými státy, přičemž zvýhodňuje skupinu IFP.
(255)
Komise dochází k závěru, že tato záruka představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
7.2 PROTIPRÁVNOST OPATŘENÍ PODPORY
(256)
Před změnou svého postavení byla IFP právnickou osobou soukromého práva vytvořenou jako profesní instituce ve smyslu zákona č. 43-612 ze dne 17. listopadu 1943 o správě odborných zájmů. IFP tak podléhala řízením obecného práva v oblasti soudního vyrovnání a soudní likvidace a nevyužívala státní záruky poskytnuté na základě postavení veřejné průmyslové a obchodní instituce (EPIC).
(257)
Vyhláškou ze dne 6. července 2006, vydanou podle zákona č. 2005-781 ze dne 13. července 2005, se IFP dne 7. července 2006 stala veřejnou průmyslovou a obchodní institucí (EPIC). Na základě této změny postavení byla veřejné instituci IFP poskytnuta neomezená státní záruka. Dotčené opatření musí být tudíž kvalifikováno jako nová podpora ve smyslu čl. 1 písm. c) procesního nařízení.
(258)
V souladu s čl. 2 odst. 1 procesního nařízení musí členské státy s dostatečným časovým předstihem oznámit „všechny plány na poskytnutí nové podpory“. Vzhledem k tomu, že změna postavení veřejné instituce IFP nebyla Francií formálně oznámena, ale pouze incidenčně sdělena v rámci jiného řízení, a že účinné provedení opatření nebylo podmíněno předběžným schválením ze strany Komise, francouzská vláda poskytnutím uvedené státní podpory porušila čl. 108 odst. 3 SFEU.
(259)
Komise se tudíž domnívá, že toto opatření představuje protiprávní podporu ve smyslu čl. 1 písm. f) procesního nařízení.
7.3 SLUČITELNOST OPATŘENÍ PODPORY
7.3.1 PODPORA V OBLASTI SMLUVNÍHO VÝZKUMU A POSKYTOVÁNÍ SLUŽEB VEŘEJNOU INSTITUCÍ IFP
(260)
Poskytování služeb spočívá v pronájmu výzkumných infrastruktur, přidělování personálu či v poskytování právních služeb (dceřiným společnostem).
(261)
Služby související se smluvním výzkumem pro veřejnou instituci IFP obvykle znamenají poskytnutí pomoci zákazníkovi (třetí straně či dceřiné společnosti (223)), který hodlá vést výzkumné činnosti umožňující lepší pochopení nebo zvládnutí vědeckého nebo technického jevu (224). Žádost může být více méně konkrétní a veřejné instituci IFP může ponechat menší či větší prostor pro vlastní uvážení, od pouhého dodržení technických specifikací přesně stanovených zákazníkem až do poskytnutí kompletní výzkumné služby zahrnující doporučení. […] (*). Na základě každé žádosti předloží veřejná instituce IFP technicko-obchodní návrh společně se smluvními podmínkami realizace, jenž je předmětem jednání se zákazníkem. Francouzské orgány popsaly služby v oblasti smluvního výzkumu a služby, jež poskytuje veřejná instituce IFP v třech oblastech působnosti (CREP, CRRP, CRME).
(262)
Na úrovni CREP jsou služby zaměřené zejména na validaci a/nebo zdokonalení metodik, technologií a programů vyvinutých výzkumným střediskem. Pro účely realizace některých z těchto služeb poskytuje CREP svým průmyslovým partnerům vybavení a algoritmy výpočtů, které jsou specifické pro veřejnou instituci IFP, nebo cenné odborné posudky, jež nejsou k dispozici v rámci obchodní služby poskytované soukromým subjektem. Tyto služby mohou být tříděny podle následujících kategorií:
a)
služby spojené s konkrétním vybavením, jež nemá ve světě obdoby nebo se vyskytuje jen výjimečně (225);
b)
výklad daného případu při použití programů vyvinutých veřejnou institucí IFP, které ještě nebyly uvedeny na trh, nebo jejichž používání v tomto konkrétním kontextu vyžaduje specifické odborné posudky s využitím know-how veřejné instituce IFP (226);
c)
využití zvláštních odborných posudků veřejné instituce IFP (227);
d)
využití odborných posudků v průběhu vývoje pro účely validace know-how, technologií a vyvinutých metodik (228).
(263)
Na úrovni CRRP spočívaly služby v oblasti smluvního výzkumu například v podpoře při zavádění činností - prostřednictvím zahraniční univerzity (229) - spadajících do specifické kompetence IFP v oblasti katalyzátorů, v práci týkající se „[…] (*) (230)“ pro účely pochopení jevů jako […] (*), či ve studii (231) o […] (*).
(264)
Na úrovni CRME spočívaly služby související se smluvním výzkumem - pro výrobce automobilů - například v […] (*) na základě […] (*), […] (*) a na základě metodiky (232) veřejné instituce IFP, dále ve studii […] (*) (233) vyplývající z výzkumných činností veřejné instituce IFP […] (*) nebo z testů […] (*) týkajících se […] (*), které byly vyvinuty veřejnou institucí IFP (234).
(265)
Z tohoto popisu vyplývá, že činnosti související se smluvním výzkumem - prováděné veřejnou institucí IFP pro třetí strany - se zaměřují buď na vypracování technických studií proveditelnosti předcházejících výzkumným činnostem, nebo na nabytí nových znalostí a schopností v oblastech působnosti institutu, nebo na využívání znalostí a technologií vyvinutých veřejnou institucí IFP za účelem vývoje nových výrobků, postupů nebo služeb.
(266)
Francouzské orgány vyčíslily hodnotu činností souvisejících se smluvním výzkumem a s poskytováním služeb, jež veřejná instituce IFP prováděla pro třetí strany v období 2004-2009. Z předložených informací vyplývá, že tyto služby v oblasti výzkumu představují ročně zhruba [0-5] (**) % celkového rozpočtu veřejné instituce IFP (to znamená, že podíl služeb činí […] (*) EUR z rozpočtu přibližně 300 milionů EUR), takže tuto hospodářskou činnost lze hodnotit v rámci činností veřejné instituce jako okrajovou.
7.3.1.1 Předpoklad převodu státní podpory na třetí strany nebo dceřiné společnosti
(267)
V souladu s bodem 3.1.2 rámce pro výzkum, vývoj a inovace platí, že jakmile nezisková výzkumná instituce příležitostně provádí hospodářské činnosti, jako je pronájem vybavení, poskytování služeb podnikům nebo provádění smluv v oblasti výzkumu, veřejné financování těchto hospodářských činností má obecně za následek poskytnutí státní podpory. Pokud je nicméně možné prokázat, že veřejné financování bylo v plném rozsahu převedeno na konečného příjemce a že zprostředkovateli z toho nevyplynula žádná výhoda, lze usoudit, že tomuto zprostředkovateli nebyla poskytnuta státní podpora.
(268)
V tomto případě platí: pokud výzkumná instituce, jakou je veřejná instituce IFP, provádí činnosti v oblasti smluvního výzkumu a zároveň se na ni vztahuje neomezená státní záruka, je třeba konstatovat, že je tato instituce příjemcem státní podpory, pokud se ovšem nepotvrdí, že prodejní cena těchto služeb umožnila převod plné výše státní podpory na její zákazníky.
(269)
Ceny služeb v oblasti smluvního výzkumu veřejné instituce IFP jsou stanoveny na základě jejich úplných výrobních nákladů (235), na něž se uplatní marže, jejíž sazba se mění v závislosti na výsledku jednání se zákazníkem, o kterém se zmiňuje bod odůvodnění 261. Z předchozího vyplývá, že jediná složka nákladů, která veřejnou institucí pravděpodobně nebyla zohledněna, odpovídá právě poplatku za krytí záruky za řádné provedení smlouvy (nebo za vynaložení maximálního úsilí) veřejné instituce IFP.
(270)
Co se týká služeb v oblasti smluvního výzkumu poskytovaných veřejnou institucí IFP svým dceřiným společnostem Axens a Prosernat, Komise se domnívá, že hospodářská výhoda vyplývající ze záruky se může nadále vztahovat buď na veřejnou instituci IFP, nebo jí lze případně využít k jiným účelům, nebo může být tato výhoda vzhledem ke specifické povaze vazeb mezi dceřinými společnostmi a jejich mateřskou společností převedena na tyto dceřiné společnosti formou stanovování cen.
a)
v prvním případě je slučitelnost podpory popsána v této části;
b)
v druhém případě Komise odkazuje na analýzu slučitelnosti (viz část 7.3.2), jež bude z důvodu obezřetnosti zahrnovat předmětné částky, které odpovídají odhadu hospodářské výhody potenciálně převedené na dceřiné společnosti.
(271)
Podobně je tomu u zákazníků, kteří jsou třetími stranami: pokud by bylo možno prokázat, že byla částka odpovídající této složce dodatečných nákladů automaticky převáděna třetím osobám formou stanovování cen, pak by z podrobného posouzení převedených podpor s velkou pravděpodobností vyplynuly částky de minimis (236). Z informací předložených francouzskými orgány je totiž zřejmé, že z většiny fakturovaných služeb vyplývá obrat nižší než […] (*) EUR (tedy maximální výše krytí rizika neplnění závazků je […] (*) EUR), přičemž nejdůležitější smlouva představuje pouze částku ve výši […] (*) EUR (tedy maximální výše krytí rizika neplnění závazků je […] (*) EUR).
(272)
Nelze nicméně vyloučit následující: způsob výpočtu marže uplatňovaný veřejnou institucí IFP ne vždy umožnil, aby byla příjemci služeb v oblasti smluvního výzkumu převedena celá částka státní podpory. V takovém případě by skutečnost, že státu nebyl zaplacen poplatek za záruku za krytí smluv o poskytování služeb v oblasti smluvního výzkumu třetím stranám, představovala dodatečné veřejné financování poskytované veřejné instituci státem.
(273)
Odpovídající veřejné finanční prostředky by tudíž mohly být využity k těmto třem účelům:
a)
buď k financování nehospodářských činností veřejné instituce, jež by nepředstavovalo státní podporu;
b)
nebo k financování jiných činností v oblasti smluvního výzkumu ve prospěch třetích stran či dceřiných společností. Tento předpoklad je předmětem podrobné analýzy v části 7.3.1.2.
c)
nebo k financování výzkumu prováděného veřejnou institucí ve výhradní oblasti činností jejích dceřiných společností, jež by mohlo být připočteno k částkám státní podpory, které již byly převedeny dceřiným společnostem. Tento předpoklad je předmětem podrobné analýzy v části 7.3.2.
7.3.1.2 Slučitelnost státní záruky udělené výzkumné instituci za poskytování služeb v oblasti smluvního výzkumu a služeb, které jsou doplňkem její hlavní činnosti v oblasti nezávislého veřejného výzkumu
(274)
Před samotným rozborem specifik projednávané věci by Komise ráda znovu potvrdila zásadní postoj, který zaujala v rámci své rozhodovací praxe a podle něhož neomezená státní záruka zahrnující hospodářské činnosti v zásadě představuje státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem (237). Komise se obecně domnívá, že neomezené záruky v hospodářském odvětví, jež je otevřeno hospodářské soutěži, jsou neslučitelné se SFEU zejména proto, že z takové záruky vyplývá převzetí všech rizik spojených s hospodářskou činností státem - aniž by podnik, který je příjemcem podpory, nesl náklady tohoto krytí - a že tato záruka vyvolává situaci morálního rizika, jež podnik, který je příjemcem podpory a který je chráněn před jakoukoli hrozbou konkurzu, podněcuje k tomu, aby riskoval více než v situaci, kdy by zcela nesl negativní důsledky svého jednání. Takové neomezené záruky většinou nemohou být v souladu se zásadou proporcionality odůvodněny službami obecného hospodářského zájmu, neboť v případě neomezené záruky není podle všeho možno ověřit, zda výše podpory nepřesahuje čisté náklady na poskytování veřejné služby (238).
(275)
V tomto případě je třeba zdůraznit, že francouzské právní předpisy uložily veřejné instituci IFP povinnosti veřejné služby spočívající v trojím poslání výzkumného, vzdělávacího a dokumentačního charakteru, jež na rozdíl od služeb obecného hospodářského zájmu (239) nespadají ve smyslu práva Unie do rozsahu hospodářských činností. Krytí těchto nehospodářských činností prostřednictvím statutární veřejné záruky tudíž v žádném případě nepředstavuje poskytnutí státní podpory. Celkem vzato má činnost veřejné instituce IFP ve své podstatě nehospodářskou povahu. Dopad záruky, které statutárně využívá, je tudíž znatelný hlavně v jejích nehospodářských činnostech a doplňkového plnění v oblasti smluvního výzkumu či poskytování služeb se týká pouze okrajově.
(276)
Naopak v případě, kdy taková záruka pokrývá hospodářské činnosti výzkumných institucí (například smluvní výzkum nebo poskytování služeb), aniž by byla její cena stanovena na úroveň tržní ceny, pro výzkumnou instituci představuje státní podporu, která, jak je vysvětleno výše, může být připočtena k veřejnému financování jejích nehospodářských činností obecného zájmu (nezávislý veřejný výzkum) nebo k financování jejích dalších hospodářských činností v oblasti smluvního výzkumu či poskytování služeb, nebo k financování činností spojených s převodem technologií na společnosti Axens a Prosernat (240).
(277)
V prvních dvou případech je nicméně nutno konstatovat, že je v dané věci i přes a priori neomezenou státní záruku výjimečně možné pro období 2006-2009 následně odhadnout horní mez hrubého grantového ekvivalentu účinků této záruky (poplatek za riziko, který státu nebyl uhrazen), jenž navýšil (pokud byl na straně veřejné instituce IFP zachován) veřejné finanční prostředky, které již stát veřejné instituci IFP uhradil za účelem pokrytí čistých nákladů na její nezávislý veřejný výzkum, smluvní výzkum či poskytování služeb.
(278)
Z toho důvodu by Komise ráda zdůraznila, že smluvní výzkum a poskytování služeb krytých státní zárukou jsou nicméně omezeny na činnosti, jež „doplňují“ hlavní činnost spojenou s nezávislým veřejným výzkumem. Konkrétně se jedná o hospodářské činnosti, které:
a)
negativně neovlivňují řádný chod výzkumné instituce, její nezávislost či neutralitu;
b)
jsou předmětem služeb poskytovaných za běžných tržních podmínek, a zejména za tržní cenu, nebo jsou v případě neexistence tržní ceny poskytovány za cenu odrážející veškeré její náklady (kromě dopadu záruky), které jsou navýšeny o přiměřenou marži;
c)
jsou předmětem účetnictví, jež je odděleno od účetnictví týkajícího se činností spojených s nezávislým veřejným výzkumem, zejména pokud jde o příslušné náklady a financování;
d)
jsou vnitřně spjaty s hlavní činností v oblasti nezávislého veřejného výzkumu takovým způsobem, že je technicky nemožné je oddělit, zejména z důvodu využití stejných infrastruktur, stejného vybavení, materiálu nebo technologií, či z důvodu zaměstnání stejných výzkumných pracovníků, vědců, inženýrů, projektantů či techniků.
(279)
Tyto doplňující činnosti mohou spočívat v plnění smluv o výzkumu, odborných posudcích nebo technických a vědeckých konzultacích, jež případně zahrnují poskytnutí infrastruktur, vybavení v podobě materiálu nebo technologií s výrazným inovačním obsahem, které jsou financovány nebo zaváděny v rámci činností nutných pro nezávislý veřejný výzkum - jež nemá ve světě obdoby nebo se provádí jen výjimečně (241), a s tímto výzkumem spojených, mimo služeb poskytovaných jedním nebo více srovnatelnými výzkumnými institucemi - a jejichž využití vyžaduje znalecký posudek a odborné schopnosti výzkumných pracovníků, vědců, inženýrů, projektantů či techniků zaměstnaných v prvé řadě výzkumnou institucí s cílem přispět k její práci v oblasti nezávislého veřejného výzkumu.
(280)
Tyto služby umožňují mimo jiné šířit vědecké poznatky mezi veřejným výzkumem a průmyslem tím, že podnikům svých zákazníků nabízí možnost přístupu k experimentálním prostředkům, k technologiím a know-how zaměstnanců veřejné instituce IFP a že této instituci umožňují získávat zpětnou vazbu od uživatelů jejích původních odborných prací, z čehož může čerpat pro budoucí zdokonalení svých činností v oblasti nezávislého veřejného výzkumu. Tyto křížové vedlejší účinky v oblasti vědeckých poznatků přináší zapojeným subjektům a Evropské unii jako celku vzájemný užitek.
(281)
Jak je uvedeno v bodě odůvodnění 266, smluvní výzkum a poskytování služeb představovaly pouze [0-5] (**) % celkového rozpočtu veřejné instituce IFP za období 2004-2009, což je velmi omezený podíl.
(282)
Fakturované služby vztahující se na každého zákazníka mimo jiné představují částku, která je většinou nižší než […] (*) EUR obratu, takže maximální odhadovaná částka podpory zůstane většinou zanedbatelná, tedy zhruba ve výši […] (*) EUR na smlouvu. Komise se tudíž domnívá, že je dotyčná podpora úměrná cíli obecného zájmu, kterým je šíření vědeckých poznatků v Evropské unii.
(283)
Pokud tyto doplňkové činnosti budou nadále představovat velmi omezený zlomek rozpočtu, který veřejná instituce IFP vyčlenila na své hlavní poslání nezávislého veřejného výzkumu, a vzhledem k pozitivnímu dopadu těchto doplňkových činností na cíle společného zájmu se Komise domnívá, že jejich krytí pomocí státní záruky nemůže v žádném případě změnit podmínky obchodu v takové míře, jež by byla ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU v rozporu se zájmem Evropské unie.
(284)
V rámci výročních zpráv týkajících se dotyčného opatření budou francouzské orgány povinny prokázat, že tato podmínka je v budoucnu nadále plněna. V případě pochybností ohledně doplňkového charakteru činností v oblasti smluvního výzkumu či poskytování služeb bude pochopitelně třeba neprodleně informovat Komisi a případně oznámit eventuální státní podpory při zohlednění dopadu státní záruky.
(285)
V této souvislosti Komise bere rovněž na vědomí návrh francouzských orgánů, podle něhož by měla být do každé smlouvy - specificky pokrývající hospodářskou činnost veřejné instituce IFP, a tudíž i její činnosti v oblasti smluvního výzkumu a poskytování služeb - vložena doložka o vyloučení odpovědnosti státu tak, aby bylo případně možné uplatnit výjimku přijatého rizika a výrazně omezit možné negativní dopady záruky.
7.3.2 PODPORA VE PROSPĚCH IFP VE VÝHRADNÍCH OBLASTECH ČINNOSTI SPOLEČNOSTÍ AXENS A PROSERNAT
7.3.2.1 Základ pro posouzení slučitelnosti podpory
(286)
Vzhledem k tomu, že se jedná o opatření státní podpory, jehož cílem je podpořit práci na výzkumu a vývoji vedenou veřejnou institucí IFP, pro posouzení slučitelnosti se použijí pravidla vztahující se na státní podpory v oblasti výzkumu a vývoje.
(287)
Vzhledem k tomu, že postavení veřejné instituce IFP bylo pozměněno dne 7. července 2006, došlo k poskytnutí dotyčné neomezené státní záruky před 1. lednem 2007, kdy vstoupil v platnost výše uvedený rámec pro výzkum, vývoj a inovace. Proto, pokud se týká posouzení slučitelnosti tohoto opatření, Komise na tuto neoznámenou podporu použije - v souladu se sdělením Komise o určení pravidel použitelných na posouzení protiprávních státních podpor (242) - Rámec Společenství pro státní podporu na výzkum a vývoj z roku 1996, jenž byl platný v okamžiku poskytnutí podpory.
(288)
Nicméně vzhledem k tomu, že krytí hospodářských činností veřejné instituce IFP prostřednictvím neomezené záruky, která byla poskytnuta na základě jejího postavení veřejné průmyslové a obchodní instituce (EPIC), má být časově neomezeno, a vzhledem k tomu, že je výjimečně možné (jak již bylo uvedeno v bodě odůvodnění 277) vyčíslit odhad maximálního dopadu záruky v této věci, Komise rovněž prozkoumá, zda je krytí činností veřejné instituce ve výhradních oblastech činnosti společností Axens a Prosernat prostřednictvím neomezené záruky slučitelné s vnitřním trhem na základě ustanovení rámce pro výzkum, vývoj a inovace ode dne jeho vstupu v platnost, dne 1. ledna 2007. V každém případě zůstávají závěry analýzy slučitelnosti beze změny, a to bez ohledu na použitý rámec.
7.3.2.2 Fáze výzkumu
(289)
V rámci výše uvedeného rozhodnutí C 51/2005 (243) se Komise domnívala, že činnosti veřejné instituce IFP ve výhradních oblastech činnosti jejích dceřiných společností Axens a Prosernat a ve spolupráci s těmito společnostmi skutečně patřily do oblasti výzkumu a vývoje, vzhledem k tomu, že u každého projektu - konkrétně pokud jde o jeho komponenty, vztahy mezi nimi nebo o charakteristiky cílových postupů či výrobků - byly vymezeny problematické body, přičemž pracovní úkony, jejichž výsledky mají široký dosah a jsou patentovány, prováděli zaměstnanci (zejména výzkumní pracovníci a technici) před fází schvalování na základě metod založených na pokusech, výkladu a modelování. Komise rovněž zjistila, že činnosti stejného druhu vedené jinými hospodářskými subjekty odvětví byly obvykle klasifikovány jako výzkumné činnosti (244). Analýza inovativních aspektů činností prováděných v oblasti výzkumu byla vypracována na základě mezinárodně uznávaných standardů manuálu Frascati (245).
(290)
Pokud jde o rok 2006, Komise ve svém výše uvedeném rozhodnutí C 51/2005 (246) posoudila práce prováděné v rámci smluv o výzkumu uzavřených mezi veřejnou institucí IFP a Axens na jedné straně a veřejnou institucí IFP a Prosernat na straně druhé. Komise došla k závěru, že uvedené práce spočívaly na jedné straně v aplikovaném výzkumu a na druhé straně ve studiích technické proveditelnosti prováděných před projekty aplikovaného výzkumu ve smyslu rámce pro výzkum a vývoj z roku 1996. Tato klasifikace výzkumných činností byla provedena na základě specifických příkladů a vysvětlení uvedených v manuálu Frascati, a to pro každou výzkumnou činnost prováděnou veřejnou institucí IFP a Axens na jedné straně a veřejnou institucí IFP a Prosernat na straně druhé.
(291)
V rámci zpráv předložených v souladu s výše uvedeným rozhodnutím C 51/2005 francouzské orgány roztřídily projekty prováděné ve výhradních oblastech činností společností Axens a Prosernat za období 2007, 2008 a 2009, přičemž použily obě výše uvedené kategorie ve smyslu rámce pro výzkum a vývoj z roku 1996, nebo alternativně činnosti aplikovaného výzkumu ve smyslu bodu 2.2. písm. f) a studie technické proveditelnosti předcházející aplikovanému výzkumu ve smyslu bodu 5.2 rámce pro výzkum, vývoj a inovace z roku 2006. Tyto práce spočívaly ve studii nových způsobů syntézy nebo jejich zdokonalení v měřítku nesouvisejícím s měřítkem průmyslovým. Týkaly se schválení koncepcí a spadaly do aplikovaného výzkumu ve smyslu rámce pro výzkum a vývoj z roku 1996 a rámce pro výzkum, vývoj a inovace. Roční souhrnné informace o jednotlivých projektech byly zaslány Komisi společně s výročními zprávami předloženými v rámci výše uvedené podpory C 51/2005.
(292)
Pokud jde o následující roky, Komise připomíná, že v souladu s rozhodnutím C 51/2005 musí Francie Komisi předávat podrobnou výroční zprávu o projektech prováděných veřejnou institucí IFP a tříděných podle kategorie výzkumu.
7.3.2.3 Způsobilé náklady
(293)
V rámci výše uvedeného rozhodnutí C 51/2005 (247) (za rok 2006) a ve výročních zprávách (za roky 2007, 2008 a 2009), náklady na projekty ve výhradních oblastech činnosti společností Axens a Prosernat jsou v souladu se způsobilými výdaji vymezenými v příloze II rámce pro výzkum a vývoj z roku 1996, stejně jako se způsobilými náklady ve smyslu bodu 5.1.4 rámce pro výzkum, vývoj a inovace.
(294)
Připomeňme, že náklady na výzkumné činnosti veřejné instituce IFP účtované společnostem Axens a Prosernat zahrnují poplatky přímo přičitatelné projektům a týkají se subdodávek, pracovních cest, pojištění a dokumentace, jakož i dodávek a drobného nehmotného majetku. Zahrnují rovněž další náklady přičitatelné projektům, které se týkají nákladů na výzkumné pracovníky, odpisů dlouhodobých hmotných a nehmotných aktiv, jakož i ostatních režijních nákladů. Tyto náklady vznikají přímo z důvodu výzkumných činností a jsou rozděleny mezi jednotlivé výzkumné projekty v poměru k době, kterou výzkumný personál strávil nad každým projektem. Náklady na horizontální výzkumné a vývojové projekty týkající se metod a zařízení použitých v jiných výzkumných a vývojových projektech jsou přičítány v poměru k nákladům na každý výzkumný a vývojový projekt.
(295)
Tyto náklady odpovídají následujícím kategoriím: náklady na konzultační a rovnocenné služby, náklady na zaměstnance, náklady na nástroje, materiál, pozemky a prostory, jakož i dodatečné režijní náklady a další provozní náklady v souladu s kategoriemi způsobilých nákladů rámce z roku 1996 a rámce pro výzkum, vývoj a inovace.
(296)
Pokud jde o následující roky, měly by být tyto informace rovněž uvedeny ve výročních zprávách předložených francouzskými orgány.
7.3.2.4 Intenzita podpor
(297)
Z rámce pro výzkum a vývoj z roku 1996 vyplývá, že maximální povolené intenzity pro studie technické proveditelnosti prováděné před projekty aplikovaného výzkumu činí 75 % (bod 5.4.) a pro projekty aplikovaného výzkumu 50 % (bod 5.3.).
(298)
Z rámce pro výzkum, vývoj a inovace vyplývá, že intenzita podpory vypočítaná na základě způsobilých nákladů na projekt nemůže přesáhnout 50 % v případě aplikovaného výzkumu (bod 5.1.2 b) a 65 % v případě studií prováděných před aplikovaným výzkumem vedeným ve velkých podnicích (bod 5.2. b). Připomeňme, že činnosti kryté státní zárukou se týkají pouze aplikovaného výzkumu a studií technické proveditelnosti prováděných veřejnou institucí IFP, přičemž práce na předvýrobním vývoji ve smyslu rámce pro výzkum a vývoj z roku 1996 (nebo experimentálního vývoje ve smyslu rámce pro výzkum, vývoj a inovace) jsou v plném rozsahu financovány společnostmi Axens a Prosernat z vlastních zdrojů z příjmů získaných na trzích.
(299)
Komise vypracovala tabulku č. 6 v bodě odůvodnění 300 na základě seznamů projektů, které podrobně uvádějí roční náklady podle projektů a fází výzkumu, jakož i na základě výkazu vlastních zdrojů veřejné instituce IFP.
(300)
Komise se přitom řídila konzervativním přístupem a zahrnula všechny náklady vztahující se přímo nebo nepřímo na výhradní oblasti činností Axens a Prosernat a vyloučila všechny ostatní výnosy, které nebyly poukázány společnostmi Axens a Prosernat (248). Do této tabulky Komise z důvodu obezřetnosti rovněž zahrnula veškeré možné účinky neomezené záruky za předpokladu - přestože málo pravděpodobného -, že by je veřejná instituce IFP všechny použila na financování výzkumných činností ve výhradních v oblastech činností společností Axens a Prosernat (účinky záruky, pokud jde o vztahy s dodavateli a se zákazníky, nejen dceřinými společnostmi, ale také třetími stranami).
Tabulka č. 6
Maximální odhad celkové výše celkového veřejného financování poskytnutého veřejnou institucí IFP na činnosti ve výhradních oblastech společností Axens a Prosernat v letech 2006 až 2009
(v milionech eur)
2006
2007
2008
2009
Roční náklady na studie technické proveditelnosti (v milionech eur)
Oblast činností IFP/Axens
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Oblast činností IFP/Prosernat
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Celkem
7,4
3,5
0,9
0,9
Roční náklady na práce aplikovaného výzkumu (v milionech eur)
Oblast činností IFP/Axens
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Oblast činností IFP/Prosernat
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Celkem
49,0
45,5
52,8
55,2
Vlastní zdroje (v milionech eur)
Částka
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Roční státní podpora (v milionech eur)
Výše veřejného financování (249)
11,3
6,4
7,7
11,1
Horní mez účinků záruky ve vztazích mezi veřejnou institucí a jejími dodavateli
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Horní mez účinků záruky ve vztazích mezi veřejnou institucí a jejími zákazníky (250)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
-
ve výhradní oblasti dceřiných společností
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
-
mimo výhradní oblast dceřiných společností
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Maximální výše veřejného financování
(včetně horní meze účinků záruky)
13,1
9,8
11,3
14,7
Intenzita podpory
(mimo horní meze účinků záruky)
20,0 %
13,0 %
14,3 %
19,8 %
Horní mez intenzity podpory
(včetně horní meze účinků záruky)
23,2 %
20,0 %
21,0 %
26,2 %
Maximální povolená intenzita (251)
-
ustanovení rámce pro výzkum a vývoj z roku 1996
53 %
51,8 %
50,4 %
50,4 %
-
ustanovení rámce pro výzkum, vývoj a inovace
-
51,1 %
50,3 %
50,2 %
(301)
Komise prověřila dodržování způsobilých intenzit podle fází výzkumu na základě ročních seznamů projektů vedených v letech 2006 až 2009, zohlednila zároveň největší možné účinky neomezené záruky spojené s postavením IFP jakožto veřejné instituce a jako doplňující prvek podpory začlenila odhad horní meze poplatku za krytí různých druhů rizika. Horní mez intenzity podpory je v každém případě i po začlenění veškerého možného dopadu záruky na vztahy mezi zákazníky a dodavateli stále hluboce pod úrovní maximální povolené intenzity. Závěrem se Komise domnívá, že intenzity podpory povolené rámcem pro výzkum a vývoj z roku 1996 a rámcem pro výzkum, vývoj a inovace jsou dodrženy.
(302)
Pokud jde o následující roky, Komise připomíná, že v souladu s výše uvedeným rozhodnutím C 51/2005 musí Francie předat Komisi výroční zprávu, aby se Komise ujistila, že jsou intenzity podpory dodrženy nejen v rámci jednotlivých fází výzkumu, ale i jednotlivých projektů. Od roku 2010 musí tato zpráva uvádět všechny projekty vedené v oblastech činností Axens a Prosernat, jež jsou tříděny podle kategorie výzkumu, přičemž kromě jejich nákladů - podle fází výzkumu - a výše financování z veřejných zdrojů a vlastních zdrojů přidělených veřejnou institucí IFP a jejími dceřinými společnostmi se upřesní také horní mez poplatku za záruku, jejíž odhad byl proveden na základě metody popsané v tomto rozhodnutí, včetně případných účinků na podmínky zadlužení veřejné instituce IFP v souladu s úvahou popsanou v bodě odůvodnění 200.
7.3.2.5 Kumulace podpor
(303)
Ustanovení týkající se kumulace, ať se jedná o ustanovení bodu 5.12 rámce pro výzkum a vývoj z roku 1996 nebo bodu 8 rámce pro výzkum a vývoj a inovace, byla dodržena. Komise totiž vypočítala celkovou výši veřejného financování nezávisle na jeho původu, včetně maximálního dopadu neomezené záruky na roky 2006 až 2009.
(304)
Od roku 2010 francouzské orgány použijí stejnou metodu ve výročních zprávách předložených Komisi.
7.3.2.6 Motivační účinek
(305)
Na základě rámce pro výzkum a vývoj z roku 1996 a rámce pro výzkum, vývoj a inovace musejí mít státní podpory motivační účinek, tedy musejí vést k tomu, že způsobí změnu chování příjemce podpory tak, že zvýší jeho činnost v oblasti výzkumu a vývoje (a inovace). K prokázání existence motivačního účinku v případě projektů, které získají podporu pod prahovými hodnotami podrobného přezkumu obecně stačí následující kritéria: zvýšení velikosti projektu, rozšíření jeho rozsahu, urychlení postupu projektu a růst celkové částky určené na výzkum, vývoj a inovace. Pokud bude možné prokázat výrazný účinek na alespoň jeden z těchto prvků, Komise se bude obecně domnívat, že projekt podpory má vzhledem k obvyklému jednání podniku dotyčného odvětví (252) motivační účinek.
(306)
Komise odkazuje na analýzu popsanou v bodech odůvodnění 196 až 198 výše uvedeného rozhodnutí C 51/2005, jež se týká strategického zájmu - monitorovaného a schváleného technickými výbory - o výzkumy prováděné veřejnou institucí IFP a jejími dceřinými společnostmi v oblasti dlouhodobého zabezpečování dodávek energie, zejména pokud jde o obnovu a zvýšení produkce ropy a zemního plynu (zvýšení míry úspěšnosti při vyhledávání a míry využití ložisek, ale také využití nekonvenčních zdrojů atd.), vývoj postupů rafinace, transformační technologie, vývoj inovativních pohonných látek a účinných pohonných technologií, diverzifikaci energetických zdrojů nezbytnou pro výrobu paliva, přičemž mnohé se řadí mezi priority Evropské unie v oblasti výzkumu, energetické politiky a politiky životního prostředí.
(307)
Pokud jde o rok 2006, Komise se opět odvolává na svou analýzu uvedenou v bodě odůvodnění 199 výše zmíněného rozhodnutí C 51/2005. Veřejná instituce IFP a její dceřiné společnosti mohly podle této analýzy díky veřejné podpoře, jejíž neoddělitelnou součástí je neomezená záruka, úspěšně dokončit dodatečné výzkumné činnosti, které by jinak kvůli technologickým rizikům nebo velmi nejisté povaze návratnosti investic nebyly proveditelné.
(308)
Na základě výročních zpráv zaslaných francouzskými orgány Komise zjišťuje, že v této logice se pokračovalo v letech 2007, 2008 a 2009. V těchto zprávách francouzské orgány u jednotlivých projektů uvedly motivační účinek rozsahu dosažený díky podpoře, zejména pokud jde o rozsah projektu, rychlost postupu daného projektu a navýšení celkové částky určené na výzkum a vývoj.
(309)
Například v roce 2007 vedla skupina IFP - ve výhradní oblasti společnosti Axens - zejména stěžejní projekty […] (*) (253).[…] (*). Bez státní podpory by v uvedení těchto výrobků na trh došlo k několikaletému zpoždění: výzkumné a vývojové projekty by byly zahájeny později, jejich vývoj by byl býval pomalejší a […] (*).
(310)
Ve výhradní oblasti společnosti Prosernat jinak státní podpora umožnila zahájit projekt […] (*) týkající se […] (*), vývoj a patentování originálních postupů […] (*) (254) […] (*). [Takový projekt] (**) zahrnoval citlivé a důležité operace vyžadující velké lidské zdroje, jakož i významné technické a finanční prostředky, které by společnost jako je Prosernat nemohla sama vytvořit. Ukázalo se, že veřejná podpora poskytnutá veřejnou institucí IFP je tudíž nevyhnutelná. Pouze veřejná instituce IFP měla specializované týmy, jež byly schopny vyvinout modely potřebné pro vývoj postupů, a laboratorní vybavení, jež umožňovalo zpracování složek nebezpečných pro zdraví.
(311)
V roce 2008 byly díky státní podpoře ve výhradní oblasti společnosti Axens odstraněny bariéry po stránce vědecké a technické […] (*). Kromě toho došlo rovněž k důležitému pokroku ve vývoji projektu […] (*) (255). Státní podpora umožnila veřejné instituci IFP vyvinout ve spolupráci s průmyslovými partnery postup […] (*), který bude na trhu zpřístupněn prostřednictvím licence. Práce na vývoji takového druhu postupu zahrnují jak […] (*), tak […] (*).
(312)
Ve výhradní oblasti společnosti Prosernat byl navíc prováděn projekt […] (*) týkající zachycování CO2 ve spalinách. Zachycování/ukládání CO2 (256) je jedním ze zjištěných prostředků k omezení globálního oteplování. Vzhledem ke složení spalin a k jejich nízkému tlaku si veřejná instituce IFP stanovila nové technologické výzvy. Prosernat by nebyl vzhledem k nejistotě ohledně struktury, velikosti, rozložení a právního rámce budoucího trhu technologie zachycování CO2 schopen tento postup vyvinout z vlastních prostředků.
(313)
V roce 2009 lze jako příklad - ve výhradní oblasti společnosti Axens - uvést projekt[…] (*) o postupech […] (*). Jeho cílem byl vývoj […] (*) a vylepšení určitých postupů […] (*). Díky veřejným prostředkům bylo možné prostudovat […] (*), což umožnilo výrazně zdokonalit […] (*). V rámci projektu bylo díky veřejnému financování […] (*) možno prozkoumat řešení, která se výrazně odchylují od stávajících technologií […] (*). Stejně tak se pokračovalo v projektu […] (*) týkajícím se katalyzátorů, které po extrapolaci umožnily diversifikaci nabídky na stále rostoucím trhu […] (*). Bez státní podpory by vývoj katalyzátorů probíhal více po etapách a výkon by se zlepšoval pomaleji. V oblasti […] (*) bylo možno prostřednictvím projektu […] (*), který se týkal inovativních katalyzátorů […] (*), díky státní podpoře prozkoumat nové metody, zatímco prostřednictvím projektu […] (*), jehož cílem bylo prozkoumat hranice technologie (zejména změny zátěže) s cílem […] (*) bylo možno rozšířit jeho spektrum nad rámec stávajícího výkonu.
(314)
Ve výhradní oblasti společnosti Prosernat jinak státní podpora například umožnila opětné zahájení a pokračování prací na výzkumu a vývoji v oblasti […] (*), které byly postupně ponechávány stranou. Díky veřejné podpoře tak bylo možno zamezit ztrátám technologických výdobytků minulosti a udržet si na trhu sortiment postupů […] (*). Stejně tak se díky státní podpoře pokračovalo v projektu […] (*) týkajícím se zachycování CO2 […] (*).
(315)
Komise zároveň poznamenává, že v období 2007 až 2009 pokračoval pozitivní vývoj ukazatelů úsilí vyvinutého veřejnou institucí IFP a jejími dceřinými společnostmi Axens a Prosernat v oblasti výzkumu a vývoje, na který Komise poukázala v bodě odůvodnění 200 výše uvedeného rozhodnutí C 51/2005.
Tabulka č. 7
Nárůst ukazatelů úsilí vyvinutého veřejnou institucí IFP a jejími dceřinými společnostmi Axens a Prosernat v letech 2007, 2008 a 2009
Nárůst ukazatelů
IFP/Axens
IFP/Prosernat
2007/2003
2008/2003
2009/2003
2007/2003
2008/2003
2009/2003
Výdaje na výzkum a vývoj ve výhradní oblasti
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Zaměstnanci přidělení na výzkum a vývoj ve výhradní oblasti
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
(316)
Komise mimo jiné opět dospěla ke zjištěním shrnutým v bodech odůvodnění 201 až 203 svého výše uvedeného rozhodnutí C 51/2005: podíl výdajů na výzkum a vývoj v obratu skupiny IFP je zvláště vysoký, ačkoliv se tato skupina vyvíjí v prostředí, jež podléhá četným a neustále se vyvíjejícím vnitrostátním předpisům, zejména pokud jde o normy v oblasti ochrany životního prostředí či systémy ochrany duševního vlastnictví.
(317)
Jak již bylo uvedeno v bodě odůvodnění 204 výše uvedeného rozhodnutí C 51/2005, Komise zohledňuje rozmanitost a strukturu nabídky, jakož i fungování hospodářské soutěže (257) na trhu postupů rafinace či petrochemie. V této souvislosti Komise poznamenává, že někteří konkurenti mají daleko výhodnější konkurenční postavení než skupina IFP; například společnost UOP Limited má na světovém trhu tržní podíl v hodnotě přibližně 57 % oproti pouze 7 % podílu skupiny IFP. Komise se také domnívá, že veřejná podpora poskytnutá výzkumným a vývojovým projektům vedeným skupinou IFP, není svou povahou nebo svou velikostí schopna narušit dynamické pobídky trhu s technologiemi rafinace. Dále je nutno konstatovat, že obchodní partneři Evropské unie, zejména Spojené státy americké, věnují velké rozpočty na financování výzkumu v oblasti energie, které umožnily podpořit výzkumné a vývojové projekty vedené konkurenty skupiny IFP. Někteří konkurenti skupiny IFP, zejména společnost UOP Limited, tak získali významnou státní podporu (258) nebo využívali nepřímých veřejných podpor díky partnerstvím s výzkumnými ústavy a vysokými školami.
(318)
Na závěr se Komise domnívá, že státní podpora ve prospěch skupiny IFP ve výhradní oblasti jejích dceřiných společností Axens a Prosernat měla v letech 2006, 2007, 2008 a 2009 motivační účinek.
(319)
Výroční zprávy, jež bude Francie Komisi předkládat do ukončení výhradních dohod mezi veřejnou institucí IFP a jejími dceřinými společnostmi Axens a Prosernat, budou muset od roku 2010 prokázat, že je vždy prověřen motivační účinek podpory.
(320)
S ohledem na výše uvedené údaje Komise dospívá k závěru, že státní podpora, která byla skupině IFP poskytnuta na provozování činností ve výhradní oblasti činností jejích dceřiných společností Axens a Prosernat, včetně prvku podpory souvisejícího s účinky neomezené záruky, které využívá veřejná instituce IFP, je v souladu s ustanoveními rámce pro výzkum a vývoj z roku 1996, jakož i s ustanoveními rámce pro výzkum, vývoj a inovace s výhradou dodržování podmínek uvedených v těchto ustanoveních.
7.3.3 ZÁVĚR O SLUČITELNOSTI DOTYČNÉHO OPATŘENÍ
(321)
Závěrem uveďme, že podle Komise je dotyčné opatření slučitelné s vnitřním trhem s výhradou dodržování podmínek uvedených v částech 7.3.1 a 7.3.2.
8 NESTRANNOST VE VĚCI ÚPRAVY VLASTNICTVÍ
(322)
Komise by ráda zdůraznila, že nijak nezpochybňuje příslušnost veřejné instituce IFP ke státu, ani nepopírá samotné postavení právnické osoby veřejného práva.
(323)
Podle článku 345 SFEU je Společenství nestranné ve věci úpravy vlastnictví v členských státech a žádné ustanovení Smlouvy nebrání tomu, aby stát držel ve vlastnictví podniky (úplně nebo částečně). Vzhledem k této skutečnosti je nutno použít pravidla hospodářské soutěže stejným způsobem na soukromé i státní podniky. Žádný z obou těchto druhů podniků nesmí být použitím jejích pravidel zvýhodněn nebo znevýhodněn.
(324)
V tomto případě nevyplývá záruka, které využívá veřejná instituce IFP, z vlastnictví, nýbrž z právního postavení podniku. Členské státy mohou svobodně zvolit právní formu podniků, musí však při své volbě dodržovat pravidla hospodářské soutěže vyplývající ze Smlouvy. Zvláště prostá skutečnost, že státní záruka je automaticky spojena se zvláštním právním postavením, nebrání tomu, aby uvedená záruka představovala státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU, pokud byly splněny všechny platné podmínky, které jsou v ní uvedeny (259),
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
1. Tím, že Francie udělila veřejné instituci IFP postavení veřejné instituce průmyslové a obchodní povahy, poskytla jí počínaje dnem 7. července 2006 neomezenou veřejnou záruku (dále jen „státní záruka“) pokrývající všechny její činnosti.
2. Krytí nehospodářských činností veřejné instituce IFP státní zárukou, zejména krytí jejích činností týkajících se vzdělávání s cílem zvýšit množství a zlepšit kvalifikaci lidských zdrojů, činností nezávislého výzkumu a vývoje s cílem zvýšit objem znalostí a zlepšit chápání stávajícího know-how a činností týkajících se šíření výsledků dosažených v oblasti výzkumu, nepředstavuje státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU.
3. V případě činností týkajících se převodů technologií, které veřejná instituce IFP provádí v oblastech stanovených ve výhradní smlouvě o vývoji, uvádění na trh a užití - uzavřené s její dceřinou společností Beicip-Franlab - nepředstavuje krytí státní zárukou státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU.
4. V případě činností týkajících se převodů technologií, které veřejná instituce IFP provádí v oblastech stanovených ve výhradních smlouvách, jež byly uzavřeny s jejími dceřinými společnostmi Axens a Prosernat, uvedených v čl. 3 odst. 1 rozhodnutí Komise ze dne 16. července 2008 ohledně podpory, kterou Francie poskytla skupině IFP (dále jen „rozhodnutí C 51/2005“), krytí státní zárukou představuje státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU.
5. V případě služeb v oblasti smluvního výzkumu a služeb poskytovaných veřejnou institucí IFP, jak třetím stranám, tak dceřiným společnostem, krytí státní zárukou představuje státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU.
Článek 2
V případě změny smlouvy uzavřené mezi veřejnou institucí IFP a její dceřinou společností Beicip-Franlab, která je uvedena v čl. 1 odst. 3 tohoto rozhodnutí, oznámí Francie uvedenou smlouvu Komisi a přihlédne k možnému dopadu státní záruky za účelem posouzení případné celkové částky veřejného financování, pokud ovšem nové smluvní podmínky neumožní vyloučení existence státní podpory.
Článek 3
Krytí hospodářských činností uvedených v čl. 1 odst. 4 a 5 tohoto rozhodnutí státní zárukou v období od 7. července 2006 do 31. prosince 2009 představovalo podporu slučitelnou s vnitřním trhem.
Článek 4
Krytí hospodářských činností uvedených v čl. 1 odst. 4 tohoto rozhodnutí státní zárukou - od 1. ledna 2010 do ukončení platnosti výhradních dohod mezi veřejnou institucí IFP a jejími dceřinými společnostmi Axens a Prosernat, které jsou uvedeny v čl. 3 odst. 1 rozhodnutí C 51/2005 - představuje podporu slučitelnou s vnitřním trhem s výhradou dodržování podmínek uvedených v článcích 5 a 6 tohoto rozhodnutí.
Článek 5
1. Výroční finanční zpráva uvedená v čl. 4 odst. 2 rozhodnutí C 51/2005 obsahuje kromě prvků již uvedených v čl. 5 odst. 1 uvedeného rozhodnutí také prvky uvedené v odstavcích 2, 3 a 4 tohoto článku.
2. Výroční finanční zpráva obsahuje údaje o výši, úrokové sazbě a smluvních podmínkách pro poskytnutí půjček, které si vzala veřejná instituce IFP v průběhu daného ročního období, jakož i hrubý grantový ekvivalent případného úrokového zvýhodnění spojeného se státní zárukou, pokud se nepředloží důkaz o tom, že tyto smlouvy o úvěru jsou v souladu s běžnými tržními podmínkami, a to buď porovnáním jejich podmínek s podmínkami získanými veřejnou institucí IFP před změnou jejího postavení, nebo na základě přesnější metodiky, jež byla předem schválena Komisí.
3. Výroční finanční zpráva obsahuje údaje o hodnotě majetku a služeb, jež veřejná instituce IFP získala od dodavatelů za účelem poskytování hospodářských služeb uvedených v čl. 1 odst. 4 a 5 tohoto rozhodnutí v průběhu daného ročního období, jakož i maximální odhad hrubého grantového ekvivalentu podpory, jenž vyplývá ze skutečnosti, že dodavatelé příznivěji hodnotili riziko neplnění závazků podnikem. Toto hodnocení se provádí buď uplatněním paušální sazby ve výši 2,5 % na hodnotu provedených nákupů, nebo na základě přesnější metodiky, jež byla předem schválena Komisí.
4. Výroční finanční zpráva obsahuje údaje o hodnotě hospodářských činností uvedených v čl. 1 odst. 4 a 5 tohoto rozhodnutí, které veřejná instituce IFP realizovala v průběhu daného ročního období, jakož i maximální odhad hrubého grantového ekvivalentu podpory, jenž vyplývá ze skutečnosti, že nebyl zaplacen poplatek odpovídající záruce za řádné provedení smlouvy, nebo alespoň za vynaložení maximálního úsilí, která byla příjemcům uvedených hospodářských služeb poskytnuta. Toto hodnocení se provádí buď uplatněním paušální sazby ve výši 5 % na hodnotu poskytnutých služeb, nebo na základě přesnější metodiky, jež byla předem schválena Komisí.
Článek 6
1. Celková výše veřejných finančních prostředků přidělených na činnosti veřejné instituce IFP ve výhradních oblastech činnosti společností Axens a Prosernat, včetně maximálního dopadu státní záruky, tak jak byl odhadnut v čl. 5 odst. 2, 3 a 4 tohoto rozhodnutí, musí být nižší než maximální intenzita povolená Rámcem Společenství pro státní podporu na výzkum, vývoj a inovace.
2. V případě překročení prahové hodnoty uvedené v odstavci 1 tohoto článku vrátí případně společnost Axens nebo Prosernat přebytek podpory veřejné instituci IFP.
Článek 7
Krytí hospodářských činností uvedených v čl. 1 odst. 5 prostřednictvím státní záruky ode dne 1. ledna 2010 představuje státní podporu slučitelnou s vnitřním trhem s výhradou dodržování podmínek uvedených v článku 8 tohoto rozhodnutí.
Článek 8
1. Činnosti v oblasti smluvního výzkumu a poskytování služeb, jež provádí veřejná instituce IFP - uvedené v čl. 1 odst. 5 tohoto rozhodnutí -, musí pouze doplňovat její hlavní činnost v oblasti nezávislého veřejného výzkumu.
2. Aby mohly být činnosti v oblasti smluvního výzkumu a poskytování služeb, jež provádí veřejná instituce IFP, považovány za doplňkové, je třeba, aby:
-
negativně neovlivňovaly řádný chod uvedené veřejné instituce IFP, její nezávislost či neutralitu,
-
na ně byly uplatňovány tržní ceny, nebo aby se na ně v případě neexistence tržní ceny uplatnila cena, ve které se kromě možného dopadu státní záruky promítnou veškeré náklady, jež jsou navýšeny o přiměřenou marži,
-
byly předmětem účetnictví, jež je odděleno od účetnictví týkajícího se činností nezávislého veřejného výzkumu (oddělené účetnictví, pokud jde o příslušné náklady a financování), a aby zisky, které z nich vyplývají, byly plně investovány zpět do hlavní činnosti v oblasti nezávislého veřejného výzkumu,
-
byly vnitřně spjaty s hlavní činností v oblasti nezávislého veřejného výzkumu uvedené veřejné instituce IFP, zejména z důvodu využití stejných infrastruktur, stejného vybavení, materiálu nebo technologií, či z důvodu zaměstnání stejných výzkumných pracovníků, vědců, inženýrů, projektantů či techniků,
-
nespadaly do oblasti působnosti výhradních dohod uzavřených mezi veřejnou institucí IFP a jejími dceřinými společnostmi Axens a Prosernat, uvedených v čl. 3 odst. 1 výše uvedeného rozhodnutí C 51/2005, jejichž platnost byla případně prodloužena nebo jejichž znění bylo pozměněno v souladu s čl. 3 odst. 2 rozhodnutí C 51/2005 a v souladu s čl. 12 odst. 2 tohoto rozhodnutí,
-
představovaly okrajový podíl rozpočtu, který veřejná instituce IFP vyčlenila na své činnosti v oblasti nezávislého veřejného výzkumu.
3. Francie Komisi každoročně předloží zprávu o činnostech v oblasti smluvního výzkumu a poskytování služeb, jež provádí veřejná instituce IFP, ve které je upřesněn podíl těchto činností v poměru k rozpočtu veřejné instituce IFP vyčleněnému touto institucí na její činnosti v oblasti nezávislého veřejného výzkumu.
Článek 9
1. Francouzské orgány a veřejná instituce IFP zajistí, aby při každé transakci byla ve smlouvě o financování (pro všechny nástroje, na které se smlouva vztahuje) uvedena tato zmínka:
„Emise/program/půjčka nejsou kryty žádnou přímou či nepřímou státní zárukou. V případě platební neschopnosti není stát povinen převzít finanční závazky veřejné instituce IFP při placení pohledávky“.
2. Francouzské orgány zajistí vložení obdobné doložky, kterou se vyloučí odpovědnost státu, do všech smluv týkajících se služeb v oblasti smluvního výzkumu či služeb uvedených v čl. 1 odst. 5 tohoto rozhodnutí.
3. Francouzské orgány zajistí vložení obdobné doložky, kterou se vyloučí odpovědnost veřejné instituce IFP a státu, do všech smluv, které zahrnují pohledávku a které byly uzavřeny akciovými společnostmi Axens, Beicip-Franlab a Prosernat.
4. Veřejná instituce IFP se zdrží vydání jakéhokoli druhu ručení, avalu, záruky, prohlášení o splnění závazků či doporučujícího dopisu ve prospěch akciových společností Axens, Beicip-Franlab a Prosernat, které by nebyly v souladu s běžnými tržními podmínkami.
Článek 10
Francie jednotlivě oznámí Komisi podpory, jejichž částka je vyšší než prahové hodnoty stanovené rámcem Společenství pro státní podporu na výzkum, vývoj a inovace, a to s přihlédnutím k možnému dopadu státní záruky.
Článek 11
Francie sdělí Komisi do dvou měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí opatření, která přijala pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím.
Článek 12
1. Články 4, 5 a 6 tohoto rozhodnutí se použijí do ukončení platnosti výhradních dohod mezi veřejnou institucí IFP a jejími dceřinými společnostmi Axens a Prosernat, které jsou uvedeny v čl. 3 odst. 1 rozhodnutí C 51/2005.
2. V okamžiku, kdy francouzské orgány Komisi oznámí prodloužení platnosti či pozměnění uvedených výhradních dohod v souladu s čl. 3 odst. 2 rozhodnutí C 51/2005, zohlední při posouzení celkové výše veřejného financování dopad státní záruky.
Článek 13
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne 29. června 2011.
DECIZIA COMISIEI
din 29 iunie 2011
privind Ajutorul de stat C 35/08 (ex NN 11/08) acordat de Franța în favoarea instituției publice „Institutul Francez al Petrolului”
[notificată cu numărul C(2011) 4483]
(Numai textul în limba franceză este autentic)
(Text cu relevanță pentru SEE)
(2012/26/UE)
COMISIA EUROPEANĂ,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (1), în special articolul 108 alineatul (2) paragraful (1),
având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European (2), în special articolul 62 alineatul (1) litera (a),
după ce părțile interesate au fost invitate să își prezinte observațiile în conformitate cu articolele menționate anterior (3),
întrucât:
1 PROCEDURĂ
(1)
În cadrul procedurii oficiale de investigare a dosarului ajutorului de stat C 51/05 privind măsurile de ajutor acordate de Franța în favoarea Institutului Francez al Petrolului (4), autoritățile franceze au adus la cunoștința serviciilor Comisiei, prin scrisoarea din data de 18 iulie 2006, înregistrată la 19 iulie 2006, transformarea, la 7 iulie 2006, a instituției publice IFP, anterior instituție profesională în sensul actului de lege nr. 43-612 din 17 noiembrie 1943 privind gestionarea intereselor profesionale, în instituție publică industrială și comercială (în continuare „IPIC”). Această transformare reiese din două documente pe care autoritățile franceze le-au anexat la scrisoare: i) decretul nr. 2006-797 din 6 iulie 2006 de stabilire a noului statut al instituției publice IFP și ii) articolul 95 din Legea nr. 2005-781 din 13 iulie 2005 de program privind stabilirea orientărilor politicii energetice (în conformitate cu care a fost adoptat decretul susmenționat).
(2)
Prin scrisorile din 3 august 2007 și 7 mai 2008, Comisia a adresat solicitări de informații autorităților franceze, la care acestea din urmă au răspuns prin scrisorile datate 28 septembrie 2007, respectiv, 26 iunie 2008.
(3)
Într-o cauză anterioară, Comisia a adoptat la 16 iulie 2008 o decizie (în continuare „Decizia C 51/2005”) privind o primă măsură de ajutor pusă în aplicare de Franța în favoarea grupului IFP (5). În această decizie, Comisia a subliniat că problema existenței unui ajutor de stat suplimentar, sub forma unei eventuale garanții de stat nelimitate rezultată din statutul de IPIC al instituției publice IFP, va face obiectul unei analize separate în cadrul unei alte proceduri.
(4)
Această a doua procedură, prevăzută la articolul 108 alineatul 2 din TFUE, a făcut obiectul unei Decizii a Comisiei din 16 iulie 2008 (6) (în continuare „decizia de inițiere”), adoptată în temeiul articolului 4 alineatul 4 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 privind normele de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (7) (în continuare „regulamentul de procedură”) în ceea ce privește garanția de stat nelimitată de care putea beneficia grupul IFP.
(5)
Prin publicarea deciziei de inițiere menționate anterior în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la data de 11 octombrie 2008, Comisia a invitat părțile terțe interesate să își prezinte observațiile cu privire la măsura în cauză.
(6)
Comisia a primit observațiile Franței prin scrisoarea din 14 octombrie 2008.
(7)
Prin scrisoarea din data de 6 noiembrie 2008, înregistrată de Comisie în aceeași zi, consiliile societății UOP Limited au informat Comisia cu privire la intenția clientei lor de a formula observații cu privire la măsura în cauză. Având în vedere termenele de traducere necesare, acestea au solicitat un termen suplimentar până la data de 30 noiembrie 2008 pentru a-și putea trimite comentariile. Prin scrisoarea din 7 noiembrie 2008, Comisia a precizat că acceptă justificarea acestei solicitări și acordă un termen suplimentar de răspuns societății UOP Limited până la data de 30 noiembrie 2008. Prin scrisoarea din 28 noiembrie 2008, înregistrată de Comisie în aceeași zi, consiliile societății UOP Limited au transmis observațiile clientei lor cu privire la decizie de inițiere.
(8)
În aceeași scrisoare din 28 noiembrie 2008, consiliile societății UOP Limited au solicitat, în numele clientei lor, permisiunea de a prezenta comentarii suplimentare în cursul procedurii. Prin scrisoarea din data de 17 decembrie 2008, Comisia a răspuns acestei solicitări prin acceptarea prelungirii termenului de răspuns al societății UOP Limited până la 23 ianuarie 2009, pentru a-i permite să prezinte eventuale observații suplimentare. Prin scrisoarea din data de 23 ianuarie 2009, consiliile societății UOP Limited au transmis observațiile suplimentare ale clientei lor.
(9)
Prin scrisoarea din data de 6 mai 2009, Comisia a comunicat autorităților franceze toate observațiile formulate de societatea UOP Limited cu privire la decizia de inițiere într-o versiune confidențială, dacă acest lucru era necesar. Comisia le-a invitat să îi transmită comentariile lor cel târziu la 8 iunie 2009. Prin scrisoarea din data de 2 iunie 2009, autoritățile franceze au solicitat o cerere de prelungire a acestui termen până la data de 22 iunie 2009, observațiile depuse de partea terță având nevoie, în opinia lor, de o analiză detaliată și aprofundată și consultarea mai multor servicii ministeriale. Prin scrisoarea din data de 9 iunie 2009, Comisia a acceptat prelungirea până la data de 22 iunie 2009. Prin scrisoarea din data de 22 iunie 2009, autoritățile franceze și-au transmis comentariile cu privire la observațiile formulate de societatea UOP Limited.
(10)
Prin scrisoarea din data de 29 iulie 2009, Comisia a solicitat autorităților franceze informații suplimentare, invitându-le să îi răspundă înainte de 24 august 2009. Prin scrisoarea din data de 19 august 2009, autoritățile franceze au solicitat un termen suplimentar de răspuns până la 7 septembrie 2009, termen pe care Comisia l-a acordat acestora prin scrisoarea din 20 august 2009. Prin scrisoarea din data de 8 septembrie 2009, autoritățile franceze au furnizat, în cele din urmă, informațiile solicitate.
(11)
Prin scrisoarea din data de 20 noiembrie 2009, Comisia a solicitat noi informații suplimentare autorităților franceze, invitându-le să răspundă în termen de 20 de zile. Prin scrisoarea din data de 14 decembrie 2009, autoritățile franceze au solicitat un termen suplimentar de răspuns până la 22 ianuarie 2010, termen pe care Comisia l-a acordat prin scrisoarea din data de 18 decembrie 2009. Prin scrisoarea din 13 ianuarie 2010, autoritățile franceze au furnizat, în cele din urmă, informațiile solicitate.
(12)
La 20 mai 2010, serviciile Comisiei au organizat la Bruxelles o reuniune pentru a discuta împreună cu autoritățile franceze consecințele asupra cazului de față ale deciziei adoptate de Comisie la 26 ianuarie 2010 și cu privire la ajutorul de stat nr. C 56/07 (ex E 15/05) acordat La Poste (8) (în continuare „Decizia C 56/2007”). La Poste fiind o entitate publică ce se bucura, la acel moment, de un statut asimilabil unui IPIC (9), cauza care o viza (în continuare „cauza La Poste” sau „cauza serviciilor poștale”) prezenta numeroase asemănări cu măsura în cauză, astfel că autoritățile franceze au avansat aceleași argumente, mutatis mutandis, în observațiile lor privind fiecare dintre aceste două cazuri. La 4 iunie 2010, o listă de întrebări suplimentare a fost adresată Franței printr-un e-mail, serviciile Comisiei dorind să aibă o contribuție scrisă a autorităților franceze cu privire la diferitele puncte abordate în cursul acestei reuniuni. La 16 iulie 2010, autoritățile franceze au comunicat elementele solicitate.
(13)
Prin scrisoarea din data de 29 septembrie 2010, Comisia a solicitat autorităților franceze să transmită informații suplimentare, invitându-le să răspundă în termen de 20 de zile. Prin scrisoarea din data de 7 octombrie 2010, autoritățile franceze au solicitat un termen suplimentar de răspuns până la 26 noiembrie 2010, termen pe care Comisia l-a acordat prin scrisoarea din data de 8 octombrie 2010. Prin scrisoarea din data de 26 noiembrie 2010, autoritățile franceze au furnizat, în cele din urmă, informațiile solicitate.
2 GRUPUL IFP
(14)
Așa cum Comisia a indicat în decizia de inițiere și în Decizia C 51/2005 menționată anterior (10), instituția publică IFP îndeplinește trei misiuni:
-
o misiune de cercetare și dezvoltare în domeniul prospectării petroliere și gazifere, al tehnologiilor de rafinare și petrochimice,
-
o misiune de formare a inginerilor și a tehnicienilor și
-
o misiune de informare și de documentare în legătură cu sectoarele în cauză.
Un contract de obiective cu statul definește orientările principale ale acțiunii acestuia pe o perioadă de cinci ani.
(15)
Pe de altă parte, instituția publică IFP deține, direct și indirect, controlul asupra societăților comerciale cu care a încheiat acorduri exclusive de cercetare și de licență. Pe baza unui set de probe concordante, ale căror detalii sunt menționate la considerentul 137, Comisia a considerat în Decizia C 51/2005 menționată anterior că ansamblul format din societățile pe acțiuni Axens, Beicip-Franlab și Prosernat și societatea-mamă a acestora, instituția publică IFP, constituie un grup economic (în continuare „grupul IFP”) în sensul dreptului concurenței.
(16)
Axens își desfășoară activitatea pe piața catalizatorilor și a tehnologiilor pentru industriile de rafinare și petrochimice, în 2006, la data schimbării statutului societății-mamă, realizând o cifră de afaceri consolidată de 308,45 milioane EUR. Două acorduri exclusive de licență-cadru și de licență-produse, precum și o convenție de cercetare industrială (11) leagă instituția publică IFP și Axens. În temeiul acestor contracte, filiala plătește societății-mamă, pe de o parte, redevențe conform contractelor de licență și, pe de altă parte, o remunerație […] (13) pentru accesul la capacitatea de cercetare a instituției publice IFP.
(17)
Beicip-Franlab este specializată în editarea și difuzarea de programe informatice în domeniul „explorării-zăcămintelor”, precum și în realizarea de studii și consultanță. În 2006, cifra sa de afaceri se ridica la 42 de milioane EUR. O convenție exclusivă de dezvoltare, comercializare și utilizare, semnată în 2003, pentru o perioadă de 10 ani, prevede că Beicip-Franlab [îi sunt propuse de către IFP rezultatele cercetării sale] (**) asupra algoritmilor, a modelelor sau a metodologiilor [rezultate din cercetarea] (**) instituției publice IFP în domeniul „explorării-zăcămintelor” și poate solicita acesteia din urmă să realizeze produse pe această bază. Beicip-Franlab acoperă integralitatea costurilor de dezvoltare a produselor instituției publice IFP. În plus, Beicip-Franlab plătește diverse remunerații suplimentare […] (*) destinate să acopere întreținerea și drepturile de utilizare. În 2005 s-a semnat un act adițional care modifică modalitățile de remunerare, reținând, în același timp, principiul acoperirii integrale a costurilor de dezvoltare de către Beicip-Franlab.
(18)
Prosernat asigură studii și servicii, precum și ansambluri de echipamente în domeniul tratării gazelor naturale și al recuperării sulfului. În 2006, cifra de afaceri a acesteia se ridica la 49,9 milioane EUR. La 18 august 2003 s-au semnat un acord de licență-cadru și o convenție de cercetare industrială între instituția publică IFP și Prosernat, cu efect retroactiv de la 1 ianuarie 2002, pentru o perioadă de 10 ani, conform cărora Prosernat dispune de o concesiune exclusivă a licenței privind brevetele instituției publice IFP și [aceasta din urmă propune rezultatele] (**) cercetărilor sale desfășurate […] (*) în domeniul tehnologiilor de tratare a gazelor naturale și de recuperare a sulfului. Prosernat plătește către societatea-mamă o redevență la cifra de afaceri anuală ca plată pentru licența pentru procedee, precum și o redevență stabilită de la caz la caz privind echipamentele. Remunerația instituției publice IFP pentru accesul întreprinderii Prosernat la rezultatele activităților de cercetare se ridică la […] (*) % din cifra de afaceri anuală globală realizată de Prosernat.
(19)
În conformitate cu articolul 6 din Decizia C 51/2005 menționată anterior, o clauză a fost introdusă în 2009 (14) în acordurile exclusive care reglementează remunerațiile plătite instituției publice IFP de către filialele sale Axens și Prosernat pentru a asigura că o remunerație minimă neforfetară, acoperind minimum 25 % din costurile studiilor de fezabilitate prealabile lucrărilor de cercetare industrială, 50 % din costurile de cercetare industrială și, eventual, 75 % din costurile activităților de dezvoltare pre-concurențiale în sensul Cadrului comunitar al ajutoarelor de stat pentru cercetare și dezvoltare din 17 februarie 1996 (15) (în continuare „Cadrul C & D din 1996”), întreprinse de instituția publică IFP în domeniile de activitate a filialelor, este plătită întreprinderii-mamă (16).
(20)
În conformitate cu decizia de inițiere, în cadrul analizării măsurii în cauză, pare necesar să se țină seama de impactul potențial al garanției de stat care decurge din statutul de IPIC al instituției publice IFP asupra tuturor entităților din cadrul grupului IFP (inclusiv instituția publică IFP și cele trei filiale ale sale de drept privat) (17).
3 DESCRIEREA MĂSURII
(21)
Până în 2006, instituția publică IFP era constituită sub forma unei persoane juridice de drept privat, instituție profesională în sensul actului de lege nr. 43-612 din 17 noiembrie 1943 privind gestionarea intereselor profesionale, fiind plasată sub controlul economic și financiar al guvernului francez.
(22)
Articolul 95 din Legea nr. 2005-781 din 13 iulie 2005 de program privind stabilirea orientărilor politicii energetice a stabilit principiul transformării IFP în IPIC. Această transformare a devenit efectivă după publicarea în Jurnalul Oficial al Republicii Franceze a Decretului nr. 2006-797 în data de 6 iulie 2006 privind statutul instituției publice IFP.
(23)
Ca IPIC, instituția publică IFP a devenit, la data schimbării sale de statut, o persoană juridică de drept public (18).
(24)
Consecințele juridice ale calificării drept IPIC sunt explicate în detaliu în partea 2 („Descrierea măsurii”) din Decizia C 56/2007 menționată anterior, precum și în secțiunea 3.2.1 („Consecințele juridice ale statutului de IPIC al IFP”) din decizia de inițiere, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis.
4 MOTIVELE CARE AU CONDUS LA INIȚIEREA PROCEDURII OFICIALE DE INVESTIGARE
(25)
În decizia de inițiere, Comisia a considerat mai întâi că măsura ridica îndoieli cu privire la faptul că regimul exceptat de la dreptul comun instituit în favoarea IPIC în ceea ce privește falimentul se aseamănă cu un mecanism de garanție de stat nelimitată care mobilizează resurse publice:
-
Procedurile de insolvabilitate și de faliment nu sunt aplicabile IPIC ca persoane juridice de drept public în virtutea unui principiu general de imposibilitate a urmăririi patrimoniului persoanelor juridice de drept public, recunoscut de jurisprudența franceză încă de la sfârșitul secolului al XIX-lea și, în special, de Curtea de Casație (19). Pentru mai multe detalii, Comisia face trimitere la secțiunea 3.2.1.1 din decizia de inițiere, la considerentele 38-40 (20);
-
Legea din 16 iulie 1980 și normele de aplicare a acesteia sunt, în schimb, aplicabile IPIC. Acestea desemnează în mod expres statul ca autoritate competentă pentru recuperarea datoriilor instituțiilor publice, conferindu-i prerogative importante, precum mandatarea din oficiu și obținerea de resurse suficiente, și organizând un principiu de responsabilitate în ultimă instanță a statului pentru datoriile persoanelor juridice de drept public. Pentru mai multe detalii, Comisia face trimitere la secțiunea 3.2.1.2 din decizia de inițiere, la considerentele 41-45 (21);
-
În ipoteza dizolvării unei IPIC, principiul transferului datoriilor către stat sau o altă entitate publică este, în general, aplicabil (22), astfel încât orice creditor al unei IPIC este asigurat că nu își va pierde niciodată creanța pe care o deține la o instituție publică. Pentru mai multe detalii, Comisia face trimitere la secțiunea 3.2.1.3 din decizia de inițiere, la considerentele 46-51 (23);
-
IPIC s-ar putea bucura de un acces privilegiat la conturile de avans de trezorerie. Pentru mai multe detalii, Comisia face trimitere la secțiunea 3.2.1.4 din decizia de inițiere, la considerentul 52 (24).
(26)
Pe de altă parte, după cum se menționează la considerentele 65-74 din decizia de inițiere, la care Comisia face trimitere pentru mai multe detalii, clarificările legislative și de reglementare propuse de autoritățile franceze nu păreau suficiente pentru ridicarea acestor dubii a priori.
(27)
Comisia a indicat apoi că nu putea fi exclus ca din această situație să rezulte un avantaj economic selectiv, în principal, prin condițiile de finanțare considerate mai favorabile, și aceasta chiar dacă instituția publică IFP și filialele sale nu fac obiectul unei evaluări financiare de către o agenție de rating externă. Grupul IFP ar fi putut fi, de asemenea, favorizat în relațiile sale cu clienții și furnizorii, în măsura în care aceștia din urmă ar fi crezut că beneficiază de o garanție de stat în ceea ce privește creanțelor lor. Prin urmare, în stadiul investigării preliminare nu putea fi exclus faptul că, în cazul furnizării sau cumpărării de bunuri sau servicii implicând o creanță, furnizorii sau clienții în cauză acordă instituției publice IFP condiții mai bune decât cele pe care le-ar fi acordat unei întreprinderi care nu beneficiază de o garanție de stat.
(28)
Pe de altă parte, pe baza informațiilor disponibile la finalizarea investigării sale preliminare, Comisia a considerat că natura nelimitată a garanției, în special în ceea ce privește durata, cuantumul și dimensiunea sa, îngreunează foarte mult calculul cuantumului primei de piață pe care instituția publică IFP ar trebui să o plătească statului pentru acordarea acestei protecții.
(29)
În sfârșit, Comisia și-a exprimat rezerva în ceea ce privește compatibilitatea ajutorului de stat cu piața internă, aceasta din urmă neavând prima facie drept scop principal facilitarea dezvoltării anumitor activități sau a anumitor regiuni economice.
5 OBSERVAȚIILE ȘI PROPUNERILE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE
5.1 OBSERVAȚIILE INIȚIALE ALE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE
(30)
Ca urmare a deciziei de inițiere menționate anterior, autoritățile franceze au comunicat observațiile și propunerile lor Comisiei printr-o scrisoare din data de 14 octombrie 2008. Această scrisoare a venit în completarea observațiilor și propunerilor dezvoltate în scrisorile anterioare ale autorităților franceze (25) și rezumate în decizia de inițiere a procedurii.
(31)
În observațiile lor din 14 octombrie 2008, autoritățile franceze au amintit cu titlu introductiv că procedura împotriva grupului IFP a fost inițiată în paralel cu cauza serviciilor poștale și, prin urmare, au declarat reluarea mutatis mutandis a acelorași argumente dezvoltate în cursul investigării acestui caz (26). În ciuda acestor asemănări, autoritățile franceze au ținut să amintească, totuși, particularitățile instituției publice IFP: aceasta este un organism de cercetare însărcinat cu o triplă misiune de interes general (cercetare, formare profesională și documentare), ale cărui activități sunt, în marea lor majoritate, neeconomice, ceea ce ar justifica finanțarea publică ce îi este acordată. Pe e altă parte, au explicat motivele schimbării statutului acesteia în IPIC: asigurarea coerenței între natura activităților și metoda de finanțare a IFP, pe de o parte, și statutul său juridic, pe de altă parte, ar fi justificat schimbarea de statut, astfel încât să aducă IFP în sfera publică prin abandonarea formei de instituție profesională de drept privat.
(32)
Autoritățile franceze au contestat existența unui ajutor de stat, din moment ce, potrivit afirmațiilor lor, două dintre condițiile prevăzute la articolul 107 alineatul (1) din TFUE nu erau îndeplinite, pe de o parte, mecanismul în cauză neimplicând niciun transfer de resurse ale statului (5.1.1) și, pe de altă parte, neacordând niciun avantaj instituției publice IFP (5.1.2).
5.1.1 INEXISTENȚA UNEI GARANȚII IMPUTABILE STATULUI CARE SĂ IMPLICE UN TRANSFER DE RESURSE ALE STATULUI
(33)
Potrivit autorităților franceze, pe de o parte, instituțiile publice nu ar beneficia de nicio garanție în virtutea statutului lor (A), iar, pe de altă parte, raționamentul Comisiei din decizia de inițiere ar fi eronat (B).
A. Inexistența unei garanții de stat nelimitate
(34)
După cum se menționează la considerentele 41-45 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze dezvoltă cinci mijloace în susținerea argumentării lor.
(35)
În primul rând, nicio lege și nicio decizie nu ar prevedea principiul conform căruia statul ar garanta, în principiu, în mod nelimitat, datoriile IPIC.
(36)
În al doilea rând, jurisprudența Consiliului de stat s-ar fi pronunțat cu privire la inexistența garanțiilor, în special în hotărârea Société de l'hôtel d'Albe (27), precum și în cele două decizii adoptate în cauza Campoloro (28).
(37)
În al treilea rând, Legea organică din 1 august 2001 privind legislația bugetară (LOLB) ar prevedea că o garanție poate fi creată doar printr-o dispoziție din legislația bugetară (29), ceea ce Consiliul de stat ar fi confirmat în mod expres în raportul său anual pe 2006 (30). În consecință, potrivit expertului mandatat de autoritățile franceze în cauza serviciilor poștale menționată anterior (31), de la intrarea în vigoare deplină a LOLB la 1 ianuarie 2005, nicio garanție implicită nu ar fi putut fi acordată legal. Datoriile contractate după 1 ianuarie 2005 nu ar beneficia de o garanție implicită. În ceea ce privește datoriile contractate înainte de 1 ianuarie 2005, expertul apreciază că în lipsa unei hotărâri în contencios, nu se poate stabili dacă ar putea sau nu să fie evitată, în baza respectării drepturilor creditorilor protejate constituțional, caducitatea garanților implicite acordate înainte de 1 ianuarie 2005 care nu ar fi fost în mod expres autorizate de legislația bugetară.
(38)
În al patrulea rând, Franța consideră că dacă IPIC ar beneficia de o garanție a statului, schimbarea statutului lor ar necesita instituirea unor măsuri de menținere a drepturilor creditorilor. Având în vedere că un astfel de mecanism nu a fost niciodată instituit (32), acestea deduc că, din contră, IPIC nu beneficiază de nicio garanție a statului.
(39)
În al cincilea rând, autoritățile franceze fac referire la un articol (33) al domnului Labetoulle, fostul președinte al secției contencios a Consiliului de stat, potrivit căruia „în legislație nu există nicio prevedere referitoare la caracterul automat al acordării, beneficiului și dimensiunii acestei garanții [o garanție de stat care s-ar aplica de drept instituțiilor publice ale statului].”
B. Raționamentul eronat al Comisiei (34)
(40)
Autoritățile franceze consideră că, în cazul IPIC, rambursarea creanțelor individuale nu ar fi garantată (a), la fel cum nu ar fi asigurată menținerea existenței instituției publice sau a obligațiilor acesteia (b).
a) Inexistența garanției în ceea ce privește rambursarea creanțelor individuale
(41)
După cum se explică la considerentele 46-49 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze consideră că Legea din 16 iulie 1980 nu ar putea fonda o garanție: pe baza lucrărilor pregătitoare ale legii, a unei interpretări a jurisprudenței Campoloro din 10 noiembrie 1999 (35) și din 18 noiembrie 2005 (36) și a unor articole de doctrină (37), Franța afirmă că, în opinia sa, Legea din16 iulie 1980 nu ar prevedea obligația statului de a aloca resursele sale proprii: expresia „va dispune în consecință” menționată la articolul 1 ar conferi numai statului o putere de „substituire” a organului executiv al persoanei căreia i se substituie, în exercitarea căreia „substituentul [ar] deține, în principiu, aceleași competențe ca substituitul”. Prin urmare, în cadrul acestei substituiri, statul nu ar putea exercita decât competențele acestui executiv, care nu includ posibilitatea de a dispune de bugetul statului, atribuirea unei subvenții excepționale aflându-se „în afara exercitării unei puteri de substituire”.
(42)
Pe de altă parte, după cum se menționează la considerentele 50-53 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze susțin că răspunderea obiectivă a statului nu poate fi angajată exclusiv pe motivul unei insuficiențe a activelor. Conform autorităților franceze, orice garanție presupune asumarea de către garant a faptei garantatului. Dat fiind că răspunderea implică asumarea unei culpe sau, în cazul răspunderii obiective, consecințele unei acțiuni proprii, nu poate fi vorba despre o garanție. Potrivit Franței, răspunderea statului nu este susceptibilă a fi angajată din simplul motiv că prefectul sau autoritatea de tutelă nu a putut lua nicio măsură pentru a permite rambursarea creanței, dată fiind situația financiară și patrimonială a instituției publice. Culpa ar trebui exclusă, deoarece abținerea prefectului sau a autorității de tutelă nu ar constitui, prin ea însăși, o culpă. Autoritățile franceze recunosc, cu toate acestea, că cerința de continuitate a serviciului public se impune reprezentantului statului în executarea procedurii instituite prin Legea din 16 iulie 1980, însă consideră că, chiar dacă judecătorul ar ordona despăgubirea creditorului, această despăgubire ar avea ca efect readucerea creditorului în situația în care s-ar fi aflat în dreptul comun, deoarece, în acest din urmă caz, patrimoniul în cauză ar fi fost cedat, iar masa credală ar fi primit cuantumul corespunzător. Prin urmare, creditorul nu ar avea niciun avantaj.
b) Inexistența garanției în ceea ce privește menținerea existenței instituției publice IFP sau a obligațiilor sale
(43)
Astfel cum se menționează la considerentele 54-56 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze consideră că inaplicabilitatea procedurii de redresare și lichidare de drept comun pentru persoanele publice nu exclude posibilitatea de faliment al unui IPIC sau a unei proceduri de faliment instituite împotriva acestuia. Autoritățile franceze contestă analiza Comisiei bazate pe Comunicarea privind ajutoarele de stat sub formă de garanții (38) (în continuare „Comunicare privind garanțiile”) și consideră că, în speță, Comisia nu ar fi demonstrat existența unor „condiții de creditare mai favorabile” imputabile excluderii posibilității unei proceduri de faliment și nu ar fi stabilit că instituția publică IFP nu poate fi declarată falimentară și nici că nicio procedură de insolvabilitate nu este posibilă, în măsura în care Legea din 1985 nu este decât o lege de procedură, iar faptul că IPIC nu intră în sfera sa de aplicare nu înseamnă că nu ar putea fi instituită împotriva acestora o procedură de redresare, de lichidare sau de „faliment”ad hoc.
(44)
Pe de altă parte, astfel cum se explică la considerentele 57-67 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze susțin că aplicarea „procedurii” instituite prin Legea din 16 iulie 1980, și nu a procedurii colective de drept comun, nu ar conferi niciun avantaj creditorului. Acestea contestă necesitatea respectării criteriilor de publicitate (39) și de echivalență (40) impuse de Comisie la considerentul 81 din decizia de inițiere pentru a evalua dacă aplicarea unei proceduri specifice în caz de insolvabilitate conferă un avantaj entității supuse acestei proceduri față de întreprinderile supuse dreptului comercial (41), însă rețin aceste criterii pentru a analiza procedura instituită prin Legea din 16 iulie 1980. Acestea estimează că, în ceea ce privește criteriul de publicitate, această procedură ar fi în mod corect identificată de agențiile de rating ca fiind aplicabilă în cazul insolvabilității unui IPIC, în timp ce, în privința criteriului de echivalență, fac deosebire între situația în care s-ar aplica și cea în care nu s-ar aplica o cerință privind continuitatea serviciului public, notând că situația financiară a instituției publice IFP și a filialelor sale face improbabilă o situație de insuficiență a activelor grupului IFP, ale cărui disponibilități și plasamente (150,3 milioane EUR) erau echivalente, la sfârșitul anului 2007, cu aproximativ de cinci ori valoarea împrumuturilor și datoriilor financiare (25,2 milioane EUR):
(a)
în ipoteza în care nu s-ar aplica nicio condiție de serviciu public, în cazul insuficienței activelor instituției publice, aplicarea procedurii instituite prin Legea din 1980 nu ar plasa creditorii într-o situație mai favorabilă decât în cazul aplicării procedurii de drept comun: aceștia ar recupera aceeași sumă ca și creditorii unei entități supuse dreptului comercial, respectiv suma obținută din realizarea activelor, și nu ar avea nicio cale de atac la încheierea procedurii (42), răspunderea statului neputând fi angajată, potrivit Franței, doar pe motiv de lipsă de active. Doar două aspecte ar fi diferite:
-
lipsa unui tratament global al creditorilor: contrar procedurii de drept privat în care creanțele sunt tratate în masă, iar creditorii sunt despăgubiți în ordinea descrescătoare a privilegiului și proporțional cu sumele disponibile, procedura instituită prin Legea din 16 iulie 1980 se deosebește prin faptul că doar acțiunea în justiție permite creditorului să își păstreze drepturile. Logica legii din 16 iulie 1980 este „primul sosit, primul servit”;
-
reprezentantul statului este cel care își asumă o funcție echivalentă cu cea a lichidatorului și a administratorului judiciar sub controlul instanței administrative (controlul culpei grave, așa cum a fost stabilit de Consiliul de Stat în hotărârea Campoloro, menționată mai sus).
(b)
în ipoteza în care ar trebui asigurată continuitatea serviciului public, autoritățile franceze admit că reprezentantul statului, în exercițiul puterilor conferite de Legea din 16 iulie 1980, ar putea decide să nu cedeze anumite active necesare îndeplinirii unei misiuni de serviciu public. Necedarea anumitor bunuri s-ar traduce, dacă aceasta nu ar face obiectul unei despăgubiri de către stat, prin realizarea unor active mai puține și, deci, prin diminuarea corelată a sumelor recuperabile de către creditori. Conform autorităților franceze, o astfel de procedură nu ar conferi creditorilor instituției publice IFP mai multe drepturi decât cele care le-ar reveni prin aplicarea dreptului comercial. Cu toate acestea, autoritățile franceze recunosc că, în această situație, s-ar putea invoca răspunderea obiectivă a statului: aceasta s-ar traduce printr-o despăgubire a creditorilor la valoarea prejudiciului suferit de aceștia (cel mult la valoarea de piață a activelor păstrate de stat pentru continuitatea serviciului public). Creditorii ar putea fi, astfel, puși în aceeași situație ca cea care ar rezulta din aplicarea dreptului comun. Autoritățile franceze constată că procedura instituită prin Legea din 16 iulie 1980 nu conferă niciun avantaj față de procedura de drept comun și că, prin urmare, supunerea în mod direct a instituției publice IFP la o astfel de procedură nu ar fi justificată.
(45)
Astfel cum se explică la considerentul 68 din Decizia C 56/2007, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze subliniază că normele menționate de Comisie în decizia de inițiere, în special la considerentul 82, mai precis directiva de codificare nr. 02-060-M95 din 18 iulie 2002 privind reglementarea financiar-contabilă a instituțiilor publice naționale industriale și comerciale și ghidul privind organizarea financiară a creărilor, transformărilor și desființărilor instituțiilor publice naționale și a grupurilor de interes public din 14 noiembrie 2006, nu sunt nici aplicabile, nici nu pot fi transpuse în cazul instituției publice IFP.
(46)
În ceea ce privește recapitalizarea filialelor instituției publice IFP, autoritățile franceze estimează mai întâi că problema ridicată la considerentul 80 din decizia de inițiere nu ar trebui apreciată pentru a demonstra existența unei eventuale garanții de stat, ci, mai curând, pentru a măsura efectele potențiale ale unei asemenea garanții, care ar plasa, dacă este cazul, instituția publică IFP și filialele sale într-o poziție preferențială datorită condițiilor de recapitalizare mai ușoare. Acestea estimează că argumentația Comisiei se bazează pe două idei eronate:
-
pe de o parte, Comisia ar comite o eroare de raționament în ceea ce privește eventualul sprijin pe care instituția publică IFP l-ar putea aduce filialelor sale prin intermediul unui transfer în interiorul grupului, condițiile în care o societate-mamă a unui grup, fie ea persoană juridică de drept public, poate susține una dintre filialele sale aflată în dificultate, fiind încadrate strict de dreptul societăților (43) și neavând nicio legătură cu noțiunea de întreprindere în sensul dreptului concurenței.
-
pe de altă parte, autoritățile franceze contestă faptul că statutul de IPIC al instituției publice IFP și garanția statului că un astfel de statut ar implica și cazul de față îi permit să își recapitalizeze filialele mai ușor decât societățile-mamă de grup având un statut juridic de drept privat. Conform autorităților franceze, faptul că o societate suportă temporar pierderile uneia dintre filialele sale ar releva din funcționarea normală a unui grup de societăți, după cum, de altfel, instanța Uniunii Europene a recunoscut deja (44), iar intervenția unui investitor public care ar acționa în conformitate cu aceleași reguli de conduită ca un investitor privat nu ar conține elemente de ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE (45). Acesta ar fi, în special, valabil pentru instituția publică IFP, care ar dispune de posibilitatea (și nu de obligația) juridică de a recapitaliza o filială în dificultate conform acelorași criterii de evaluare ca orice investitor informat. În cele din urmă, autoritățile franceze contestă faptul că IPIC dispun de o posibilitate oarecare de „acces direct” la „conturile de trezorerie”. Acestea precizează că mecanismul bugetar al „contului de ajutor financiar”, încadrat de articolul 24 din LOLB, prevede constituirea de conturi de credite limitative (plafonate prin Legea finanțelor), care permit statului, dacă dorește și poate (în special în conformitate cu legislația Uniunii Europene), să aprobe plăți în avans către diferite organisme. Conform autorităților franceze, IPIC nu ar avea „acces direct” la aceste conturi.
5.1.2 INEXISTENȚA ORICĂRUI AVANTAJ LA NIVELUL INSTITUȚIEI PUBLICE IFP ȘI AL FILIALELOR SALE
(47)
Autoritățile franceze consideră mai întâi că susmenționata Comunicare privind garanțiile nu permite formularea unei concluzii privind existența unui avantaj în cazul de față, că extinderea la filialele instituției publice IFP, societăți pe acțiuni de drept comun, a eventualelor avantaje de care ar beneficia aceasta din urmă în virtutea statutului său de IPIC, ar fi în contradicție cu practica decizională a Comisiei și că existența unui avantaj economic real pentru instituția publică IFP și filialele sale nu este probată în speță.
(48)
Autoritățile franceze consideră că Comisia interpretează în mod eronat punctul 1.2. din Comunicarea privind garanțiile menționată anterior care prevede următoarele „(…) constituie ajutor de stat sub formă de garanție inclusiv condițiile de creditare mai favorabile obținute de întreprinderile al căror statut juridic exclude posibilitatea unei proceduri de faliment sau insolvabilitate sau prevede în mod explicit o garanție de stat sau o acoperire a pierderilor de către stat”:
-
în primul rând, autoritățile franceze contestă faptul că instituția publică IFP dispune, în calitate de IPIC, de un statut juridic care exclude orice procedură de faliment sau insolvabilitate; Comisia nu ar fi demonstrat, în orice caz, acest lucru, ci doar ar fi făcut dovada faptului că acest statut nu ar permite aplicarea unei proceduri speciale (în cazul de față, procedura instituită prin Legea din 25 ianuarie 1985);
-
în al doilea rând, autoritățile franceze neagă caracterul automat al relației între imposibilitatea juridică și statutară de a se supune unei proceduri de faliment sau insolvabilitate și a beneficia de condiții de finanțare mai favorabile pe piețe; Comisiei i-ar reveni sarcina, în conformitate cu punctul 1.2. din Comunicarea privind garanțiile menționată anterior, să demonstreze în prealabil existența unor condiții de creditare mai favorabile pentru a considera că o întreprindere al cărei statut juridic exclude posibilitatea unei proceduri de faliment sau insolvabilitate beneficiază de un ajutor sub formă de garanție.
(49)
Pe de altă parte, în decizia de inițiere, Comisia ar fi ignorat practica sa decizională în momentul examinării potențialelor avantaje care decurg la nivelul filialelor instituției publice IFP din existența unei garanții nelimitate pentru IPIC. Comisia ar fi adoptat un raționament contradictoriu cu cel pe care l-a adoptat în momentul creării La Banque Postale (46): în timp ce aceasta din urmă era, la fel ca filialele instituției publice IFP, o societate pe acțiuni deținută 100 % de o entitate asimilabilă unui IPIC, Comisia a considerat (făcând abstracție de angajamentele asumate de Franța în acest caz) că statutul juridic de societate pe acțiuni de drept comun permite, de la sine, excluderea existenței oricărei garanții nelimitate la nivelul filialei. Același raționament ar trebui să conducă, conform autorităților franceze, la luarea în considerare a faptului că filialele instituției publice IFP având, de asemenea, statut de societate pe acțiuni de drept comun, nu beneficiază nici de garanția nelimitată acordată eventual în virtutea statutului de IPIC.
(50)
În sfârșit, Comisia nu ar demonstra existența unui avantaj economic real pentru instituția publică IFP și filialele sale, mulțumindu-se să invoce în decizia de inițiere condiții de finanțare „considerate” mai favorabile, fără să prezinte vreo probă efectivă. Jurisprudența Uniunii Europene ar impune ca în cazul de față Comisia să demonstreze că statutul de IPIC al instituției publice IFP i-a permis efectiv să obțină condiții de finanțare mai favorabile (47). Însă autoritățile franceze ar fi comunicat un anumit număr de elemente în cursul procedurii care atestă că statutul de IPIC al instituției publice IFP nu a adus și nici nu putea aduce un avantaj financiar instituției publice IFP și filialelor sale, transformarea instituției publice IFP efectuându-se în special în conformitate cu un principiu general de continuitate, în special la nivelul activității, al organizației, al regimului contabil și financiar (resurse și norme contabile și financiare) și al regimului său fiscal.
(51)
Autoritățile franceze consideră că elementele precedente ar dovedi că:
-
situația financiară a instituției publice IFP și a filialelor sale ar fi bună, ceea ce ar anula problema unui eventual faliment și, prin urmare, a unei intervenții în ultimă instanță a statului;
-
condițiile de finanțare pe termen scurt ale instituției publice IFP și ale filialelor sale ar fi diferite pentru fiecare dintre aceste entități și ar fi rezultatul negocierilor specifice realizate intuitu personae cu băncile lor.
-
nici relațiile instituției publice IFP și ale filialelor sale cu furnizorii și clienții lor nu ar determina condiții privilegiate care rezultă dintr-o așteptare din partea acestor furnizori și clienți a unei garanții de stat;
(52)
Autoritățile franceze concluzionează că:
-
analiza elaborată de Comisie în decizia sa de inițiere a procedurii ar fi contestabilă: instituția publică IFP și filialele sale nu ar beneficia de nicio garanție de stat;
-
Comisia nu ar fi demonstrat existența unui avantaj pentru instituția publică IFP și filialele sale care decurge din statutul de IPIC al IFP;
-
prin urmare, Comisia nu ar fi demonstrat existența unui ajutor de stat în favoarea instituției publice IFP și a filialelor sale.
5.2 PROPUNERILE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE
(53)
Cu toate acestea, pentru a elimina orice rezervă a Comisiei, autoritățile franceze au arătat că sunt pregătite, în cazul în care Comisia acceptă încheierea procedurii printr-o decizie privind inexistența ajutorului de stat, în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) din regulamentul de procedură susmenționat, să pună în aplicare următoarele măsuri:
-
clarificarea decretului de aplicare a Legii din 16 iulie 1980;
-
introducerea unei mențiuni care să precizeze inexistența unei garanții în contractele instituției publice IFP care implică o creanță;
-
introducerea unei mențiuni care să precizeze inexistența unei garanții în contractele de finanțare ale filialelor instituției publice IFP.
5.2.1 CLARIFICAREA DECRETULUI DE APLICARE A LEGII DIN 16 IULIE 1980
(54)
Astfel cum se menționează la considerentele 94-96 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze propun clarificarea interpretării Legii din 16 iulie 1980 prin modificarea paragrafului (4) din articolul 3-1 al decretului său de aplicare (48). Modificarea propusă vizează, potrivit acestora, eliminarea oricărei ambiguități în ceea ce privește expresia „va dispune în consecință” în organizarea puterii de tutelă conferită prefectului sau autorității de tutelă, acestea din urmă trebuind acum să aloce resursele în cadrul bugetului colectivității sau al instituției (49). Conform autorităților franceze, această propunere ar exclude posibilitatea ca, în exercitarea puterii sale de tutelă, reprezentantul statului să crească resursele colectivității sau ale instituției în cauză prin intermediul unei subvenții de stat sau al unei injecții de fonduri publice.
5.2.2 INTRODUCEREA UNEI MENȚIUNI CARE SĂ PRECIZEZE INEXISTENȚA UNEI GARANȚII ÎN CONTRACTELE INSTITUȚIEI PUBLICE IFP CARE IMPLICĂ O CREANȚĂ
(55)
Astfel cum se menționează la considerentele 97-100 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze contestă poziția Comisiei (50) conform căreia răspunderea statului ar putea fi angajată numai pe baza insolvabilității instituției publice IFP. Totuși, acestea prezintă o propunere fondată pe excepția riscului acceptat (a se vedea hotărârile Consiliului de stat în cauzele Sille (51) și Meunier (52)), sugerând, la fel cum au propus în cauza serviciilor poștale, să confirme oficial creditorilor instituției publice IFP faptul că creanța lor nu beneficiază de garanția statului și că, în caz de insolvabilitate, statul nu ar fi obligat să se substituie din punct de vedere financiar întreprinderii în scopul achitării creanței. Prin urmare, eventualele persoane interesate, prin expunerea în mod voit și cu bună știință, nu ar putea invoca dreptul la despăgubiri. Așadar, autoritățile franceze s-ar angaja, împreună cu instituția publică IFP, ca pentru fiecare operațiune să se prevadă următoarea mențiune în contractul de finanțare (pentru orice instrument prevăzut în contract):
„Emisiunea/programul/împrumutul nu beneficiază de niciun fel de garanție, directă sau indirectă, din partea statului. În caz de insolvabilitate, statul nu este obligat să se substituie financiar instituției publice IFP pentru achitarea creanței.”
(56)
Astfel cum se menționează la considerentul 101 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze au luat, de asemenea, act de rezervele exprimate de Comisie la considerentul 71 din decizia de inițiere, care a precizat că, pe de o parte, excepția riscului acceptat este o normă stabilită de jurisprudență, care ar putea evolua, că, pe de altă parte, o astfel de normă se baza pe instrument de drept secundar, care ar putea fi anulate în caz de litigiu și că, în final, propunerea autorităților franceze nu acoperă toate cazurile de față, creanțele putând fi nu doar financiare, ci și comerciale sau de altă natură.
(57)
Astfel cum se menționează la considerentele 102-104 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, după ce au amintit opoziția lor de principiu în ceea ce privește poziția Comisiei asupra angajării răspunderii obiective a statului exclusiv pe motivul insuficienței activelor instituției publice IFP, autoritățile franceze au adus elemente suplimentare pentru a răspunde acestor rezerve:
(a)
autoritățile franceze estimează că prima obiecție a Comisiei ar însemna să se considere că, deși dreptul intern al unui stat membru nu prevede o dispoziție în acest sens, singurul risc de reviriment jurisprudențial, adică de modificare a dreptului intern, ar fi suficient pentru a constitui temeiul juridic al unui ajutor de stat. Comisia nu ar trebui să justifice o posibilă măsură de ajutor printr-o eventuală modificare a dreptului, care este, în cazul de față, mai mult decât improbabilă, excepția riscului acceptat constituind un principiu general de drept public care este din plin confirmat de jurisprudență, niciodată contrazis și comentat pe larg;
(b)
în ceea ce privește a doua obiecție, autoritățile franceze recunosc că legea și regulamentul prevalează asupra contractului și că o clauză litigioasă poate fi întotdeauna anulată. Cu toate acestea, consideră că această obiecție nu invocă niciun text de rang superior, că nu este susținută și, prin urmare, nu are nicio bază;
(c)
în final, în ceea ce privește a treia obiecție, autoritățile franceze consideră că se bazează pe o simplă supoziție a unei convingeri sau așteptări posibile a furnizorilor legate de o garanție de stat asupra creanței lor, supoziție care nu ar trebui să se bazeze numai pe existența unui avantaj, ci ar trebui coroborată printr-un element care stabilește că instituția publică IFP și filialele sale au beneficiat în mod real de un astfel de avantaj economic.
(58)
Cu toate acestea, astfel cum se menționează la considerentul 106 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze se arată pregătite să își extindă propunerea privind înregistrarea inexistenței unei garanții la toate contractele care implică o creanță, astfel încât să înlăture în mod explicit orice risc de angajare a răspunderii obiective a statului justificată exclusiv de insolvabilitatea instituției publice IFP.
5.2.3 INTRODUCEREA UNEI MENȚIUNI CARE SĂ PRECIZEZE INEXISTENȚA UNEI GARANȚII ÎN CONTRACTELE DE FINANȚARE ALE FILIALELOR AXENS, BEICIP-FRANLAB, PROSERNAT ALE INSTITUȚIEI PUBLICE IFP
(59)
Pe de altă parte, pentru a completa partea dispozitivă propusă, autoritățile franceze prezintă Comisiei o propunere suplimentară asemănătoare celei făcute în momentul creării La Banque Postale, constând în angajamentul, în ceea ce privește condițiile de creditare ale filialelor instituției publice IFP (Axens, Beicip-Franlab, Prosernat) pe piețe, de a menționa în scris în contractul de finanțare (pentru orice instrument prevăzut în contract), în momentul efectuării fiecărei operațiuni, că „în conformitate cu dreptul francez (în special necesitatea unei autorizații legislative exprese pentru fiecare garanție), prezenta operațiune de finanțare nu va beneficia de niciun fel de garanție, directă sau indirectă, din partea statului”.
(60)
Astfel cum se menționează la considerentele 107-110 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze consideră că cele două măsuri de clarificare propuse (ale căror detalii sunt amintite la considerentele 55 și 59) permit creditorilor instituției publice IFP și ai filialelor sale să își cunoască mai bine drepturile, astfel încât Franța nu ar trebui considerată, așa cum o face Comisia la considerentul 87 din decizia de inițiere, ca fiind „responsabilă pentru așteptările create în cazul principalilor creditori ai instituției publice IFP în ceea ce privește existența unei garanții” și generând în mod voluntar o „situație juridică netransparentă” care „oferă un avantaj instituției publice IFP și este susceptibilă a angaja resursele statului”.
5.3 OBSERVAȚIILE SUPLIMENTARE ALE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE
(61)
În scrisorile din 16 iulie 2010 și din 26 noiembrie 2010, autoritățile franceze au prezentat elemente suplimentare care atestă, în opinia acestora, inexistența unui ajutor de stat pentru instituția publică IFP.
(62)
Cu titlu introductiv, invocând cauza France Télécom (53), acestea subliniază în scrisoarea lor din 16 iulie 2010 că judecătorul Uniunii Europene ar fi amintit obligația Comisiei de a dovedi existența unui avantaj real în scopul stabilirii existenței unui ajutor de stat. Autoritățile franceze consideră că, în speță, garanția nelimitată care ar decurge din statutul instituției publice IFP, în opinia Comisiei, nu îi conferă în realitate niciun avantaj economic. În scrisoarea din 26 noiembrie 2010, autoritățile franceze precizează că, în opinia lor, sarcina probei îi revine Comisiei. În acest sens, autoritățile franceze amintesc cerințele impuse de jurisprudența Uniunii Europene în materie de probe și motivare, în special de Tribunal în cauza France Telecom menționată anterior, și de Curtea de Justiție în cauzele Krantz (54) și, mai recent, Deutsche Post AG (55). Autoritățile franceze consideră că analiza prezentată de Comisie în cazul de față s-ar baza „mai mult pe ipoteze decât pe o analiză in concreto”.
(63)
Pe de altă parte, autoritățile franceze consideră că Comisia estimează că instituția publică IFP ar putea beneficia de un avantaj la trei niveluri: (i) la nivelul relațiilor sale cu instituțiile bancare și financiare, (ii) la nivelul relațiilor sale cu furnizorii și (iii) la nivelul relațiilor sale cu partenerii industriali terți care au utilizat servicii de cercetare.
(64)
În ceea ce privește relațiile instituției publice IFP cu instituțiile bancare și financiare, autoritățile franceze consideră că instituția publică IFP nu a obținut până în prezent niciun avantaj economic în virtutea statutului său de IPIC. Acestea furnizează Comisiei elemente care atestă că, i) pe termen lung, instituția publică IFP a prezentat un grad de îndatorare zero pentru anii 2005, 2006 și 2007 (56), precum și pentru anii 2008 și 2009, că ii) pe termen mediu, instituția publică IFP a negociat în mod cert anual linii de descoperit de cont la diferite instituții bancare, însă a obținut rate comparabile celor de pe piață și, în orice caz, nu a utilizat niciodată aceste linii de credit și că, în final, iii) pe termen scurt, gradul de îndatorare al instituției publice IFP a fost aproape zero sau egal cu zero în cursul perioadei avute în vedere.
(65)
În ceea ce privește relațiile cu furnizorii, autoritățile franceze consideră că instituția publică IFP, în calitate de autoritate contractantă, se supune obligațiilor de publicitate și de concurență prevăzute în Ordonanța nr. 2005-649 din 6 iunie 2005 (57) și că, prin urmare, nu poate beneficia de niciun avantaj. În scrisoarea lor din 26 noiembrie 2010, autoritățile franceze reiterează această analiză și afirmă că supunerea comenzilor instituției publice IFP unei proceduri de cerere de oferte în conformitate cu Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (58) constituie, în opinia lor, o garanție suficientă pentru a evita denaturarea concurenței pe piață. Potrivit Franței, prin punerea în concurență a furnizorilor săi, conform obligațiilor care rezultă din dreptul Uniunii Europene, instituția publică IFP nu ar putea fi acuzată, cel puțin în absența oricărui element de probă specific, că beneficiază de un avantaj ilegal. Acestea subliniază că accesul la sistemele electronice de achiziții a fost facilitat tocmai din dorința de eficientizare a achizițiilor publice, considerentul 13 din Directiva 2004/18/CE indicând, de exemplu, că „această tehnică de achiziție permite autorităților contractante […]să dispună de o gamă largă de oferte […] și, prin urmare, să asigure o utilizare optimă a fondurilor publice printr-o concurență extinsă.” În acest sens, acestea fac referire la un raport (59) al Comisiei care ar constata un impact pozitiv în termeni de scădere a prețurilor de reglementare privind achizițiile publice, scădere prezentată drept „beneficiul social” al unei concurențe mai echitabile între ofertanți. Prin urmare, prin „imputarea” acestor economii statutului de IPIC al instituției publice IFP, Comisia nu ar fi de acord cu spiritul directivei, care ar vedea în procedurile de selecție vectorul esențial al unei mai bune concurențe care va determina reducerea costurilor de achiziții publice.
(66)
În final, referitor la relațiile instituției publice IFP cu clienții săi, Franța precizează că activitățile de cercetare contractuală vizate acoperă serviciile oferite de instituția publică IFP la solicitarea unui client, a unui terț sau a unei filiale, privind un subiect care se încadrează în sfera misiunii instituției publice IFP, care nu prezintă pentru instituția publică IFP interese strategice în ceea ce privește dreptul de proprietate asupra rezultatelor, care poate îmbogăți cunoștințele și competențele instituției publice în legătură cu coordonarea programelor de C&D publice pe care le desfășoară și care nu face parte din domeniul exclusiv de activitate al filialelor. Autoritățile franceze notează că serviciile de cercetare obținute de acești clienți se bazează pe expertiză și echipamente specifice.
(67)
În această privință, Franța susține că, deși instituția publică IFP ar beneficia de pe urma statutului său de IPIC pentru exercitarea acestor activități economice, acest avantaj nu ar avea niciun impact semnificativ asupra pieței. Este puțin probabil să denatureze concurența sau să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. Pentru perioada curentă începând de la schimbarea statutului instituției publice IFP (survenită în luna iulie 2006), autoritățile franceze recunosc, totuși, că instituția publică IFP ar putea beneficia de o reducere a taxelor din lipsă de subscrieri de garanții de bună execuție, care, pe baza comisioanelor percepute în mod normal de bănci și de societățile de asigurări pentru furnizarea acestui tip de serviciu, ar reprezenta, cu toate acestea, un cuantum neglijabil. Autoritățile franceze concluzionează că statutul unui asemenea efect nu ar fi cel al unui avantaj, ceea ce ar repune în discuție însăși existența unui ajutor de stat pentru instituția publică IFP.
6 OBSERVAȚIILE PĂRȚILOR TERȚE ȘI COMENTARIILE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE
6.1 OBSERVAȚIILE SOCIETĂȚII UOP LIMITED
(68)
În scrisoarea sa din 28 noiembrie 2008, societatea UOP Limited își manifestă interesul de a acționa în calitate de parte terță interesată în cadrul procedurii (60) înainte de a formula o serie de comentarii generale și de a menționa că, în opinia sa, entitatea pe care o numește „IFP/Axens” ar fi beneficiara unui ajutor de stat:
-
ansamblul constituit din instituția publică și filiala sa Axens, „IFP/Axens”, ar fi, fără îndoială, perceput de piață ca o entitate publică (5.1.1);
-
atribuirea statutului de IPIC entității „IFP/Axens” ar fi permis și ar continua să permită o denaturare semnificativă a concurenței pe piața tehnologiilor de proces, piață pe care societatea UOP Limited își desfășoară activitatea, deoarece ar conferi avantaje în relațiile cu furnizorii, finanțatorii și clienții (5.1.2).
6.1.1 PERCEPȚIA PIEȚEI ASUPRA ENTITĂȚII „IFP/AXENS”
(69)
În opinia societății UOP Limited, argumentul autorităților franceze potrivit căruia Axens, la fel ca celelalte filiale ale IFP, ar constitui entități economice distincte nu ar putea rezista. Comisia subliniază în mod justificat că (i) Axens este deținută 100 % de instituția publică IFP; (ii) punerea în aplicare de către Axens a C&D aparținând instituției publice IFP ar reflecta priorități strategice decise de stat; (iii) responsabilii instituției publice IFP ar participa la gestionarea Axens; (iv) Axens s-ar bucura de un contract exclusiv cu instituția publică IFP, care ar fi esențial pentru activitatea economică a filialei; și (v) ar exista, în mod deosebit, un acord privind prima utilizare și furnizarea de personal.
(70)
Pe lângă informațiile menționate la considerentul precedent, societatea UOP Limited adaugă că imaginea pe care IFP și Axens ar da-o relației lor, precum și percepția pe care ar avea-o piața, ar constitui, de asemenea, factori determinanți:
-
IFP și Axens s-ar prezenta pieței ca o entitate economică unică „IFP/Axens”. Site-ul Axens menționează, în special, că „societatea se bazează de aproape 50 de ani pe succese industriale și în materie de C&D” (61). În plus, publicitatea Axens privind tehnologia sa ar face referire la instituția publică IFP. Pe de altă parte, angajații Axens și ai instituției publice IFP ar putea face împreună vizite periodice la sediile deținătorilor licenței lor.
-
Presa industrială ar da un exemplu de percepție a pieței asupra „IFP/Axens” ca entitate economică unică. Societatea UOP Limited a atașat, în mod special, fragmente de articole decupate din ziare făcând referire la activitățile „IFP/Axens” în domeniul licențelor pentru tehnologii de proces sau evocând, ca alternativă, acordarea de către instituția publică IFP a acestor licențe prin intermediul filialei sale Axens. Pe de altă parte, societatea UOP Limited a oferit exemple de articole sau de prezentări în care angajații Axens au lăsat să se înțeleagă că Axens ar fi percepută de instituția publică IFP ca incluzând „totalitatea activităților Direcției Industriale și ale întreprinderii Procatalyse.”
6.1.2 AVANTAJELE OFERITE DE STATUTUL DE IPIC
(71)
În opinia UOP Limited, faptul că Axens este percepută, în același timp, de furnizori și de clienți ca dispunând de resurse de stat nelimitate pentru a-și finanța activitățile i-ar conferi un avantaj considerabil pe piață. Deși ar putea fi vorba doar despre o percepție a pieței, importanța acestui element ar crește într-un context economic mondial de criză economică.
(72)
În ceea ce privește clienții, garanțiile oferite de entitatea „IFP/Axens” ar fi avut o importanță deosebită pe o piață în care clienții ar ține cont de considerentele economice pe termen lung înainte de a alege o anumită tehnologie. Pornind de la exemplul „complexelor aromatice”, societatea UOP Limited explică, în esență, că înainte de a pune în aplicare aceste tehnologii, clienții trebuie să facă investiții foarte importante în proiectarea și construcția infrastructurilor de producție, care ar presupune mai mulți ani de lucru. Succesul acestor complexe industriale ar fi, însă, legat de performanțele tehnologiilor utilizate, clienții acestora solicitând, în general, ca acestea să fie garantate (62) de vânzătorul proceselor. În cazul în care nivelul de performanță cerut nu ar fi atins, aceștia nu ar ezita să angajeze răspunderea cesionarului și să solicite respectarea unor obligații stricte în materie de reabilitare. Solvabilitatea pe termen lung a cesionarului ar reprezenta, în consecință, un element important în alegerea cumpărătorilor, nu doar pentru respectarea obligațiilor contractuale, ci și pentru perspectivele oferite în ceea ce privește C&D, garanțiile viitoare privind îmbunătățirea performanței procedeului achiziționat. Entitatea „IFP/Axens”, percepută de piață ca depinzând de stat, ar beneficia, astfel, de un avantaj față de concurenții săi, cumpărătorii neavând motive deosebite de îndoială cu privire la supraviețuirea sa pe termen lung.
(73)
În ceea ce privește furnizorii, societatea UOP Limited consideră că entității „IFP/Axens” i s-ar putea acorda condiții preferențiale față de concurenții săi; în acest sens, aceasta face referire la contractele semnate în comun de IFP și Axens menționate în decizia de inițiere.
(74)
În ceea ce privește piețele financiare, societatea UOP Limited consideră că entitatea „IFP/Axens” beneficiază de condiții și de rate ale dobânzii preferențiale pe piețele de capital, având în vedere rolul de garant în ultimă instanță pe care l-ar juca statul. Pe de altă parte, într-un context de criză financiară, prezența statului și siguranța pe care aceasta o prezintă pentru investitori, ar permite atragerea de capitaluri private într-un context de recesiune. Întreprinderile concurente nu ar putea accesa finanțări comparabile sau nu le-ar putea obține decât în condiții mai puțin atractive din punct de vedere economic. În opinia societății UOP Limited, efectele crizei economice și financiare ar fi consolidat și mai mult potențialul măsurii de denaturare a concurenței.
(75)
În scrisoarea sa din 23 ianuarie 2009, societatea UOP Limited face trimitere la observațiile sale anterioare, precum și la cele transmise în cadrul procedurii privind Decizia C 51/2005 menționată anterior. Societatea consideră că aceste informații ar furniza suficiente elemente care să dovedească importanța solvabilității co-contractanților pe piața în cauză a licențelor pentru procedee. Aceasta reiterează argumentul conform căruia s-ar presupune că clienți entității „IFP/Axens” ar avea raporturi comerciale cu un organism de stat a cărui viabilitate pe termen lung nu ar prezenta niciun risc. În cele din urmă, societatea UOP Limited invită Comisia să analizeze acordurile încheiate între Axens și clienții săi, declarându-se convinsă că acestea nu conțin nicio prevedere susceptibilă să limiteze răspunderea la nivelul Axens.
6.2 COMENTARIILE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE CU PRIVIRE LA OBSERVAȚIILE SOCIETĂȚII UOP LIMITED
(76)
În scrisoarea lor din 22 iunie 2009, autoritățile franceze consideră că observațiile societății UOP Limited s-ar „întemeia pe afirmații eronate, chiar total false, în orice caz, care nu se bazează pe niciun element de natură să demonstreze existența unui ajutor de stat în favoarea instituției publice IFP sau Axens”.
(77)
În esență, autoritățile franceze neagă orice relevanță a acuzației formulate potrivit căreia „IFP/Axens” ar fi percepută pe piață ca o entitate publică ce beneficiază de avantaje față de clienți, furnizori și piețele financiare, respingând afirmația că această entitate „IFP/Axens” ar constitui un organ al statului care nu prezintă niciun risc în ceea ce privește viabilitatea pe termen lung.
(78)
Autoritățile franceze dezvoltă două argumente:
-
în primul rând, entitatea „IFP/Axens” nu ar fi un organ al statului care dispune de resurse nelimitate; în plus, nimic nu ar dovedi că această entitate este percepută ca atare pe piață (6.2.1).
-
în al doilea rând, statutul de IPIC al instituției publice IFP nu ar conferi niciun avantaj întreprinderii Axens pe piață (6.2.2).
6.2.1 ENTITATEA „IFP/AXENS” NU AR FI UN ORGAN AL STATULUI CARE DISPUNE DE RESURSE NELIMITATE
(79)
Conform autorităților franceze, contrar celor afirmate de societatea UOP Limited, furnizorii și clienții entității „IFP/Axens” nu ar percepe această întreprindere ca un „organ al statului” care beneficiază de resurse nelimitate.
(80)
În primul rând, autoritățile franceze fac trimitere la analiza juridică pe care au transmis-o Comisiei, precum și la observațiile lor anterioare, care ar demonstra, în opinia lor, că statutul de IPIC al instituției publice IFP nu ar conferi, în niciun caz, o garanție de stat.
(81)
În al doilea rând, autoritățile franceze remarcă faptul că societatea UOP Limited se bazează pe argumentul unei „pretinse convingeri într-o garanție de stat nelimitată în favoarea IFP/Axens”, care, de drept, nu ar exista, și care, în sine, nu ar fi suficientă pentru a proba existența unui ajutor de stat.
(82)
În al treilea rând, presupunând chiar că instituția publică IFP beneficiază de o garanție publică - lucru contestat de autoritățile franceze - ar fi greșit să se considere că o astfel de garanție s-ar extinde în mod automat la filialele instituției publice IFP pe motiv că aceasta din urmă și filialele sale ar forma un grup economic în sensul dreptului concurenței. De fapt, potrivit Franței, ca entități de drept privat, care se supun dreptului societăților comerciale, filialele instituției publice IFP și, mai precis, Axens, nu ar fi acoperite de o astfel de garanție, principiul autonomiei filialelor opunându-se, în special, teoriei propuse de societatea UOP Limited privind „extinderea automată” a garanțiilor în cadrul unui grup. Noțiunea de grup, care poate avea un sens în dreptul concurenței, nu ar fi recunoscută de dreptul societăților comerciale, iar acordarea unor garanții în cadrul unui grup s-ar supune, astfel, unor condiții stricte de formă și de fond. În special, acest lucru este valabil pentru instituția publică IFP, care ar prevedea autorizarea de către Consiliul de administrație în temeiul articolului 7 din Statutul său. În plus, autoritățile franceze consideră că Comisia ar fi luat deja notă de acest punct, întrucât ar fi recunoscut „că statutul juridic al Banque Postale (persoană juridică de drept privat) ar fi, în sine, suficient pentru a exclude existența oricărei garanții nelimitate la nivelul Banque Postale” (63).
6.2.2 AXENS NU AR BENEFICIA DE NICIUN AVANTAJ PE PIAȚĂ ÎN VIRTUTEA STATUTULUI DE IPIC AL INSTITUȚIEI PUBLICE IFP
(83)
Autoritățile franceze consideră că argumentul prezentat de societatea UOP Limited, conform căruia piața ar împărtăși convingerea că entitatea „IFP/Axens” ar fi un organ al statului cu resurse nelimitate și s-ar bucura de avantaje atât față de clienți, cât și față de furnizori și creditori, nu s-ar baza pe „niciun element serios” și, în plus, ar fi „categoric infirmat de fapte”.
(84)
Autoritățile franceze au prezentat o notă de serviciu a Direcției pentru Afaceri juridice și Acorduri (AJA) din cadrul Axens, intitulată „Principiile de securitate juridică ale Axens” (64), care precizează raporturile existente între instituția publică IFP și Axens. Acestea raporturi sunt guvernate în mod explicit de reglementarea generală potrivit căreia Axens nu solicită nicio garanție societății-mamă și aceasta indiferent de motiv. Autoritățile franceze au precizat că nu ar fi posibilă nicio derogare de la această reglementare privind inexistența unei garanții. Acest principiu ar fi, de altfel, menționat pe larg în document, după cum urmează: „IFP nu garantează pentru acțiunile sau omisiunile Axens”. Autoritățile franceze au precizat că această reglementare se aplică oricărui contract sau proiect pe care l-ar putea încheia sau desfășura Axens cu clienții săi, cu furnizorii și pe piețele financiare.
6.2.2.1 Referitor la raporturile între Axens și clienții săi
(85)
Potrivit Franței, societatea UOP Limited ar susține fără nicio justificare importanța garanției publice asupra situației financiare pe termen lung a Axens, în special în ceea ce privește garanțiile contractuale și obligațiile de întreținere prevăzute în mod obișnuit în acordurile de licență (65), și nici nu ar justifica motivele pentru care ar fi „încredințată că nicio dispoziție de limitare a răspunderii la nivelul Axens nu va fi găsită de Comisie”.
(86)
Pe marginea acestor puncte, autoritățile franceze au precizat că reglementarea descrisă la considerentul 84 (conform căreia filiala nu formulează nicio solicitare de garanție societății-mamă) se aplică, de asemenea, oricărei garanții pe care Axens ar putea-o negocia sau încheia cu un client. Autoritățile franceze și-au ilustrat argumentul prin exemplul „complexelor aromatice” menționat de societatea UOP Limited în comentariile sale. Autoritățile franceze au declarat că, în general, Axens alege să își limiteze răspunderea la o anumită cotă din redevența […] (*). Această politică de limitare a garanțiilor, care ar constitui unul dintre Principiile de securitate juridică ale Axens, s-ar distinge, prin urmare, net de practicile altor întreprinderi active în acest domeniu, care ar acorda, conform autorităților franceze, garanții nelimitate în anumite cazuri.
(87)
În cele din urmă, autoritățile franceze menționează că obligațiile în materie de întreținere/reparații aplicabile în caz de dezastre nu ar mobiliza acoperirea financiară a instituției publice IFP:
(a)
în cazul falimentului Axens, capacitatea oferită de asigurătorii săi de răspundere civilă prin diferitele linii de asigurare din programul său mondial ar fi net superioară plafoanelor de răspundere Axens convenite prin contract cu deținătorii licențelor sale;
(b)
capacitatea de mobilizare imediată sau rapidă a resurselor Axens, în special prin gradul său scăzut de îndatorare, ar fi, de asemenea, foarte importantă;
(c)
convențiile încheiate între instituția publică IFP și Axens ar limita în mod expres răspunderea instituției publice IFP în cazul falimentului unui deținător de licență Axens la cuantumuri neapărat limitate din cauza corelării acestora cu redevența percepută de instituția publică IFP;
(d)
asigurătorul de răspundere civilă Axens ar renunța în mod explicit la orice acțiuni împotriva instituției publice IFP, indiferent de motiv.
(88)
Autoritățile franceze concluzionează că afirmațiile societății UOP Limited privind existența unor pretinse avantaje pe care Axens le-ar obține pe piața licențelor pentru procedee ar fi infirmate, în special în măsura în care Axens a dus în permanență o politică de limitare a garanțiilor de răspundere acordate clienților săi.
(89)
În scrisoarea lor din 8 septembrie 2009, autoritățile franceze au precizat că limitarea răspunderii în ceea ce privește clienții este prevăzută atât în convenția de licență-cadru (66), cât și în convenția de licență-produse (67) încheiate între instituția publică IFP și Axens și intrate în vigoare la 1 ianuarie 2001. Ambele contracte prevăd că, în cazul în care Axens poate dovedi că serviciile furnizate de instituția publică IFP stau la originea falimentului său, răspunderea financiară a acesteia din urmă va fi limitată la un procent (68) din sumele încasate efectiv de instituția publică IFP ca redevențe proporționale pentru tranzacția de vânzare care generează o creanță (licență-produse) și pentru unitatea care face obiectul unei sub-licențe sau pentru tranzacția de vânzare efectuată în cadrul unei sub-licențe care generează o creanță (licență-cadru). Cu alte cuvinte, răspunderea instituției publice IFP nu poate depăși niciodată 100 % din sumele percepute. Pe de altă parte, licența-cadru prevede că activitatea Axens se bazează pe garanțiile financiare acordate subcontractanților în ceea ce privește performanțele tehnice ale procedeelor. Instituția publică IFP nu este, astfel, răspunzătoare pentru garanțiile tehnice acordate de Axens clienților săi.
(90)
În plus, trebuie precizat că contractele de licență între Axens și clienții săi prevăd, în mod simetric, ca răspunderea financiară a Axens să fie, în general, limitată la […] (*) % din redevențele plătite pentru fiecare unitate care face obiectul unei creanțe. Răspunderea instituției publice IFP este total independentă de cea a Axens, atunci când, din rațiuni comerciale, garanția acordată de aceasta din urmă clientului său se dovedește mai mare decât garanția care i-a fost acordată de instituția publică IFP. Acest principiu se aplică oricărei licențe pe care instituția publică IFP urmează să o acorde unor părți terțe, altele decât filialele sale.
(91)
În final, autoritățile franceze au adăugat că instituția publică IFP are ca principiu limitarea răspunderii sale față de clienții săi (filiale sau din afara grupului) atunci când prestează servicii în numele acestora din urmă (studii, cercetări la comandă, teste etc.). Răspunderea admisă de instituția publică IFP constă, în acest caz, într-un angajament privind rectificarea lucrărilor realizate, în timp ce pe plan financiar principiul vizează limitarea răspunderii la […] (*) % din remunerația efectiv încasată, cu un plafon care poate ajunge, în final, la […] (*) % în funcție de caz. Astfel, în cazul în care clientul consideră că lucrarea realizată de instituția publică IFP este defectuoasă, aceasta nu poate fi, în niciun caz, obligată să o refacă pe termen nelimitat.
6.2.2.2 Referitor la raporturile Axens cu furnizorii săi și la condițiile sale de finanțare pe piețele financiare
(92)
Autoritățile franceze neagă relevanța afirmației societății UOP Limited conform căreia pretinsa convingere legată de existența unor resurse financiare nelimitate în beneficiul Axens i-ar oferi condiții preferențiale atât din partea furnizorilor săi, cât și de pe piețele financiare. În opinia Franței, societatea UOP Limited nu ar aduce niciun fel de probe în sprijinul acestei acuzații.
(93)
Autoritățile franceze consideră că reglementarea descrisă la considerentul 84, conform căreia filiala nu formulează nicio solicitare de garanție către societatea-mamă, este suficientă pentru a infirma ipoteza formulată de societatea UOP Limited.
(94)
Mai mult decât atât, în ceea ce privește condițiile de creditare ale Axens, la fel ca cele ale Beicip-Franlab și Prosernat, pe piețele financiare, autoritățile franceze se declară dispuse să se angajeze în fața Comisiei să menționeze, în scris, în orice contract de finanțare, în momentul efectuării fiecărei operațiuni, că „în conformitate cu dreptul francez (în special necesitatea unei autorizații legislative exprese pentru fiecare garanție), prezenta operațiune de finanțare nu va beneficia de niciun fel de garanție, directă sau indirectă, din partea statului” (69).
7 EVALUARE
7.1 EXISTENȚA UNUI AJUTOR DE STAT ÎN SENSUL ARTICOLULUI 107 ALINEATUL (1) DIN TFUE
(95)
Articolul 107 alineatul (1) din TFUE prevede următoarele: „Cu excepția derogărilor prevăzute de tratate, sunt incompatibile cu piața internă ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care afectează schimburile comerciale dintre statele membre”.
(96)
În cazul de față, pentru a stabili existența unui ajutor de stat, trebuie mai întâi să se verifice dacă măsura constând în acordarea de către Franța a statutului de IPCI instituției publice IFP la data de 7 iulie 2006 implică resurse de stat (7.1.1) pentru acordarea unei garanții publice nelimitate care acoperă activitățile economice (7.1.2). Întrucât dimensiunea acoperirii garanției de stat și natura activităților acoperite vor permite definirea domeniului de aplicare al prezentei decizii (7.1.3), va trebui apoi să se examineze dacă măsura în cauză conferă un avantaj selectiv grupului IFP (7.1.4) care poate afecta schimburile comerciale dintre statele membre (7.1.5).
7.1.1 UTILIZAREA RESURSELOR DE STAT SUB FORMĂ DE GARANȚIE NELIMITATĂ
(97)
Având în vedere structura sa specifică de grup economic în sensul dreptului concurenței, este necesar să se țină seama de impactul potențial al garanției de stat nelimitate care rezultă din statutul de IPIC al instituției publice IFP asupra tuturor entităților grupului IFP, adică asupra instituției publice și a filialelor sale, procedând în două etape:
-
în ceea ce privește instituția publică IFP, impactul garanției nelimitate decurge direct din statutul de IPIC: de fapt, instituția publică IFP, ca persoană juridică de drept public, nu se supune dreptului comun în materie de redresare și lichidare judiciară a întreprinderilor aflate în dificultate. Având în vedere această particularitate, societatea-mamă a grupului IFP și-ar putea exercita direct activitățile economice în condiții mai avantajoase decât alți actori din piață care nu beneficiază de o protecție comparabilă (7.1.1.1).
-
în ceea ce privește activitățile exercitate direct de filialele de drept privat ale grupului IFP, care se supun, la rândul lor, integral dreptului comun în materie de faliment, o angajare directă a instituției publice și, prin urmare, a statului pare imposibilă. Prin urmare, în ipoteza insuficienței activelor unei filiale, este necesar să se analizeze măsura în care creditorii Axens, Prosernat și Beicip-Franlab ar putea beneficia de un mecanism indirect pe baza unei posibile răspunderi a societății-mamă față de filialele sale, echivalentul unui mecanism de garantare (7.1.1.2).
7.1.1.1 Acoperirea instituției publice IFP de o garanție de stat nelimitată acordată în virtutea statutului său de IPIC
(98)
În Decizia C 56/2007 menționată anterior, Comisia a concluzionat (70) că particularitățile intrinseci ale statutului de instituție publică al La Poste (71) și, în special, existența unei garanții în ceea ce privește rambursarea creanțelor individuale și menținerea existenței La Poste și/sau a obligațiilor sale ar implica faptul că statul joacă rolul de garant în ultimă instanță asupra activităților economice desfășurate de instituția publică.
(99)
În cazul de față, Comisia consideră că argumentele invocate în Decizia C 56/2007 menționată anterior pot fi, în esență, transpuse statutului de IPIC al instituției publice IFP și că aceasta din urmă beneficiază, de asemenea, de o situație juridică specială, atât în ceea ce privește despăgubirea creditorilor săi, cât și menținerea existenței întreprinderii în caz de insolvabilitate. De asemenea, în sensul prezentei analize, Comisia va face referire la argumentele dezvoltate în secțiunea 4.1 („Calificarea drept ajutor”) din Decizia C 56/2007 menționată anterior.
A. Garantarea rambursării creanțelor individuale
(100)
Este necesar, mai întâi, să se analizeze argumentul autorităților franceze conform căruia existența unei garanții de stat în favoarea IPIC ar fi exclusă de legislație sau de jurisprudență (a), înainte de a dovedi că, în ipoteza în care instituția publică IFP s-ar afla în situația de încetare a plăților, creditorii săi ar beneficia de o procedură mai favorabilă decât creditorii întreprinderilor relevante de drept comun.
a) Respingerea argumentelor autorităților franceze
(101)
Contrar celor afirmate de autoritățile franceze, Comisia este în măsură să concluzioneze că dreptul francez admite existența garanțiilor implicite și, mai precis, existența unei garanții de stat în virtutea statutului de instituție publică. Comisia respinge argumentele autorităților franceze din următoarele motive.
(102)
În primul rând, Comisia face trimitere la considerentele 120 și 121 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, mutatis mutandis, unde autoritățile franceze afirmă că nicio lege sau decizie nu prevede principiul conform căruia statul ar garanta datoriile IPIC. Comisia consideră, din contră, că, dacă, într-adevăr, nu există legi sau decizii care să confirme sau să excludă existența unei garanții de stat explicite în favoarea IPIC, aceasta nu permite excluderea existenței unei garanții implicite.
(103)
În al doilea rând, Comisia face trimitere la considerentele 122-124 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, mutatis mutandis, atunci când autoritățile franceze consideră că ar exista o jurisprudență în ceea ce privește inexistența garanțiilor, în mod special, în hotărârea privind Société de l'hôtel d'Albe (72) și în hotărârile privind Campoloro (73). În ceea ce privește prima cauză, așa cum a subliniat expertul Comisiei în cauza serviciilor poștale, hotărârea privind Société de l'hôtel d'Albe nu se referă exact la situația în care garanția poate interveni (74). În ceea ce privește cea de-a doua cauză (75), Comisia consideră, dimpotrivă, că ea demonstrează că regimul de răspundere a statului în aplicarea procedurii de recuperare a datoriilor instituțiilor publice prezintă toate trăsăturile unui mecanism de garantare.
(104)
În al treilea rând, Comisia consideră că argumentul prezentat de autoritățile franceze în cauza serviciilor poștale, conform căruia datoriile contractate de IPIC de la intrarea în vigoare a LOLB la 1 ianuarie 2005 nu pot beneficia de o garanție implicită, nu poate fi susținut:
(a)
Comisia subliniază că schimbarea statutului instituției publice IFP a intervenit la 7 iulie 2006, adică ulterior intrării în vigoare a LOLB. În aceste condiții, nu este necesar să se analizeze argumentele avansate de expertul autorităților franceze în cauza serviciilor poștale privind posibilele datorii contractate înainte de 1 ianuarie 2005, deși autoritățile franceze fac referire la acest aspect mutatis mutandis în observațiile lor. Într-adevăr, datoriile contractate de instituția publică IFP înainte de 1 ianuarie 2005 au fost contractate de o instituție profesională în sensul actului de lege nr. 43-612 din 17 noiembrie 1943 privind gestionarea intereselor profesionale (și, deci, de o persoană juridică de drept privat) și, prin urmare, nu au putut fi acoperite, în momentul subscrierii lor (76), de garanția nelimitată conferită prin prisma statutului de IPIC.
(b)
Cu toate acestea, Comisia notează, așa cum, de altfel, a relevat și expertul său în cauza serviciilor poștale și cum aceasta a explicat deja la considerentul 130 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care face trimitere mutatis mutandis, că sfera de aplicare a obligației de a include garanțiile de stat în legea bugetului se limitează la „acordarea” acestor garanții; că, prin urmare, acordarea unei astfel de garanții acoperă cazurile în care, prin manifestarea explicită a voinței, statul decide să garanteze pentru un organism sau o operațiune; că sfera de aplicare a obligației de a include garanțiile în legea bugetului nu acoperă, așadar, garanțiile născute dintr-un statut sau o obligație jurisprudențială, caracterizate prin natura lor implicită și automată; și că această din urmă categorie nu rezultă dintr-o decizie a statului, ci din faptul că statul se situează într-un cadru juridic preexistent în care garanția nu este decât un efect (77).
(c)
Comisia concluzionează, așa cum a făcut-o și la considerentul 131 din Decizia C 56/2007, la care face trimitere mutatis mutandis, că argumentul autorităților franceze, bazat pe LOLB, nu este convingător și că faptul că nicio lege a bugetului nu prevede că statul asigură garanția sa instituției publice IFP în virtutea statutului acesteia nu exclude existența unei garanții implicite; că, în orice caz, Comisia nu este influențată de calificarea în dreptul francez a măsurii ca garanție, nici de faptul că este vorba de o garanție care intră sub incidența LOLB; că singura calificare pertinentă a acestei măsuri este cea în temeiul dreptului Uniunii Europene; și că acesta din urmă recunoaște existența unei garanții implicite atunci când un stat membru este obligat juridic să ramburseze o creanță a unei alte persoane în caz de faliment al acesteia (78).
(105)
În al patrulea rând, Comisia respinge argumentul autorităților franceze conform căruia, în cazul existenței unei garanții de stat în favoarea IPIC, orice constituire a unui nou IPIC (inclusiv prin schimbarea statutului) ar necesita aplicarea unor măsuri de garantare de natură să mențină drepturile creditorilor apărute anterior acestei transformări, și contrapoziția sa (modus tollens) conform căreia, cum un astfel de mecanism nu a fost niciodată instituit (79), nu ar exista nicio garanție în favoarea instituției publice IFP:
(a)
Așa cum a arătat expertul Comisiei în cauza serviciilor poștale și după cum s-a amintit la considerentul 133 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că o asemenea afirmație ar conduce la o interpretare prea largă a protecției constituționale a dreptului de proprietate.
(b)
Comisia ține să precizeze, cum, de altfel, a făcut-o deja la considerentul 134 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care face trimitere mutatis mutandis, că dreptul de proprietate nu impune prevederea unei măsuri specifice pentru garantarea drepturilor creditorilor în momentul transformării unui IPIC într-o societate supusă procedurilor judiciare de redresare și lichidare și că lipsa acestor măsuri nu constituie un indiciu al inexistenței unei garanții implicite.
(c)
Comisia adaugă, după cum s-a explicat la considerentele 135 și 136 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care face trimitere mutatis mutandis, că decizia autorităților franceze de a acorda o garanție explicită întreprinderii La Poste (80) atunci când a obținut un statut asimilat unui IPIC în 1990 nu demonstrează inexistența unei garanții implicite în favoarea sa.
(106)
În ultimul rând, Comisia face trimitere la secțiunea din prezenta decizie privind angajarea răspunderii statului, precum și la secțiunea 4.1.1 A litera b) punctul 3) din Decizia C 56/2007 menționată anterior în ceea ce privește articolul domnului Labetoulle citat de autoritățile franceze (81), precum și analiza sa asupra jurisprudenței Campoloro (82).
(107)
Contrar celor afirmate de autoritățile franceze - această garanție ar fi, în opinia lor, exclusă de legi - Comisia notează că existența garanțiilor implicite în virtutea statutului de instituție publică este confirmată printr-o notă a Consiliului de Stat emisă în 1995 în cauza Crédit Lyonnais, care justifică existența unei garanții de stat implicite doar prin statutul de instituție publică al organismului (83).
(108)
Conform explicațiilor de la considerentele 142-145 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia nu împărtășește interpretarea autorităților franceze, conform căreia acest aviz al Consiliului de Stat nu ar putea fi transpus instituției publice IFP. Aceasta subliniază în special că acest aviz nu face referire nici la misiune, nici la prezența sau absența unui contabil public în cadrul instituției publice. De asemenea, autoritățile franceze nu explică de ce, în opinia lor, acest aviz nu ar fi aplicabil decât instituțiilor publice cu contabil public. Pe de altă parte, Comisia respinge argumentele autorităților franceze potrivit cărora avizul nu poate fi aplicat deoarece precede LOLB și contravine jurisprudenței ulterioare a Consiliului de Stat, Comisia făcând referire la considerentul 104, precum și în Decizia C 56/2007 menționată anterior, că LOLB nu constituie un obstacol în calea existenței unei garanții de stat implicite în favoarea instituției publice IFP.
(109)
În final, după cum s-a precizat la considerentele 146 și 147 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia ia act de nota ministrului economiei, finanțelor și industriei din 22 iulie 2003 referitoare la „Identificarea mecanismelor de garanție implicită sau explicită acordată de stat”, care confirmă existența garanțiilor implicite care decurg dintr-un act administrativ sau legislativ care „implică și produce consecințe de ordin financiar pentru stat”. Această notă demonstrează că garanția de stat poate decurge din diferite tipuri de acte juridice (84) și menționează că înființarea unei instituții publice poate implica o garanție de stat implicită în favoarea creditorilor acelei instituții (85).
b) Creditorul instituției publice IFP este asigurat că îi va fi rambursată creanța.
(110)
În urma demonstrației prezentate în secțiunea 4.1.1. A litera b) din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia intenționează acum să demonstreze că, în cazul încetării plăților de către instituția publică IFP, creditorii acesteia s-ar afla într-o situație mai favorabilă decât creditorii unei întreprinderi care se supune dreptului comercial.
(111)
În primul rând, în ceea ce privește instituțiile publice, limitările tradiționale care stau în calea recuperării unei creanțe de la un organism de drept privat nu se aplică. Pe baza elementelor prezentate pe larg la considerentele 150-154 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia constată în acest prim punct că:
-
spre deosebire de creditorii întreprinderilor care se supun dreptului comercial, creditorii instituției publice IFP (dat fiind că aceasta din urmă nu se supune dreptului comun în materie de redresare și de lichidare judiciară a întreprinderilor aflate în dificultate) nu riscă ștergerea, totală sau parțială, a creanței la finalul unei proceduri judiciare de lichidare;
-
personalitatea juridică a instituției publice IFP nu constituie un obstacol în calea acordării garanției de stat;
-
în lipsa unei limitări explicite a răspunderii statului în ceea ce privește instituția publică IFP, creditorii acesteia pot, în mod legitim, să se bazeze pe principiul conform căruia statul suportă datoriile instituției publice IFP, deși aceasta din urmă beneficiată de personalitate juridică.
(112)
În al doilea rând, în cazul recuperării datoriilor instituțiilor publice condamnate printr-o hotărâre judecătorească, procedura instituită prin Legea din 16 iulie 1980 (și prin diferite norme de aplicare (86)) este, din motivele explicitate la considerentele 113-117, mai favorabilă pentru creditorii instituției publice IFP decât procedurile judiciare de drept comun, în măsura în care aceasta nu este susceptibilă să conducă la o stingere a creanței pe care o dețin la instituția publică IFP.
(113)
Conform analizei dezvoltate la considerentele 157-161 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia notează mai întâi că Legea din 1980 (87) și măsurile sale de aplicare (88) desemnează statul ca autoritate competentă pentru recuperarea datoriilor instituțiilor publice și îi conferă prerogative importante: mandatarea din oficiu și crearea unor resurse suficiente.
(114)
Conform considerațiilor expuse la considerentele 162-168 din Decizia C 56/2007, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că procedura specifică descrisă de Legea din 1980 și normele de aplicare a acesteia este doar o procedură de recuperare a creanțelor și nu o procedură de lichidare, și că după aplicarea acestei proceduri de recuperare, creanța nu dispare, în timp ce, la finalizarea procedurii de lichidare de drept comun, hotărârea de închidere din insuficiență de active, fără aplicarea unor sancțiuni, implică o interdicție pentru creditori de reîncepere a urmăririi. Comisia notează, de asemenea, că Legea din 1980 și normele de aplicare a acesteia, care prevede reportul pe durata mandatării și care nu face nicăieri referire la situația încetării plăților, lasă creditorii să creadă că există sau că vor exista întotdeauna resursele necesare pentru reglarea creanței pe care o dețin la entitatea publică. Aceste două elemente o determină să considere că situația insuficienței fondurilor fie este acoperită, după caz, de către stat, fie este doar temporară. În schimb, nicio procedură de lichidare nu prevede posibilitatea ca o parte terță să devină responsabilă pentru datoriile persoanei juridice insolvabile, cu excepția, desigur, a cazului în care este vorba de un garant.
(115)
Conform analizei realizate la considerentele 170-180 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că legislația franceză autorizează și chiar încurajează statul să aprobe contribuțiile la instituțiile publice, de preferință, prin împrumuturi bancare clasice, atunci când acestea nu dispun de fonduri suficiente, contribuții care pot constitui „resursele suplimentare” la care face referire Legea din 16 iulie 1980. De asemenea, Comisia consideră că această legislație este cunoscută creditorilor, îndreptățiți să creadă că autoritatea de tutelă va fi în măsură să găsească resursele necesare în scopul acoperirii creanțelor lor. Prin urmare, Comisia consideră că situația în care creditorul nu ar obține rambursarea creanței sale prin aplicarea procedurilor stabilite de Legea din 16 iulie 1980 este puțin probabilă.
(116)
Cu toate acestea, spre deosebire de ceea ce a concluzionat pentru La Poste în Decizia C 56/2007 menționată anterior, Comisia relevă că, în cazul de față, resursele proprii care ar putea fi mobilizate de instituția publică IFP sunt relativ importante, în măsura în care, după cum au explicat autoritățile franceze la considerentul 44, disponibilitățile și plasamentele (150,3 milioane EUR) erau echivalente, la sfârșitul anului 2007, cu aproximativ de cinci ori valoarea împrumuturilor și datoriilor financiare (25,2 milioane EUR). Astfel, Comisia recunoaște că, în situația actuală a finanțelor sale, pare puțin probabil, cel puțin în viitorul apropiat, ca lipsa resurselor proprii să poată pune instituția publică IFP în incapacitatea de a face față datoriilor sale și duce la necesitatea unei intervenții a statului.
(117)
Deși improbabilă la ora actuală, această situație de insuficiență a activelor instituției publice IFP nu este mai puțin posibilă pe termen mai lung. În aceste condiții, imposibilitatea mobilizării de resurse prin cesiunea patrimoniului ar determina recurgerea la alte mecanisme de garantare (avansuri, urmărirea angajării răspunderii statului etc.). Pe de altă parte, aplicarea unui regim de protecție a patrimoniului de către legislator ar putea alimenta caracterul contestabil al răspunderii obiective a statului în cazul unui eventual faliment al instituției publice IFP (89). La acest punct, Comisia ia notă de argumentul autorităților franceze (90) conform căruia, în cazul în care statul ar considera un activ aparținând unei instituții publice ca fiind „indispensabil” executării unei misiuni de serviciu public și s-ar opune, așadar, cesiunii acestuia, acesta nu ar fi răspunzător pentru despăgubire prin mecanisme de garantare. Comisia observă, cu toate acestea, că autoritățile franceze au recunoscut (chiar dacă ele contestă că instituția publică IFP ar putea obține un avantaj din aceasta) că cerința de continuitate a serviciului public se impune reprezentantului statului în executarea procedurii instituite prin Legea din 16 iulie 1980 (91). De asemenea, Comisia consideră că o astfel de alegere a puterii publice de a nu proceda la cesiuni de active în scopul menținerii unui serviciu public ar putea angaja răspunderea obiectivă a statului pentru încălcarea principiului egalității în fața obligațiilor publice.
(118)
În al treilea rând, din motivele prezentate deja la considerentele 185-226 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că, în ipoteza puțin probabilă în care procedura stabilită prin Legea din 1980 nu ar permite creditorului să fie despăgubit, căile de atac care i-ar rămâne pentru angajarea răspunderii statului prezintă caracteristicile unui mecanism de garantare.
(119)
Deși autoritățile franceze consideră că statul nu își poate angaja, în principiu, răspunderea subiectivă sau obiectivă (92), recunosc că, în cazul în care reprezentantului statului i s-ar impune o cerință de continuitate a serviciului public în executarea procedurii prevăzute de Legea din 1980, este posibil ca instanța să se pronunțe în favoarea despăgubirii creditorului. În această situație, autoritățile franceze consideră, cu toate acestea, că creditorul nu ar beneficia de niciun avantaj, întrucât despăgubirea sa ar fi comparabilă cu cea pe care ar fi obținut-o în cazul aplicării dreptului comun. În acest sens, Comisia relevă anumite particularități ale dreptului special instituit prin Legea din 1980: în temeiul dreptului comun privind lichidarea judiciară, creditorii (în special creditorii subordonați) nu recuperează, în general, datoria integral și, de cele mai multe ori, întreprinderii aflate în lichidare nu îi sunt achitate datoriile de către un terț.
(120)
Autoritățile franceze contestă, de asemenea, faptul că posibilitățile de despăgubire disponibile creditorilor prin implicarea răspunderii nu ar putea fi asimilate unei forme de garantare. Dimpotrivă, Comisia apreciază că angajarea răspunderii (subiective sau obiective) a statului în aplicarea procedurii de recuperare a datoriilor autorităților publice vizate de Legea din 16 iulie 1980 este echivalentă cu un mecanism de garantare în sensul dreptului Uniunii Europene, deoarece asigură creditorilor achitarea creanței lor, obligând statul la compensarea acesteia, în caz de faliment al instituției publice IFP. În plus, jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului (în continuare „CEDO”) în cauza Société de gestion du port de Campoloro și Société fermière de Campoloro/Franța (93) (în continuare „cauza Campoloro”) tinde să recunoască existența unei garanții automate.
(121)
În final, după exemplul demonstrației prezentate la considerentele 181-184 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că propunerea autorităților franceze vizând clarificarea decretului de aplicare a legii din 1980 nu este suficientă pentru a exclude posibilitatea ca resursele să fie eliberate grație unei injecții de resurse publice.
(a)
Autoritățile franceze au propus modificarea decretului de aplicare a legii din 1980 după cum urmează: „În cazul în care punerea în întârziere rămâne fără efect la expirarea acestui termen, reprezentantul statului sau autoritatea de tutelă procedează la înregistrarea cheltuielilor în bugetul colectivității sau al instituției publice aflate în dificultate. Acesta eliberează, după caz, resursele necesare în cadrul bugetului colectivității sau al instituției fie prin reducerea creditelor alocate altor cheltuieli și care sunt încă neutilizate, fie prin creșterea resurselor” (modificări subliniate).
(b)
Comisia relevă, cu toate acestea, după cum a făcut-o deja la considerentul 67 din decizia de inițiere, că legislația, nici în versiunea actuală, nici în versiunea modificată conform propunerii autorităților franceze, nu exclude posibilitatea ca resursele să fie eliberate grație unei creșteri a resurselor anterior devenită posibilă printr-o subvenție sau o injecție de resurse publice.
(122)
Din motivele deja prezentate la considerentele 204-211 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră, în plus, că soluția dată de CEDO în cauza Campoloro menționată anterior demonstrează că angajarea răspunderii statului francez, în acest caz, constituie o garanție implicită pentru pasivul autorităților publice și nu este legată de nicio condiție privind prejudiciul.
(a)
Comisia notează, mai precis, că CEDO a respins argumentele autorităților franceze care au încercat să își întemeieze argumentația (94), pe de o parte, pe lipsa factorului generator imputabil statului, iar, pe de altă parte, pe lipsa garanției de stat în favoarea autorităților publice care dețin personalitate juridică, și a reținut argumentele contrare ale reclamanților (95).
(b)
Comisia observă că CEDO a constatat, în final, o încălcare a articolului 6 alineatul (1) din Convenția Europeană a Drepturilor Omului (în continuare „Convenția”), în special pe motiv că: „Este necesară, așadar, executarea acestor hotărâri, Curtea atrăgând atenția că nicio autoritate a statului nu poate invoca lipsa resurselor pentru a nu onora o obligație care îi revine în urma unei hotărâri judecătorești […]”. De asemenea, CEDO a constatat o încălcare a articolului 1 din Protocolul nr. 1 al Convenției, reclamanții suferind o ingerință în dreptul lor de proprietate, ca urmare a unui prejudiciu special și exorbitant legat de neachitarea sumelor care le erau datorate (96). Având în vedere cele de mai sus, CEDO a pus în sarcina statului totalitatea datoriilor comunelor debitoare (97).
(c)
Comisia consideră că din această jurisprudență rezultă trei elemente importante:
-
sub rezerva obținerii de către reclamanți a unei hotărâri în justiție care să le recunoască creanța, răspunderea statului este asumată ca garanție (98) implicită, în măsura în care, pe de o parte, statul francez este condamnat la plata tuturor datoriilor persoanei publice (99) și în care, pe de altă parte, nu se face distincție între datoriile care puteau rezulta din situația de insolvabilitate a colectivității publice debitoare și cele care puteau rezulta din posibilele omisiuni imputabile statului (CEDO neurmărind în niciun moment un factor generator imputabil statului și făcând referire doar la situația de insolvabilitate a debitorului);
-
această răspundere acoperă datoriile autorităților publice care dispun, totuși, de personalitate juridică. Existența unei personalități juridice și a unui patrimoniu propriu a fost în mod expres invocată de guvernul francez pentru a se opune angajării răspunderii statului francez, însă acest argument a fost respins de CEDO;
-
sfera de aplicare a garanției de stat se extinde la autoritățile publice care aparțin statului. Garanția este, deci, direct legată de statutul de drept public al debitorului.
(d)
Pe de altă parte, Comisia constată că soluția pronunțată de CEDO în cauza Campoloro menționată anterior nu este izolată și decurge, din contră, dintr-o tendință jurisprudențială marcantă, în special în deciziile Artico/Italia (100) și Bourdov/Rusia (101).
(123)
Din motivele prezentate deja la considerentele 212-220 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că observațiile formulate de autoritățile franceze nu sunt de natură să infirme această demonstrație. Ca urmare a celor de mai sus, după exemplul concluziei formulate în cauza serviciilor poștale la considerentul 222 din Decizia C 56/2007 menționată anterior și în decizia de inițiere, Comisia constată, ca urmare a celor de mai sus, că în forma actuală a dreptului francez, un creditor al instituției publice IFP care nu a obținut achitarea creanței sale prin aplicarea procedurilor prevăzute în Legea din 16 iulie 1980 poate primi întreaga sumă reprezentând creanța neonorată, invocând răspunderea statului în ultimă instanță, contrar a ceea ce se produce în cadrul unei proceduri de lichidare de drept comun conform căreia despăgubirea creditorului se limitează la valoarea activelor disponibile. Ca urmare a celor de mai sus, Comisia consideră că răspunderea statului este tratată ca o garanție, că nu face obiectul unei limitări în legislația franceză și că este în mod intrinsec legată de statutul de drept public al organismului debitor.
(124)
Pe de altă parte, din motivele prezentate deja la considerentele 223-226 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia ia notă de propunerea franceză vizând înscrierea unei clauze în toate contractele instituției publice IFP care implică o creanță, astfel încât să limiteze riscul de angajare a răspunderii obiective a statului întemeiată doar pe insolvabilitatea instituției publice IFP. Aceasta consideră, totuși, că un astfel de cadru juridic ar rămâne fragil și că asupra durabilității sale ar plana rezerve, în măsura în care excepția pentru riscul asumat este o regulă stabilită de jurisprudență care ar poate fi oricând modificată. Comisia apreciază, totuși, că o astfel de propunere este, în sine, insuficientă, întrucât nu acoperă toate ipotezele: aceasta nu permite excluderea posibilității ca garanția de stat să ia orice formă de răspundere (în special răspunderile extracontractuale și penale). Pe de altă parte, nu se poate estima în prealabil, contractual, că statul nu va fi răspunzător pentru datoriile instituției publice IFP față de debitorii săi, în măsura în care instituția publică IFP, de exemplu, poate să se găsească debitor față de un terț prin diferite mecanisme juridice, în special în cazul absorbției unei alte entități (102) care ar deține creanțe deținute de terți care nu pot fi identificați de la bun început. În definitiv, în ceea ce privește creanțele individuale deținute de terți, Comisia consideră că doar o legislație de referință generală, care să prevadă că statul nu este garantul instituției publice IFP, care ar fi aplicabilă în orice situație și oricărui tip de terț, ar putea „elimina” garanția nelimitată. În plus, chiar dacă propunerile autorităților franceze ar bloca orice posibilitate a unui creditor al instituției publice IFP de a angaja răspunderea statului pentru a obține rambursarea creanței sale (ipoteză care, în opinia Comisiei, nu se verifică), aceste propuneri nu ar permite stabilirea în mod clar a ceea ce s-ar întâmpla în caz de insolvabilitate (103) a instituției publice IFP.
(125)
În al patrulea rând, chiar dacă nu i se dă câștig de cauză, creditorul unei instituții publice ar putea invoca drepturile la eroarea legitimă pe care a comis-o în momentul formării creanței, bazându-se pe faptul că aceasta va fi, totuși, onorată.
(126)
Din motivele prezentate deja la considerentele 227, 228 (paragrafele 1-3) și 229 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că teoria aparenței (104) permite confirmarea faptului că creditorii instituției publice IFP ar fi îndreptățiți să creadă, pe baza unui set de dovezi consecvente, că o astfel de garanție există într-adevăr (chiar presupunând, quod non, că statutul de IPIC al instituției publice IFP nu îi poate conferi, de drept, o garanție nelimitată din partea statului francez). Principalele indicii relevante în ceea ce privește teoria aparenței țin, pe de o parte, de faptul că diferite legi (Legea din 1980 și normele de aplicare a acesteia) sau documente oficiale (documente bugetare) permit creditorului să creadă că statul își va asuma datoriile IPIC în caz de insuficiență de fonduri sau că acesta își va asuma răspunderea, pe de altă parte, de faptul că neaducerea unor clarificări de către autoritățile franceze cu privire la starea de drept în materie la încheierea cauzei Campoloro și a primelor proceduri inițiate de Comisie în ceea ce privește statutul IPIC alimentează, de asemenea, încrederea creditorilor în existența unei astfel de garanții și, în cele din urmă, de faptul că lipsa unor indicații clare privind efectele unei situații de încetare a plăților de către un IPIC constituie încă un argument în acest sens.
(127)
În speță, Comisia ține să adauge că înainte de 7 iulie 2006, potențialii creditori ai instituției publice IFP se aflau într-o relație contractuală cu o instituție profesională în sensul actului de lege nr. 43-612 din 17 noiembrie 1943 privind gestionarea intereselor profesionale, o persoană juridică de drept privat, despre care nu aveau niciun motiv să creadă că poate fi acoperită de o garanție de stat, de orice tip ar fi fost aceasta. Prin urmare, aplicarea teoriei aparenței nu poate fi, în acest caz, relevantă decât în ceea ce privește creanțele formate ulterior schimbării de statut a instituției publice IFP.
(128)
În concordanță cu concluziile expertului său în cauza serviciilor poștale, Comisia constată că, în ceea ce privește creanțele formate după 7 iulie 2006, chiar dacă, în ipoteza susținută de autoritățile franceze, nu ar fi corect ca un creditor să poată considera că statul este obligat să garanteze datoriile instituțiilor publice și, în speță, ale instituției publice IFP, eroarea acestuia ar fi justificată, având în vedere elementele arătate anterior, iar justiția i-ar putea da dreptate. Dacă, în mod excepțional, creditorul nu reușește să obțină lichidarea creanței sale, el poate fi totuși sigur că aceasta nu va dispărea.
B. Garantarea menținerii existenței instituției publice IFP și/sau a obligațiilor acesteia
(129)
Din motivele prezentate deja la considerentele 230-250 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că, chiar dacă creditorul unui IPIC nu reușește să obțină, într-un termen rezonabil și după aplicarea procedurilor descrise în secțiunea precedentă, lichidarea creanței sale, el este asigurat că aceasta nu va dispărea, spre deosebire de situația în care se află creditorul unei entități de drept privat în lichidare, care nu dispune de nicio asigurare în privința lichidării creanței sale.
(130)
Comisia subliniază că nu există nicio lichidare-desființare a instituției publice prin voința autorității publice însoțită de dispariția drepturilor și obligațiilor acesteia: de fapt, în cazul desființării, prin decizie a autorității publice, cu toate că legislația nu prevede acest lucru în mod expres, practica și unele principii fundamentale de drept administrativ tind să demonstreze că drepturile și obligațiile instituțiilor publice care se desființează sunt întotdeauna preluate de o altă entitate, iar în lipsa acesteia, de către stat. Cu alte cuvinte, datoriile instituțiilor publice sunt întotdeauna transferate unei alte persoane juridice care nu le poate refuza, astfel încât fiecare creditor are certitudinea că drepturile pe care le are în legătură cu creanța sa vor putea fi invocate împotriva unui alt organism și că această creanță nu va dispărea.
(131)
Comisia face trimitere la detaliile analizei prezentate la considerentele 233-250 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, care se bazează pe studiul realizat de expertul său în cauza serviciilor poștale cu privire la evoluțiile organice care afectează instituțiile publice și care disting trei cauze de desființare a instituțiilor publice (105): cazul instituțiilor publice al căror mandat a expirat, cazul desființării instituțiilor publice prin dispariția misiunii lor și cazul, cel mai des întâlnit, de transfer al misiunii, care implică în mod necesar un transfer al drepturilor și obligațiilor.
(a)
Pe baza acestei expertize, este posibil să se considere în primul rând că, în lipsa unui regim juridic general pentru reglementarea desființării instituțiilor publice, practica demonstrează că legislația prevede întotdeauna un transfer al drepturilor și obligațiilor instituției desființate către stat sau către o entitate care îi preia misiunea (106).
(b)
În al doilea rând, este vorba, în general, de un transfer de „drepturi și obligații” (termenul obligații însemnând în mod sigur datorii), uneori de un transfer de „patrimoniu” (107) (formulare care include și datoriile). Singurul exemplu identificat de dispariție pură și simplă a unei instituții publice ar include, în orice situație, transferul „datoriilor” către alte entități de drept public (108).
(c)
În al treilea rând, chiar și atunci când dispare misiunea, în practică, drepturile și obligațiile instituției publice sunt preluate de un alt organism.
(d)
În al patrulea și ultimul rând, practica descrisă de studiu este conformă cu directiva de codificare nr. 02-060-M95 din 18 iulie 2002 și cu ghidul privind organizarea financiară a creărilor, transformărilor și desființărilor instituțiilor publice naționale susmenționate (109), și anume, că drepturile și obligațiile unui IPIC lichidat revin statului sau persoanei juridice care preia misiunea instituției respective.
(132)
În definitiv, conform celor arătate de expertul său în cauza serviciilor poștale, Comisia constată că datoriile instituțiilor publice sunt, în realitate, transferate întotdeauna unei alte persoane juridice de drept public în cazul dispariției instituției publice care îndeplinea o misiune. Creditorii acestor instituții publice, din categoria cărora face parte și instituția publică IFP, sunt asigurați astfel în privința faptului că datoriile lor neachitate nu se vor stinge.
C. Concluzie privind existența unei garanții de stat în favoarea instituției publice IFP
(133)
În temeiul elementelor prezentate pentru a dovedi existența unei garanții pentru compensarea creanțelor individuale și menținerea existenței obligațiilor instituției publice IFP, Comisia constată că, de la schimbarea statutului instituției publice IFP, care s-a produs la 7 iulie 2006:
-
creditorii instituției publice IFP nu întâmpină obstacolele obișnuite prevăzute în dreptul privat și în dreptul public care pot împiedica achitarea integrală a unei creanțe;
-
creditorii instituției publice IFP pot utiliza, pentru recuperarea creanțelor lor, proceduri specifice care autorizează statul să oblige organismul debitor la plata creanței;
-
dreptul francez nu dă nicăieri de înțeles creditorilor instituției publice IFP că aceasta poate face față unei situații definitive de insuficiență de fonduri;
-
în caz de insuficiență de fonduri, documentele bugetare lasă să se înțeleagă că statul poate acorda o subvenție excepțională organismelor din sectorul public, din care face parte și instituția publică IFP;
-
dacă procedurile prezentate anterior nu permit creditorului să obțină satisfacție, el poate angaja răspunderea statului pentru a obține achitarea integrală a creanței sale;
-
dacă acțiunile presupuse anterior se desfășoară în timp, creditorul are certitudinea că creanța sa nu va dispărea, deși instituția publică IFP a suferit o transformare organică.
(134)
Aceste particularități sunt intrinsec legate de statutul de instituție publică al IFP și implică faptul că statul are rol de garant în ultimă instanță. Așadar, se poate concluziona în mod justificat că instituția publică IFP beneficiază de o garanție nelimitată din partea statului francez în virtutea statutului său de IPIC.
(135)
Garanția de stat nelimitată în favoarea instituției publice IFP determină un transfer de resurse de stat în sensul punctului 2.1 din Comunicarea privind garanțiile menționată anterior. Într-adevăr, instituția publică IFP nu plătește nicio primă pentru această garanție. În acest fel, se creează atât un avantaj pentru întreprindere, cât și o pierdere din resursele publice, deoarece statul renunță la remunerația care, în mod normal, însoțește garanțiile. În plus, garanția creează un risc de angajament potențial și viitor asupra resurselor statului, care ar putea fi obligat să achite datoriile instituției publice IFP (110).
(136)
În sfârșit, garanția de stat nelimitată în favoarea instituției publice IFP este imputabilă statului pentru că decurge din statutul de drept public al instituției publice IFP, din principii de drept intern, precum și din două acte legislative, și anume, Legea din 25 ianuarie 1985, devenită Codul comercial, și Legea nr. 80-539 din 16 iulie 1980, inclusiv normele sale de aplicare.
7.1.1.2 Neacoperirea filialelor de drept privat ale grupului IFP de către garanția nelimitată
(137)
Așa cum Comisia a indicat deja acest lucru în decizia sa în cazul C 51/2005 (111) menționat anterior, în decizia de inițiere privind cazul în speță, și în partea a doua („Grupul IFP”), instituția publică IFP și filialele sale Axens, Beicip-Franlab și Prosernat formează, din perspectiva dreptului concurenței, un grup economic: într-adevăr, instituția publică IFP deține în mod direct 100 % din capitalul Axens și 100 % din capitalul Beicip-Franlab și în mod indirect 100 % din capitalul Prosernat, exercită un control asupra filialelor sale prin prezența persoanelor din conducere în instanțele decizionale ale acestora din urmă, se pronunță, în special, cu privire la direcțiile strategice și deciziile fundamentale pentru viitorul filialelor, și este legată prin acorduri exclusive de transfer de tehnologii indispensabile pentru desfășurarea activităților economice ale filialelor (acorduri care cuprind drepturi reciproce de prim refuz (112)), precum și prin contracte de punere la dispoziție de spații și de personal, astfel încât integrarea economică a instituției publice IFP și a filialelor sale Axens, Beicip-Franlab și Prosernat este suficient de puternică pentru a se ajunge la o astfel de concluzie. Prin urmare, este necesar să se examineze întinderea exactă a garanției de stat pentru a stabili dacă, în caz de faliment al unei filiale de drept privat a instituției publice IFP, resursele publice ar putea fi mobilizate pentru despăgubirea creditorilor săi (cu alte cuvinte, dacă activitățile economice ale filialelor instituției publice IFP sunt sau nu acoperite de garanție de stat nelimitată).
(138)
În observațiile sale, societatea UOP Limited nu se pronunță în această problemă. Argumentele sale se bazează pe percepția pe care actorii din piață o au despre entitatea „IFP/Axens”, care ar fi, în opinia sa, de natură să confere un avantaj grupului IFP, atât în ceea ce privește furnizorii, cât și clienții sau furnizorii de capital. Acest aspect va fi examinat în secțiunea 7.1.4 din prezenta decizie consacrată analizării avantajelor pe care grupul IFP le obține în urma acestei măsuri.
(139)
În schimb, după cum se menționează la considerentul 47, autoritățile franceze contestă existența unei garanții de stat în favoarea filialelor instituției publice IFP, în special în virtutea statutului lor de societăți pe acțiuni de drept comun.
(140)
După exemplul demonstrației existenței unei garanții nelimitate în favoarea instituției publice IFP prezentate în secțiunea 7.1.1.1, Comisia va examina succesiv măsura în care creditorii filialelor de drept privat ale instituției publice IFP beneficiază de o garanție în ceea ce privește rambursarea creanțelor lor individuale (A) sau de o garanție privind menținerea obligațiilor acestor filiale (B) în cazul insuficienței activelor.
A. Creditorii filialelor instituției publice IFP nu au nicio garanție în ceea ce privește rambursarea creanțelor lor individuale
(141)
Filialele instituției publice IFP au statutul de societăți pe acțiuni. Ca persoane juridice de drept privat (spre deosebire de acționarul lor majoritar, care este o instituție publică), acestea se încadrează complet în domeniul de aplicare al procedurilor de redresare și de lichidare judiciară de drept comun (113) în Franța.
(142)
Înainte de a examina dacă răspunderea acționarului majoritar, instituția publică IFP, ar putea fi angajată pentru filialele sale (b), este necesar să se prezinte procedura de lichidare judiciară de drept comun la care aceste filiale de drept privat ar fi supuse în caz de încetare a plăților (a).
a) Procedura de lichidare judiciară de drept comun
(143)
Presupunând că una dintre filialele grupului IFP, societate pe acțiuni, se află într-o situație de încetare a plăților (cu alte cuvinte, nu își mai poate onora datoriile exigibile cu activul disponibil), iar redresarea pare în mod evident imposibilă (114), procedura de drept comun (115) ar conduce la plasarea acesteia în lichidare judiciară. Inițierea procedurii (116) ar fi solicitată, după caz, de către debitor cel târziu în cursul celor 45 de zile de la încetarea plăților (cu excepția cazului în care acesta din urmă a solicitat deja inițierea unei proceduri de conciliere). O astfel de procedură de lichidare judiciară ar avea drept scop încetarea activității întreprinderii sau realizarea patrimoniului acesteia printr-o cesiune globală sau separată a drepturilor și a bunurilor sale (117). În decizia care ar iniția procedura de lichidare judiciară (118), tribunalul ar desemna un judecător-comisar și ar numi, în calitate de lichidator, un mandatar judiciar sau o persoană aleasă pentru expertiza sa în domeniu. Lichidatorul ar stabili apoi, în termen de o lună de la numirea sa, un raport cu privire la situația întreprinderii, apoi ar proceda la operațiunile de lichidare, precum și la verificarea (119) creanțelor (120). Încasările din lichidare vor fi apoi distribuite între creditori în funcție de rangul lor (creditori privilegiați și ipotecari, creditorii care beneficiază de o garanție mobiliară specială, creditorii subordonați, adică neprivilegiați, în mod proporțional cu creanțele lor).
(144)
Atunci când nu mai există pasive exigibile și lichidatorul dispune de fonduri suficiente pentru a despăgubi creditorii sau atunci când continuarea operațiunilor de lichidare judiciară este imposibilă din cauza insuficienței activelor, închiderea lichidării judiciare este pronunțată de tribunal (121). După încheierea procedurii, debitorul beneficiază de principiul necontinuării urmăririi. Cu alte cuvinte, decizia de încheiere a lichidării judiciare din insuficiență de active nu oferă creditorilor posibilitatea de a exercita urmărirea împotriva debitorului, cu excepția cazului (122) în care creanța rezultă dintr-o condamnare penală sau din drepturi legate de persoana creditorului.
b) Inexistența unui mecanism de garantare în favoarea filialelor de drept privat ale instituției publice IFP
(145)
După cum a explicat expertul Comisiei în cauza serviciilor poștale, în unele societăți comerciale, în special societățile pe acțiuni și societățile cu răspundere limitată, asociații nu sunt, în mod normal, obligați să ramburseze datoriile structurii la care participă dincolo de aportul lor inițial. Ca societăți pe acțiuni, filialele instituției publice IFP se încadrează în această categorie. De asemenea, în grupul IFP, la fel ca în orice alt grup de societăți, în caz de faliment al unei societăți filiale constituite sub forma unei societăți cu risc limitat (în acest caz, o societate pe acțiuni), în lipsa unor garanții, avize, scrisori de intenție sau de confort (123) care ar angaja-o în mod explicit, răspunderea societății-mamă se limitează la pierderea aporturilor sale (ca în cazul oricărui acționar ordinar).
(146)
Având în vedere apartenența instituției publice IFP și a filialelor sale la același grup economic în sensul dreptului concurenței, este necesar să se verifice dacă, în dreptul francez privind societățile comerciale, raportul de dependență economică în care sunt plasate filialele față de societatea-mamă este sau nu susceptibil, în caz de faliment al acestor filiale de drept privat, se angajeze automat răspunderea instituției publice IFP și, astfel, să mobilizeze resurse publice, statul asigurând cea mai mare parte a finanțării sale și conferind instituției publice o garanție nelimitată implicită.
(147)
În urma acestei analize aprofundate, Comisia este în măsură să concluzioneze că în dreptul francez civil și comercial, în caz de faliment al uneia dintre filiale, răspunderea acționarului său majoritar nu este, în principiu, angajată, cu excepția cazului în care se demonstrează existența unei culpe a acționarului majoritar în gestionarea filialei sale (i). Proiectele avute în vedere recent, apoi abandonate, privind reforma Codului civil, care vizează extinderea, în cazul raportului dintre societatea-mamă și filialele unui grup, a principiului răspunderii pentru fapta altuia, au confirmat că, din contră, un astfel de principiu nu există, în prezent, în dreptul francez (ii).
i) Lipsa răspunderii generale a acționarului pentru filiala sa
(148)
Conform doctrinei (124), organizarea unui grup nu ar fi, în sine, o sursă de răspundere în cascadă. Legislația franceză ar respecta principiul răspunderii personale formulat în articolul 1382 din Codul civil (125). Numai o faptă ilicită, imputabilă comportamentului societății-mamă, ar fi, prin urmare, de natură să ofere acces la patrimoniul său.
(149)
Cu titlu introductiv, în măsura în care, în speță, societatea-mamă a grupului IFP este o persoană juridică de drept public (instituția publică IFP), această chestiune ridică o dificultate suplimentară: este necesar, de fapt, să se aibă în vedere, în prealabil, sistemul jurisdicțional (administrativ sau judiciar) care să dețină, în sistemul francez și în cazul de față, competența pentru cercetarea unei posibile răspunderi a unei persoane juridice de drept public care controlează o persoană juridică de drept privat aflată în lichidare judiciară.
(150)
Comisia constată că, în ceea ce privește acțiunile în răspundere pentru insuficiență de active (126), Tribunal des conflits a considerat mult timp că jurisdicția judiciară era competentă în cazul în care persoana publică era administrator de drept (127), iar jurisdicția administrativă în cazul în care persoana publică era administrator de fapt (128). Cu toate acestea, se pare că în acest domeniu, repartizarea competențelor între jurisdicțiile administrative și judiciare se bazează, de acum înainte, pe natura serviciilor prestate: serviciu public administrativ sau activitate industrială sau comercială.
(a)
În cazul unui serviciu public administrativ, se pare că jurisprudența anterioară, bazată pe gestionarea de drept sau de fapt, a fost abandonată de Tribunal des conflits (129) ca urmare a deciziei sale în cauza Département de la Dordogne (130): Înalta Curte s-a pronunțat atunci în favoarea competenței judecătorului administrativ, fiind vorba despre un serviciu public administrativ, și aceasta, indiferent dacă persoana publică este administrator de drept sau de fapt al persoanei private care exercită această misiune de serviciu public. După ce a amintit, în conformitate cu hotărârea Blanco (131) că „răspunderea care poate aparține statului sau altor persoane juridice de drept public în ceea ce privește prejudiciile imputate serviciilor lor publice administrative se supune unui regim de drept public” (Subliniere adăugată) și că nu există altă posibilitate decât în cazul în care se prevede în mod expres în lege, Tribunal des conflits a statuat că nu rezultă din Legea din 25 ianuarie 1985 privind redresarea și lichidarea judiciară a întreprinderilor (în prezent codificată în articolele L. 624-3 și următoarele din Codul comercial) „că legislatorul intenționează, prin derogare de la principiile care reglementează răspunderea persoanelor publice, să plaseze sub jurisdicția instanțelor judiciare cercetarea răspunderii civile a statului sau a altor persoane juridice de drept public în cadrul exercitării unei misiuni de serviciu public administrativ.” (Subliniere adăugată).
(b)
Invers, atunci când este vorba despre o activitate industrială sau comercială, competența pentru cercetarea răspunderii civile a unei persoane juridice de drept public care controlează o persoană privată aflată în lichidare aparține în mod clar sistemului judiciar. În decizia din cauza Société d'Économie Mixte Olympique d'Alès en Cévennes (132), Tribunal des conflits a statuat că „dacă cercetarea răspunderii civile a statului sau a altor persoane juridice de drept public în cadrul exercitării unei misiuni de serviciu administrativ este de competența instanțelor administrative, o astfel de acțiune ține de competența instanțelor judiciare în cazul în care răspunderea statului sau a persoanei juridice de drept public este cercetată în cadrul unei activități industriale sau comerciale fără a fi nevoie să se stabilească măsura în care colectivitatea vizată a acționat ca administrator de fapt sau de drept.” (Subliniere adăugată). Pentru a ajunge la această concluzie în cauza în speță, Tribunal des conflits a înlăturat caracterul de serviciu public administrativ al activităților desfășurate de o societate pe acțiuni cu consiliu director și consiliu de supraveghere (SEM Olympique d'Alès en Cévennes) pe baza a două considerente: obiectul său (133), pe de o parte, și metoda sa de finanțare (134), pe de altă parte.
(151)
În ceea ce privește în special societățile pe acțiuni Axens, Beicip-Franlab și Prosernat, filialele de drept privat controlate de instituția publică IFP, din informațiile din dosar, inclusiv cele amintite la considerentul 159, reiese că obiectul lor are o finalitate economică (135) și nu administrativă. În plus, cea mai mare parte a resurselor acestor întreprinderi provin din veniturile din exploatare generate de activitățile lor economice, și nu dintr-o finanțare publică. În final, trebuie remarcat faptul că aceste filiale ale instituției publice IFP au fost create ca societăți comerciale la inițiativa unei persoane juridice de drept privat (136) (și nu a unei autorități publice, transformarea instituției publice IFP în IPIC având loc abia la 7 iulie 2006). De asemenea, natura industrială și comercială a activităților filialelor Axens, Beicip-Franlab și Prosernat este incontestabilă și, în caz de lichidare judiciară, jurisdicțiile judiciare ar fi, fără îndoială, competente pentru cercetarea unei posibile acțiuni în răspundere împotriva instituției publice IFP.
(152)
În aceste condiții, trebuie verificate condițiile de angajare a răspunderii acționarului majoritar în temeiul jurisprudenței Curții de Casație, însă, pentru a extinde o procedură de lichidare judiciară inițiată cu privire la o entitate determinată (filiala) la o altă persoană juridică (societatea-mamă), cerințele care se impun sunt foarte stricte. În confruntarea cu o filială falimentară, victimele acțiunilor sale sunt obligate să dovedească conduita culpabilă a societății-mamă pentru obținerea de compensații, în special negarea de către aceasta din urmă a personalității juridice a filialei sale (α) și administrarea defectuoasă a societății controlate (β).
α) Negarea personalității juridice a filialei de către societatea-mamă
(153)
Jurisprudența Curții de Casație a consacrat posibilitatea extinderii răspunderii societății-mamă la acțiunile filialelor sale în două cazuri excepționale (137) pe de o parte, atunci când patrimoniul filialei se confundă cu cel al societății-mamă (ipoteză denumită „confuziunea de patrimonii”) și pe de altă parte, în cazul în care filialele sunt persoane juridice fictive (ipoteză denumită „natura fictivă a persoanei juridice”).
(154)
În ceea ce privește „confuziunea de patrimonii” (138), această noțiune califică, în general, situația în care contabilitățile a două entități juridice distincte sunt de așa natură încât nu se poate stabili la care dintre ele se raportează un element particular de activ sau pasiv. Cu toate acestea, pentru a demonstra existența unei astfel de confuziuni de patrimonii, existența unor legături, chiar strânse, între societățile din cadrul grupului, nu este suficientă. De asemenea, identitatea asociaților sau a administratorilor, chiar identitatea sediului social (139), nu permit, în sine, stabilirea confuziunii de patrimonii. Formalizarea relațiilor din cadrul grupurilor în acordurile semnate de societatea-mamă și filialele sale este de multe ori suficientă pentru a exclude orice posibilitate de confuzie a patrimoniilor (140).
(155)
În două cauze recente, Metaleurop (141) și AOL Liberté (142), Curtea de Casație pare să își fi înăsprit controlul asupra condițiilor de prelungire a unei proceduri cu privire la societatea-mamă a unui grup. Integrarea, chiar foarte avansată, a societăților grupului, nu conduce neapărat la o confuziune de patrimonii. Conform doctrinei (143), „nici convențiile privind lichiditățile și schimburile între cele două entități, nici schimburile de personal, nici avansurile de fonduri de către societatea-mamă, nici controlul societății-mamă asupra puterii de gestiune a filialei nu au caracterul unei dezordini generalizate a conturilor, care să justifice reunificarea patrimoniilor”. Așadar, pare deosebit de dificilă angajarea răspunderii unei societăți-mamă în ceea ce privește acțiunile uneia dintre filialele sale în temeiul confuziunii patrimoniilor lor (144), nivelul probator solicitat de Curtea de Casație pentru a o demonstra fiind extrem de ridicat.
(156)
În speță, este clar faptul că Comisia a evidențiat deja că „[…] instituția publică IFP și filialele implicate fiind entități juridice separate, conturile acestora sunt separate” (145). În plus, convențiile semnate între instituția publică IFP și filialele sale, în special acordurile exclusive de transferuri tehnologice, sau furnizarea de personal (146), nu au caracterul unei dezordini generalizate a conturilor, care să justifice reunificarea patrimoniilor în sensul jurisprudenței Curții de Casație, fiecare serviciu fiind contabilizat în mod specific în bilanțul fiecărei entități a grupului IFP, astfel cum se va stabili în special în părțile 7.1.4 și 7.3.
(157)
În ceea ce privește „natura fictivă a persoanei juridice”, aceasta se referă la caracterizarea inexistenței unor elemente din contractul de societate al filialei (affectio societatis), pentru a dovedi că nu are viață socială reală. Curtea de Casație (147) se consideră a fi în prezența unei societăți fictive în cazul în care persoana juridică împotriva căreia a fost inițiată procedura nu are decât o existență aparentă, neavând o activitate separată (148) de aceea a deținătorului afacerii, persoană fizică sau juridică.
(158)
Pe baza informațiilor publice disponibile (149), Comisia constată, de asemenea, că instituția publică IFP și Axens, Beicip-Franlab și Prosernat nu au nici aceleași coordonate, nici aceleași locuri de desfășurare a activității:
(a)
Instituția publică IFP este înregistrată în Registrul Comerțului și Societăților (în continuare „RCS”) din Nanterre sub numărul B 775 729 155, și are sediul social în Rueil-Malmaison (150). Instituția publică IFP dispune de două amplasamente, situate în Franța, respectiv la Solaize (151) și la Pau (152).
(b)
Axens este înregistrată în RCS din Nanterre sub numărul B 599 815 073 și sediul său social este situat tot în Rueil-Malmaison, dar la o adresă diferită (153) de cea a societății-mamă. Centrele sale de exploatare sunt, de asemenea, situate la amplasamente diferite față de cele ale societății-mamă, de obicei, în afara Franței: în Statele Unite ale Americii la Houston (Texas), la Princeton (New Jersey), la Savannah (Georgia) și la Calvert City (Kentucky), în Canada la Brockville (Ontario), în China la Beijing, în Japonia la Tokyo, în India la New Delhi, în Bahrain, în Rusia la Moscova;
(c)
Beicip-Franlab este înregistrată în RCS din Nanterre sub numărul B 679 804 047, iar sediul său social este situat tot în Rueil-Malmaison, dar la o adresă diferită (154) de cea a societății-mamă și a Axens. Ea are filiale și birouri în multe țări, printre care în Bahrain, la Abu Dhabi, în Libia la Tripoli, în Malaezia la Kuala Lumpur, în Statele Unite ale Americii la Houston în Texas, în Mexic la Villahermosa, în Brazilia la Rio de Janeiro și în Rusia la Moscova;
(d)
Prosernat este înregistrată în RCS din Nanterre sub numărul B 315 251 330 și sediul său social este situat la Puteaux (155). Societatea declară (156) că este prezentă în aproape 20 de țări din întreaga lume, în special în America de Sud (Argentina, Brazilia, Venezuela), Europa (Marea Britanie, Italia, Norvegia), în Africa de Nord (Algeria, Egipt), în țările din Golf (Arabia Saudită, Emiratele Arabe Unite, Kuweit, Oman, Qatar), în Iran, în Rusia și în Comunitatea Statelor Independente, precum și în Asia de Sud-Est.
(159)
Mai mult decât atât, în speță, activitățile economice desfășurate de fiecare dintre filiale sunt reale, astfel încât acestea nu pot fi calificate în mod rezonabil ca fiind fictive, și aceasta cu atât mai mult cu cât Curtea de Casație este foarte exigentă în calificarea unei persoane juridice ca fiind „fictivă” (157):
(a)
Societatea Axens, înființată în anul 2001, exercită efectiv o activitate economică pe piața catalizatorilor și a tehnologiilor pentru industriile de rafinare și petrochimice, pentru care are peste 600 de angajați și datorită căreia are anual o cifră de afaceri de aproximativ 300 de milioane EUR.
(b)
Societatea Beicip-Franlab, fondată în 1967, desfășoară o activitate efectivă în editarea și difuzarea de programe informatice specializate în domeniul „explorării-zăcămintelor”, precum și în realizarea de studii și consultanță. Această activitate implică mai bine de 100 de angajați și înregistrează o cifră de afaceri anuală de aproximativ 40 de milioane EUR.
(c)
Societatea Prosernat, achiziționată în anul 2001, este activă în domeniul studiilor și serviciilor și al producției de echipamente destinate tratării gazelor naturale și recuperării sulfului. Pentru a desfășura această activitate, societatea numără aproximativ 70 de angajați și înregistrează o cifră de afaceri de aproximativ 50 de milioane EUR.
(160)
Din cele de mai sus rezultă că, în afara cazului de gestionare defectuoasă, care va fi studiat la considerentele 161-164, cazurile extrem de limitate - natura fictivă a persoanei juridice a filialei sau confuziunea între patrimoniul filialei și cel al societății-mamă - prevăzute de jurisprudență pentru angajarea răspunderii societății-mamă pentru fapta filialelor sale nu sunt îndeplinite în mod clar în speță. În consecință, Comisia consideră că nu sunt întrunite condițiile pentru stabilirea automată a răspunderii instituției publice IFP în caz de lichidare a filialelor sale Axens, Beicip-Franlab și Prosernat.
β) Răspunderea pentru administrarea defectuoasă a filialei de către societatea-mamă
(161)
Exercitarea în mod incorect a controlului filialei este în mod tradițional de natură să angajeze răspunderea societății-mamă (158). Când aceasta din urmă a comis erori în controlul pe care trebuie să îl exercite asupra gestiunii filialelor sale, „în special pentru grupurile de societăți, jurisprudența permite angajarea răspunderii societății-mamă” (159). Doctrina prevede că eroarea de gestiune a societății-mamă, care a acționat ca administrator de drept sau de fapt al filialei în dificultate, este susceptibilă să îi angajeze răspunderea (160) în caz de lichidare. Într-adevăr, societatea-mamă poate fi răspunzătoare în calitatea sa de asociat al filialei (161) în cazul în care îi pot fi imputate fapte culpabile care au stat la originea dificultăților societății controlate (162).
(162)
Dreptul comun prevede, prin urmare, răspunderea administratorilor față de societate, de asociații sau creditorii acesteia (163). În prezența unui grup, creditorii uneia dintre filialele aflate în situația încetării plăților vor încerca să demonstreze că societatea-mamă și-a asumat funcția de administrator - de drept sau de fapt (164) - al filialei. Prin urmare, răspunderea subiectivă a unei societăți-mamă pentru filiala sa este în special consacrată în dreptul procedurilor colective (165) și, mai precis, în cadrul acțiunii în răspundere pentru insuficiență de active (166), cu condiția ca această societate să se fi comportat ca administrator (167) al filialei sale. Cu toate acestea, pentru angajarea răspunderii subiective a societății-mamă, caracterul subiectiv trebuie demonstrat și, mai ales, o relație de cauzalitate între aceasta și prejudiciul suferit ca urmare a comportamentului filialei (168).
(163)
În orice caz, din cele de mai sus reiese că aceste angajări nu constituie în niciun caz acțiuni în garanție, deoarece se întemeiază întotdeauna pe răspunderea subiectivă a societății-mamă. De asemenea, aceste acțiuni nu sunt susceptibile să stabilească un principiu general de răspundere a societății-mamă pentru filialele sale, care ar încălca principiul limitării răspunderii acționarului la aporturile inițiale efectuate către societăți pe acțiuni, în afara cazurilor în care aceste societăți pe acțiuni sunt entități fictive sau patrimoniul acestora se confundă cu cel al societății-mamă, ipoteze ce pot fi eliminate în cazul de față.
(164)
În definitiv, din jurisprudența Curții de Casație reiese că invocarea principiului răspunderii subiective a societății-mamă în gestionarea filialei nu are nicio legătură cu mecanismul echivalent unui regim de garanție.
ii) Proiectele recente de reformă a răspunderii pentru fapta altuia
(165)
În stadiul actual al legislației, conform concluziilor unui recent raport parlamentar de informare (169) se pare că „soluțiile generate de jurisprudență evidențiază obstacolul pe care îl constituie personalitatea juridică în cadrul imputabilității răspunderii” (170). (Subliniere adăugată).
(166)
Acest obstacol pare în acest moment dirimant, în Franța fiind recent începută o dezbatere cu privire la oportunitatea unei reforme a Codului civil care să extindă la situațiile de dependență economică răspunderea pentru fapta altuia (171) (în special pentru relațiile în care se află filialele unui grup față de societatea-mamă. Unele asociații ale consumatorilor (172) care figurează în raportul parlamentar menționat anterior par să deplângă faptul că tehnica de „filializare” a societăților va permite anumitor entități, în caz de litigii ulterioare, să se opună separării juridice a societăților din grup atunci când este vorba despre răspunderea unei filiale, deși ofertele comerciale evidențiază imaginea unui grup de societăți perfect integrate care furnizează un pachet de servicii.
(167)
Articolul 1355 din ante-proiectul Catala (173) a propus recent instaurarea unui nou temei al răspunderii pentru fapta altuia care să repună în discuție principiul autonomiei juridice a filialelor:
„Art. 1355
Suntem răspunzători de drept pentru prejudiciile cauzate de aceia al căror mod de viață îl reglementăm sau a căror activitate o organizăm, încadrăm sau controlăm în interes propriu. […]”
(168)
Comentariile aduse de redactorii acestui ante-proiect sunt concludente cu privire la inovațiile propuse de acest text în privința răspunderii extracontractuale pentru fapta altuia. Adoptarea sa ar adăuga ca posibil fundament „actul de a încadra și de a organiza activitatea altuia în interesul personal al celui care exercită acest control” (174), ceea ce ar putea schimba radical stadiul legislației actuale, mai ales că aceste responsabilități vor putea fi de acum stricte: acestea nu ar fi „subordonate probării culpei persoanei responsabile, ci probării unei fapte care ar fi putut angaja răspunderea personală a autorului direct, dacă acesta nu ar fi acționat sub controlul altuia” (175).
(169)
Paragraful (2) al articolului 1360 din ante-proiect nu recunoaște acest principiu în cazul răspunderii societății-mamă a unui grup de societăți pentru filialele sale:
„Art. 1360
[…] De asemenea, este răspunzător cel care controlează activitatea economică sau patrimonială a unui profesionist în situație de dependență, chiar dacă acționează pe cont propriu, atunci când victima stabilește că fapta prejudiciabilă este legată de exercitarea controlului. Acesta este în special cazul societăților-mamă pentru prejudiciile cauzate de către filialele lor sau al concedenților pentru prejudiciile cauzate de către concesionarii lor.” (Subliniere adăugată).
(170)
Din cele ce preced reiese că, din contră, în stadiul actual al dreptului francez, angajarea răspunderii societății-mamă pentru filiala sa presupune, după cum s-a discutat mai sus, dovedirea culpei societății-mamă în situația filialei.
(171)
În ceea ce privește evoluția preconizată a dreptului pozitiv francez, Comisia notează că reforma propusă în acest punct pare să fi fost abandonată. Într-adevăr, în cadrul raportului parlamentar menționat anterior, Grupul de lucru al comisiei juridice s-a declarat în detrimentul unei „consacrări a existenței unei răspunderi obiective în virtutea unei stări de dependență economică” (Recomandarea nr. 19). O reformă în această direcție nu mai pare a fi la ordinea zilei: nu apare nici în proiectul de lege nr. 657 privind reforma răspunderii civile (176) prezentate în cadrul sesiunii ordinare 2009-2010 (înregistrată la președinția Senatului la 9 iulie 2010).
(172)
În concluzie, spre deosebire de răspunderea statului în caz de faliment al instituțiilor sale publice, care prezintă caracteristicile unui mecanism de garantare (în special) în virtutea automatismului său, în stadiul actual al dreptului francez, nu există nicio angajare implicită și automată a răspunderii societăților-mamă pentru acțiunile filialelor lor de drept privat aflate în lichidare judiciară.
B. Creditorii filialelor instituției publice IFP nu dispun de nicio garanție în ceea ce privește menținerea existenței și/sau a obligațiilor lor
(173)
Pe baza celor menționate mai sus, Comisia este în măsură să concluzioneze că, în cazul în care, ca societăți pe acțiuni, filialele instituției publice IFP s-ar desființa în urma încheierii unei proceduri de lichidare, drepturile și obligațiile acestora ar dispărea împreună cu ele. În condiții similare, acționarul lor majoritar, instituția publică IFP, ar avea cu siguranță opțiunea de a injecta în prealabil capital (177) pentru a preveni desființarea-lichidarea lor. Un astfel de aport de fonduri ar putea asigura menținerea creanțelor deținute de terți la aceste filiale.
(174)
Cu toate acestea, ar fi o alegere strategică a instituției publice, și nu o obligație legală care i s-ar impune în mod automat. Mai mult decât atât, această alegere ar fi strict reglementată de legislația privind ajutoarele de stat: în ipoteza în care această intervenție de capital nu ar fi justificată printr-un comportament de investitor privat în economia de piață, aceasta se va supune în continuare controlului (și acordului) anterior (anterioare) al(e) Comisiei Europene, după notificarea de către autoritățile franceze.
(175)
De asemenea, Comisia este, prin urmare, în măsură să constate că, în cazul unei proceduri de lichidare, creditorii filialelor instituției publice IFP nu au nicio certitudine în ceea ce privește stingerea creanțelor lor.
C. Concluzie privind inexistența unei garanții de stat care să acopere filialele de drept privat ale instituției publice IFP
(176)
Pe baza celor de mai sus, Comisia este în măsură să concluzioneze că, spre deosebire de creditorii instituției publice IFP, creditorii filialelor de drept privat ale grupului IFP nu dispun de garanție nici în ceea ce privește rambursarea creanțelor lor individuale, nici în ceea ce privește menținerea existenței acestor societăți pe acțiuni în caz de lichidare. Rezultă de aici că aceste filiale de drept privat nu sunt acoperite de garanția nelimitată de care beneficiază instituția publică IFP în virtutea statutului său. Comisia își întemeiază analiza pe faptul că creditorii filialelor de drept privat ale instituției publice IFP:
-
se supun în continuare procedurilor de drept comun în materie de redresare și de lichidare a întreprinderilor;
-
nu pot, în stadiul actual al dreptului francez, să angajeze automat răspunderea acționarului majoritar al filialelor, instituția publică IFP (și, prin urmare, statul francez) pentru acțiunile acestor filiale; de fapt, trebuie să facă, în prealabil, dovada că instituția publică a fost în culpă, ceea ce exclude ca o astfel de angajare a răspunderii să fie automată, și să fie, prin urmare, asimilată unui mecanism de garantare.
(177)
Comisia subliniază că a adoptat deja concluzii similare în alte cazuri în care a considerat că o societate pe acțiuni, deținută 100 % de o instituție publică sau chiar de stat nu a fost acoperită de garanția publică nelimitată de care beneficia acționarul său. În ceea ce privește societățile pe acțiuni deținute direct de stat, Comisia a constatat din 2003, în cauza EDF (178), că transformarea unui IPIC în societate pe acțiuni de drept comun și, prin urmare, supunerea sa la dreptul comun al falimentului, a avut ca efect eliminarea garanției de care societatea beneficiase până la acel moment. Această logică a fost confirmată recent atunci când La Poste a fost ea însăși transformată în societate pe acțiuni (179) deținută 100 % de stat. În ceea ce privește societățile pe acțiuni deținute de instituții publice, Comisia a recunoscut, în decizia de mai sus cu privire la crearea La Banque Postale, că statutul juridic al acestei filiale societate pe acțiuni deținută integral de o instituție publică (în acest caz, de La Poste, care, la acea vreme, avea un statut de drept public asimilabil unui IPIC) a permis, în sine, excluderea existenței unei garanții nelimitate la nivelul său (180).
7.1.2 NATURA ECONOMICĂ A ACTIVITĂȚILOR INSTITUȚIEI PUBLICE IFP ACOPERITE DE GARANȚIA NELIMITATĂ
(178)
După cum Comisia a indicat deja în deciziile sale anterioare cu privire la instituția publică IFP (181), în temeiul statutului său, instituția publică IFP îndeplinește trei misiuni:
-
o misiune de cercetare și dezvoltare în domeniul prospectării petroliere și gazifere, al tehnologiilor de rafinare și petrochimice,
-
o misiune de formare a inginerilor și tehnicienilor,
-
o misiune de informare și de documentare în legătură cu sectoarele în cauză.
(179)
Autoritățile franceze, astfel cum se menționează la considerentul 31, consideră că instituția publică IFP este un organism de cercetare învestit cu o triplă misiune de interes general (cercetare, formare și documentare).
(180)
De asemenea, Comisia consideră că, având în vedere sarcinile care îi sunt încredințate, instituția publică IFP poate fi calificată drept „organism de cercetare” în sensul punctului 2.2. litera d) din Cadrul comunitar privind ajutoarele de stat pentru cercetare, dezvoltare și inovare (182) (în continuare „Cadrul C&D&I”): scopul său principal este acela de a desfășura activități de cercetare fundamentală (183), de cercetare industrială (184) sau de dezvoltare experimentală (185) și de a difuza rezultatele acestora prin instruire, publicare sau transfer de tehnologie.
(181)
În conformitate cu jurisprudența Curții de Justiție (186), finanțarea publică a activităților desfășurate de un organism de cercetare (inclusiv acoperirea acestora de o garanție de stat nelimitată) poate (187) determina acordarea unui ajutor de stat dacă organismul în cauză exercită o activitate economică, adică o activitate care constă în furnizarea de bunuri sau servicii pe o piață dată (188), indiferent de statutul său juridic și de metoda sa de finanțare.
(182)
În ceea ce privește în mod specific natura economică (sau neeconomică) a activităților desfășurate de organismele de cercetare, Comisia a precizat în cursul practicii sale decizionale (189) ceea ce consideră relevant din fiecare dintre aceste categorii.
(183)
În ceea ce privește principalele activități ale organismelor de cercetare, Comisia consideră că acestea constituie, în principiu, activități de tip neeconomic, mai precis:
-
activitățile de formare în vederea sporirii și îmbunătățirii calificării resurselor umane;
-
activitățile de C&D independente în vederea extinderii cunoștințelor și dobândirii unei mai bune înțelegeri, inclusiv C&D în colaborare;
-
difuzarea rezultatelor cercetării.
(184)
De asemenea, aceasta estimează că transferul de tehnologie (transferul de licență, crearea de produse derivate sau alte forme de gestionare a cunoașterii produse de organismul de cercetare) constituie o activitate neeconomică atunci când este efectuată „la nivel intern” (190) și când toate veniturile pe care le generează sunt reinvestite în activitățile principale ale organismelor de cercetare.
(185)
În schimb, Comisia consideră că cercetările efectuate în temeiul unor contracte încheiate cu industria, închirierea de echipamente de cercetare sau activitățile de consultanță (191) au caracterul unei activități economice.
(186)
În speță, garanția nelimitată acordată instituției publice IFP în virtutea statutului său de IPIC acoperă atât activitățile neeconomice (care nu ridică, în sine, o problemă în temeiul legislației privind ajutoarele de stat), cât și activitățile sale economice, care sunt de două tipuri.
(187)
În ceea ce privește primul tip de activități economice, deși autoritățile franceze consideră, așa cum se menționează în considerentul 31, că activitățile instituției publice IFP sunt, în mare parte, neeconomice, acestea au recunoscut în scrisorile lor din 13 ianuarie și 16 iulie 2010 că, în afara domeniului de activitate exclusiv al filialelor sale, instituția publică IFP prestează servicii constând, în principal, în închirierea de echipamente și spații, furnizarea de personal, prestarea de servicii juridice în beneficiul filialelor, dar și servicii de cercetare contractuală în numele unor terți și în numele filialelor sale. După cum s-a menționat în considerentul 185, aceste activități au caracter economic în sensul atribuit, de obicei, de Comisie.
(188)
În ceea ce privește al doilea tip de activități economice, transferurile de tehnologie, cum ar fi transferul de licență, crearea de produse derivate sau alte forme de gestionare a cunoașterii produse de organismul de cercetare, constituie, în principiu, după cum se menționează în considerentul 184, activități neeconomice dacă sunt realizate la nivel intern și toate profiturile pe care le generează sunt reinvestite integral în cercetarea publică. În speță, însă, după cum a concluzionat și Comisia în Decizia C 51/2005 menționată anterior, relațiile foarte specifice între instituția publică IFP și unele dintre filialele sale de drept privat sunt de așa fel încât „[…] anumite activități ale instituției publice IFP ies din sfera activităților sale neeconomice în măsura în care conduc la o exploatare comercială de către filialele sale” (192). Comisia a concluzionat, într-adevăr, că filialele în cauză nu pot fi considerate ca operatori independenți de societatea-mamă în măsura în care activitățile lor fac parte din strategia de dezvoltare a instituției publice IFP, aceasta exercită un control nu numai juridic, ci și de facto, acordurile exclusive reflectă o integrare economică puternică și în măsura în care instituția publică IFP și filialele în cauză au o imagine comună pentru operatorii din sectoarele vizate. Transferurile tehnologice, în special cele din activitățile de cercetare industrială (193), între instituția publică IFP și filialele sale Axens, Beicip-Franlab și Prosernat trebuie, prin urmare, calificate drept activități economice în sensul dreptului concurenței.
7.1.3 DOMENIUL DE APLICARE AL PREZENTEI DECIZII
(189)
Din secțiunea 7.1.1 reiese că doar activitățile desfășurate direct de instituția publică IFP sunt acoperite de garanția de stat, spre deosebire de activitățile desfășurate de filialele sale de drept privat, care nu se încadrează în acoperire.
(190)
Pe de altă parte, printre activitățile întreprinse direct de instituția publică IFP, numai acoperirea prin garanția de stat a acelora cu caracter economic poate implica un ajutor de stat, sub rezerva îndeplinirii și a celorlalte condiții prevăzute la articolul 107 alineatul (1) din TFUE.
(191)
În final, din secțiunea 7.1.2 rezultă că aceste activități economice se limitează, pe de o parte, la activitățile de cercetare contractuală desfășurate de instituția publică IFP și, pe de altă parte, la activitățile de transfer de tehnologii în domeniile de activitate exclusive ale filialelor Axens, Prosernat și Beicip-Franlab, precum și la activitățile de închiriere de infrastructuri, de furnizare de personal și de prestare de servicii juridice.
7.1.4 EXISTENȚA UNUI AVANTAJ SELECTIV PENTRU GRUPUL IFP
(192)
Pentru a analiza posibilele avantaje pe care grupul IFP le-ar putea obține prin garanția nelimitată acordată societății-mamă, instituția publică IFP, în virtutea statutului său de IPIC, Comisia va proceda în două etape: aceasta va analiza mai întâi posibilele avantaje create în cazul societății-mamă (7.1.4.1) înainte de a le studia pe cele posibil transferate filialelor sale (7.1.4.2).
7.1.4.1 Avantaje create în cazul instituției publice IFP
(193)
În decizia de inițiere menționată anterior, conform punctului 2.1.3 din Comunicarea privind garanțiile menționată anterior, Comisia a considerat că instituția publică IFP ar putea obține un avantaj din statutul său de IPIC în principal datorită unor condiții de finanțare (194) mai favorabile pe piețele de capital, avantaj rezultat în urma neaplicării procedurii de drept comun în materie de redresare și de lichidare judiciară a persoanelor juridice de drept public. Pe de altă parte, în cazul falimentului instituției publice, Comisia a notat că garanția statului ar viza toate creanțele instituției publice IFP, care, după cum se precizează la considerentul 71 din decizia de inițiere, „nu sunt numai financiare, ci și comerciale sau de altă natură”, în speță creanțe deținute de furnizori (ale căror facturi nu au fost achitate) sau de clienți (către care nu au fost prestate serviciile).
(194)
Astfel, la finalul analizei aprofundate a măsurii în cauză, Comisia consideră că este necesar să se analizeze existența unui posibil avantaj în cazul instituției publice IFP la nivelul relațiilor sale cu instituțiile bancare și financiare (A), cu furnizorii (B) și cu clienții săi (C).
A. Inexistența unui avantaj la nivelul relațiilor cu instituțiile bancare și financiare
(195)
În decizia de inițiere menționată anterior, deși Comisia recunoaște că instituția publică IFP nu face obiectul unei evaluări financiare de către o agenție de rating externă (195), aceasta relevă că finanțările care sunt acordate instituției publice IFP fac, în mod necesar, obiectul unei evaluări a riscului de nerambursare de către creditori (196). Având în vedere că instituția publică IFP „recurge la piața creditelor pentru finanțarea datoriei sale”, Comisia declară că, în etapa analizei preliminare, nu poate exclude posibilitatea ca aceasta din urmă să beneficieze de un avantaj economic legat de luarea în considerare, în evaluarea piețelor financiare, a rolului de garant în ultimă instanță jucat de stat în ceea ce privește datoriile instituției publice IFP.
(196)
La finalul analizei aprofundate, Comisia ia notă de elementele transmise de Franța, menționate la considerentul 64 deasupra, care sunt rezumate în Tabelul 1 de la prezentul considerent (în care simbolul „KEUR” înseamnă „mii de euro”).
Tabelul 1
Gradul de îndatorare a instituției publice IFP în perioada 2005-2010
Entitatea:
IFP
2005
2006
2007
2008
2009
2010
în K EUR
în K EUR
în K EUR
în K EUR
în K EUR
în K EUR
Împrumuturi și datorii la instituții de credit (197)
Scadență mai mică de un an (1)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
Scadență peste un an
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
(1) din care împrumuturi bancare curente și solduri bancare creditoare
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
Rata dobânzii la împrumuturile și datoriile contractate la instituțiile de credit:
2005
2006
2007
2008
2009
2010
Rata dobânzii + marjă
Rata dobânzii + marjă
Rata dobânzii + marjă
Rata dobânzii + marjă
Rata dobânzii + marjă
Rata dobânzii + marjă
Împrumuturi pe termen mediu și lung
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
[…] (197)
Împrumuturi bancare și linii de credit pe termen scurt
[Banca nr. 1] (198)
EONIA + […] (197)
EONIA + […] (197)
[Banca nr. 2] (198)
EONIA + […] (197)
EONIA + […] (197)
[Banca nr. 3] (198)
EONIA + […] (197)
[Banca nr. 4] (198)
EONIA + […] (197)
(197)
Din aceste elemente reiese că, în ceea ce privește scadențele peste un an, instituția publică IFP nu a utilizat împrumutul de la instituțiile de credit de la schimbarea de statut, adică în perioada cuprinsă între 2006 și 2009 pentru care există date disponibile. În aceeași perioadă ulterioară schimbării statutului, instituția publică IFP nu a utilizat un împrumut cu scadență mai mică de un an decât o singură dată, în 2009, pentru o sumă nesemnificativă de […] (*) EUR. Pe de altă parte, trebuie menționat că procentul practicat în acea perioadă de [Banca nr. 3] (**) (EONIA + […] (*) %) era cu […] (*) puncte de bază mai mare (toate lucrurile fiind egale, de altfel) decât cel negociat de instituția publică IFP în 2005 cu [Banca nr. 1] (**) (EONIA + […] (*) %), la vremea când încă era persoană juridică de drept privat și, deci, nu era acoperită de garanția de stat de care beneficiază în prezent în virtutea statutului său de instituție publică.
(198)
În ceea ce privește în mod deosebit anul 2010, autoritățile franceze au precizat că instituția publică IFP a primit patru propuneri de linii de credit în valoare de […] (*) EUR, cu rate la un an care variau între EONIA + […] (*) % de la [Banca nr. 4] (**) (plus comision de angajament de […] (*) %, adică […] (*) EUR) sau de la [Banca nr. 5] (**) (plus comision de angajament de […] (*) %, adică […] (*) EUR) și EONIA + […] (*) % de la [Banca nr. 3] (**) (plus comision de angajament de […] (*) %, adică […] (*) EUR) sau de la [Banca nr. 1] (**) (plus comision de angajament de […] (*) %, adică […] (*) EUR). Instituția publică IFP a primit, de asemenea, o altă ofertă „pe loc” de la [Banca nr. 3] (**) (în funcție de termenul ales), la o rată egală cu EURIBOR + […] (*) %. Comisia ia notă de faptul că aceste procente sunt echivalente cu cele negociate de instituția publică IFP înainte de schimbarea de statut din 2006, la vremea când încă era persoană juridică de drept privat neacoperită de o garanție de stat.
(199)
Având în vedere cele de mai sus, Comisia admite că în perioada cuprinsă între schimbarea sa de statut și anul 2010, instituția publică IFP nu a obținut niciun avantaj economic real în virtutea statutului de IPIC în relațiile sale cu instituțiile bancare și financiare. Cu alte cuvinte, se pare că potențialul avantaj pe care întreprinderea l-ar fi putut obține din garanția nelimitată sub forma unor rate ale dobânzii la împrumut mai favorabile decât condițiile de piață nu s-a putut materializa în cursul perioadei vizate.
(200)
Această concluzie nu este valabilă, desigur, decât pentru trecut, Comisia neputând presupune comportamentul viitor al operatorilor din piață, nici anticipa evoluția percepției lor în ceea ce privește impactul garanției de stat asupra riscului de nerambursare de către instituția publică IFP. De asemenea, în cadrul rapoartelor anuale pe care autoritățile franceze vor fi obligate să le prezinte Comisiei pe viitor, acestea vor trebui să furnizeze informații referitoare la gradele și condițiile de îndatorare ale instituției publice IFP și să probeze conformitatea acestor împrumuturi cu condițiile pieței sau să adauge echivalentul brut al ajutorului corespunzător în estimarea valorilor maxime ale efectelor garanției conform unei metodologii analoge celei descrise în Tabelul 6 de la considerentul 300.
(201)
În final, Comisia ia notă de propunerea autorităților franceze vizând introducerea, pentru fiecare operațiune, în contractul de finanțare (pentru orice instrument prevăzut în contract), a următoarei mențiuni scrise:
„Emisiunea/programul/împrumutul nu beneficiază de niciun fel de garanție, directă sau indirectă, din partea statului. În caz de insolvabilitate, statul nu este obligat să se substituie financiar instituției publice IFP pentru achitarea creanței.”
(202)
În acest context, acest angajament, împreună cu toate celelalte obligații impuse Franței, chiar dacă, în sine, nu va soluționa problema existenței garanției, va permite, după caz, intervenția excepției riscului acceptat și limitarea considerabilă a eventualelor repercusiuni negative ale garanției.
B. Avantaj la nivelul relațiilor cu furnizorii
(203)
În ceea ce privește furnizorii, contrar celor afirmate de autoritățile franceze (a se vedea considerentul 65), nu este suficient ca instituția publică IFP să fie supusă, prin legislația Uniunii Europene sau prin legislația națională, la o obligație de asigurare a concurenței pentru a elimina orice avantaj în virtutea statutului său de IPIC: în cadrul achizițiilor publice organizate, fiecare candidat-furnizor poate anticipa imposibilitatea falimentului instituției publice IFP atunci când răspunde unei cereri de ofertă. Prin urmare, în materie de achiziții publice, este necesar să se facă distincție între scăderea prețurilor asociată câștigurilor de eficacitate ca urmare a concurenței existente între ofertanți în cadrul cererilor de ofertă - care reprezintă, după cum Comisia a arătat în raportul citat de autoritățile franceze, un „beneficiu social” real - și scăderea prețurilor rezultată în urma evaluării mai favorabile de către cocontractanții săi a riscului de nerambursare al unei entități despre care știu că este protejată împotriva riscului de lichidare judiciară prin statutul său de instituție publică. Acești doi factori, deși tind să aibă un efect de scădere a prețurilor achizițiilor publice, sunt intrinsec diferiți, astfel încât Comisia nu poate imputa efectele celui de-al doilea factor asupra primului.
(204)
Pentru a estima reducerea de preț rezultată din evaluarea mai favorabilă a riscului de nerambursare a unui IPIC de către furnizorii săi, Comisia își propune să gândească în termeni de cost pentru acoperirea riscului echivalent. De fapt, în absența unei garanții de stat, un furnizor al instituției publice IFP care ar dori să beneficieze de o garanție comparabilă (adică, să se protejeze în totalitate împotriva riscului de nerambursare față de cocontractantul său) ar putea apela la serviciile unei instituții de credit sau ale unei instituții specializate de asigurări. Această asumare a riscului de nerambursare este propusă în mod frecvent în special de societățile specializate în factoring (199).
(205)
Comisia remarcă faptul că remunerația pentru un asemenea serviciu de factoring constă în două elemente:
(a)
un comision de finanțare (sau dobânzile datorate), calculat prorata temporis pentru a acoperi finanțarea anticipată a avansului acordat furnizorului, care depinde, în special, de rata dobânzii în vigoare la momentul cesiunii creanțelor.
(b)
Un comision propriu-zis de factoring, care variază (200) între 0,7 % și 2,5 % din cifra de afaceri dată, cu o rată medie de 1,5 %, calculat la valoarea creanțelor transferate pentru plata serviciilor de gestiune contabilă, de recuperare și de garanție de bună execuție.
(206)
În scrisoarea din 26 noiembrie 2010, autoritățile franceze au precizat că, în opinia lor, considerațiile Comisiei cu privire la rolul serviciului de factoring se bazează pe o evaluare incompletă a motivelor pentru care o întreprindere poate apela la acest tip de serviciu. Autoritățile franceze recunosc, desigur, că societățile de factoring sunt în măsură să asigure trei servicii de avans de numerar, de recuperare și de garantare de creanțe, însă precizează că pot oferi aceste servicii împreună sau separat. Pe baza unui studiu realizat în 2009 de Banque de France (201), acestea adaugă că, printre aceste diverse servicii, gestionarea delegată (adică o operațiune de finanțare fără acoperirea creanțelor) ar deveni predominantă în cadrul ofertei factorilor, astfel încât utilizarea acestui serviciu s-ar rezuma tot mai des la o simplă operațiune de numerar pentru furnizor. Comisia ia notă de această remarcă.
(207)
Pe de altă parte, autoritățile franceze au comunicat valoarea plăților efectuate de instituția publică IFP către factori (202) începând cu anul 2004 (pentru decontarea furniturilor necesare pentru ambele tipuri de activități, economice și neeconomice):
Tabelul 2
Utilizarea serviciului de factoring de către furnizorii instituției publice IFP în perioada 2004-2010
Anul
Numărul furnizorilor vizați
Plăți către factori
(în EUR)
Numărul facturilor vizate
2004
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2005
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2006
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2007
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2008
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2009
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2010 (203)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Total perioadă
(2004-2010)
[…] (*)
[…] (*)
(208)
Autoritățile franceze constată, de la schimbarea de statut din 2006, o creștere a plăților efectuate de instituția publică IFP către factori. Acestea deduc de aici că această evoluție ar infirma raționamentul Comisiei cu privire la percepția terților în ceea ce privește riscul de nerambursare de către IPIC. Acestea consideră că, în cazul în care instituția publică IFP ar fi beneficiat de o acoperire a riscului său de nerambursare din partea statului începând cu 2006, utilizarea serviciilor de factoring ar fi trebuit să fie mai puțin frecventă de la această dată, dacă nu chiar complet inexistentă.
(209)
În măsura în care, după cum precizează însăși autoritățile franceze la considerentul 206, utilizarea serviciilor de factoring este din ce în ce mai mult legată de nevoi de avans de numerar (creșterea serviciului de gestiune delegată), și tot mai puțin de asumarea riscului de neplată (scăderea serviciului de recuperare, finanțare și garantare) și în care, în conturile instituției publice IFP, nu se poate distinge utilizarea de către furnizorii săi a serviciului de factoring în funcție de tipul de serviciu, Comisia consideră, dimpotrivă, că evoluția observată de instituția publică IFP nu invalidează raționamentul său și nici nu demonstrează că furnizorii instituției publice IFP au constatat o creștere a riscului de nerambursare în cazul acesteia din urmă ulterior schimbării sale de statut.
(210)
Comisia recunoaște că nu este în măsură să ofere o estimare exactă a cuantumului primei necesare pentru a acoperi furnizorii împotriva riscului de nerambursare de către instituția publică IFP, în cazul în care aceasta nu ar beneficia deja de o garanție de stat. Cu toate acestea, Comisia observă că, în măsura în care comisionul de factoring menționat la considerentul 205.b) acoperă, în realitate, trei servicii diferite (recuperare, finanțare și garantare împotriva riscului de neplată), cuantumul maxim menționat de 2,5 % din cifra de afaceri garantată constituie, în orice caz, limita superioară a primei necesare pentru a acoperi doar riscul de nerambursare.
(211)
În orice caz, autoritățile franceze își păstrează posibilitatea de a comunica o metodologie mai precisă pentru estimarea avantajului conferit instituției publice prin intermediul garanției în relațiile acesteia cu furnizorii. Bazată pe o expertiză economică dezbătută în contradictoriu în cadrul directivei, această metodologie ar putea face, dacă este cazul, obiectul unei decizii pozitive a Comisiei și ar putea fi utilizată de Franța pentru îndeplinirea obligațiilor de informare prevăzute în partea dispozitivă a prezentei decizii.
(212)
În ceea ce privește cuantumurile în cauză, autoritățile franceze au indicat, în scrisoarea lor din 26 noiembrie 2010, că cheltuielile de achiziție a acestor bunuri și servicii sunt direct incluse în rata de valorificare a personalului alocat pentru activitățile în cauză prin achiziția bunurilor și serviciilor respective (204). Pe de altă parte, în ceea ce privește activitățile de refacturare pentru personalul detașat și spații, acestea din urmă nu determină cheltuieli specifice considerabile, toate cheltuielile fiind deja incluse în cheltuielile generale ale instituției.
(213)
În final, referitor la bunurile și serviciile achiziționate special de a desfășura exclusiv activități economice, valoarea medie anuală a acestor bunuri nu reprezintă, în opinia autorităților franceze, decât o mică parte (205) din cifra de afaceri medie anuală realizată de instituția publică IFP. Pentru cercetarea contractuală, pe baza informațiilor colectate de instituția publică IFP prin sistemul său de contabilitate analitică, valoarea medie anuală a bunurilor achiziționate de instituția publică IFP pentru prestarea serviciilor sale în perioada 2006-2009 se ridică la […] (*) EUR pe an.
(214)
Comisia consideră că, pentru exercitarea activităților sale economice, instituția publică IFP a beneficiat de un avantaj economic real constând într-o reducere a prețurilor practicate de furnizorii săi și rezultând dintr-o evaluare mai favorabilă de către aceștia din urmă a riscului de nerambursare de către întreprindere. Fără a putea cuantifica cu precizie valoarea exactă a acestui avantaj, Comisia consideră că, în orice caz, acesta nu poate depăși o sumă de aproximativ […] (*) EUR pe an (206), în medie, în cursul perioadei vizate (2006-2009).
(215)
În final, Comisia notează că un astfel de avantaj în relația instituției publice IFP cu furnizorii săi este selectiv, în măsura în care concurenții săi, care se supun în continuare procedurilor judiciare de redresare și de lichidare de drept comun, nu beneficiază de o garanție comparabilă acordată de stat și intrinsec legată de statutul de instituție publică al IFP.
C. Avantaj la nivelul relațiilor cu clienții
(216)
În ceea ce privește serviciile de cercetare furnizate de instituția publică IFP, Comisia ia notă de observațiile societății UOP Limited, care afirmă că, în materie de transfer de tehnologii, un domeniu riscant prin natura sa, cumpărătorii sunt deosebit de sensibili la garanțiile pe care prestatorii lor sunt în măsură să le ofere în termeni de acoperire a răspunderii contractuale, precum și extracontractuale.
(217)
Cu toate acestea, în ceea ce privește răspunderea extracontractuală, autoritățile franceze au precizat, în scrisoarea lor din 13 ianuarie 2010, că societățile de drept privat și instituțiile publice din Franța sunt supuse laolaltă unui regim de drept comun (articolul 1382 din Codul civil privind, în special, regimul răspunderii delictuale (207)). Acestea au adăugat că activitățile instituției publice IFP prezintă caracteristici speciale, în sensul că presupun utilizarea de instrumente de laborator și de produse inflamabile, explozive sau toxice, surse potențiale de risc „industrial” important (208), în sensul termenului întrebuințat în mod curent de asigurători. Prin urmare, instituția publică IFP a subscris diferite contracte de asigurare pentru a acoperi nu doar riscurile tradiționale (răspundere civilă), ci și riscuri specifice, precum cele asociate surselor ionizante sau cele asociate defectării utilajelor din vecinătatea puțurilor. În ceea ce privește acoperirea răspunderii sale civile, contractul de asigurare al instituției publice IFP acoperă patru riscuri: răspunderea civilă pentru exploatare, răspunderea civilă ulterior livrării, răspunderea civilă profesională și daunele aduse mediului.
(218)
Din cele de mai sus reiese că instituția publică IFP nu a fost, sub nicio formă, eliberată de răspunderea extracontractuală față de stat prin asumarea riscului de intervenție a garanției obținute în virtutea statutului său de IPIC în cazul producerii unui dezastru, ci, din contră, a subscris în piață contractele de asigurare necesare acoperirii acestui risc.
(219)
În ceea ce privește răspunderea contractuală, din informațiile furnizate de autoritățile franceze în răspunsul la observațiile societății UOP Limited, în special cele retranscrise la considerentul 91, rezultă că, în materie de prestări de servicii, răspunderea instituției publice IFP față de clienții săi (fie că este vorba despre propriile filiale, fie de terți) „este limitată la […] (*) % din remunerația efectiv încasată, cu un plafon care poate ajunge, eventual, până la […] (*) %, în funcție de caz”, astfel încât, în cazul în care clientul consideră că lucrările realizate de instituția publică IFP sunt defectuoase, aceasta din urmă nu poate fi, în niciun caz, obligată să refacă lucrarea pe termen nelimitat. Pe de altă parte, Comisia ia notă de observația autorităților franceze care constată că, din cauza principiului necumulării răspunderilor, o parte contractantă nu poate invoca o răspundere extracontractuală pentru a urmări compensarea daunelor suferite în temeiul unei relații contractuale (209).
(220)
Cert rămâne, cu toate acestea, faptul că, având în vedere garanția adusă de stat instituției publice IFP, clienții acesteia sunt asigurați că instituția publică nu se va afla niciodată într-o situație de lichidare judiciară și că va fi întotdeauna în măsură să își îndeplinească obligațiile contractuale sau, în cazul în care nu o va face, că vor fi despăgubiți pentru această încălcare.
(221)
La fel ca raționamentul expus la considerentele 204 și următoarele în ceea ce privește relațiile cu furnizorii, Comisia consideră că, în absența unei garanții de stat, un client care ar dori să beneficieze de același nivel de protecție ar trebui să subscrie la un intermediar financiar (o instituție bancară sau o societate de asigurări, de exemplu) o garanție de bună execuție (în limba engleză „performance bond”) pentru a asigura desfășurarea contractului încheiat cu instituția publică IFP. Scopul acestei protecții ar fi acela de a garanta acelui client o compensație financiară în caz de prejudiciu cauzat de neexecutarea (integral sau parțial) a contractului.
(222)
La acest punct, Comisia ia notă de faptul că Franța recunoaște, cu anumite rezerve, și după cum se menționează la considerentul 66, că „singurul efect presupus pentru instituția publică IFP care ar putea fi identificat ar constitui-o reducerea sarcinii din cauza necontractării de garanții de bună execuție”. Autoritățile franceze concluzionează, astfel, fără alte precizări, că, pe baza „sumelor pretinse, de regulă, de bănci și de societățile de asigurări pentru furnizarea acestui tip de serviciu, se pare că rezultatul acestei reduceri ar reprezenta o sumă neglijabilă.”
(223)
Comisia relevă mai întâi că în calculul costului unei garanții de bună execuție intră numeroși factori, în special, tipul de contract și valoarea asigurată, efectivul angajat, situația financiară, riscul de nerambursare și daunalitatea întreprinderii al cărei serviciu este acoperit, precum și alte elemente pur financiare, cum ar fi onorariile sau comisioanele intermediarilor. Pe baza unor informații publice disponibile (210), Comisia apreciază că rata practicată variază, de regulă, între 1 % și 5 % din cifra de afaceri acoperită.
(224)
Tarifarea acoperirii de către intermediarii specializați se bazează pe tehnici statistice, ulterior rafinate în funcție de tipul de risc, astfel încât să nu se poată stabili a priori o rată forfetară pentru o garanție de bună execuție. Prețul final al garanției depinde, în final, de cuantumul estimat al pierderilor posibile și de probabilitatea lor de realizare. Prin urmare, deși garanția ulterioară recepției lucrării („parfait achèvement”) poate fi propusă în anumite sectoare (de exemplu, în sectoarele construcțiilor civile și BTP sau al comerțului internațional), nu pare posibil ca aceasta să ofere o acoperire mai cuprinzătoare decât în cazul depunerii „celor mai bune eforturi” în ceea ce privește serviciile de cercetare contractuală, C&D fiind, prin natura sa, un domeniu riscant, în care cumpărătorul unor lucrări de cercetare nu are certitudinea obținerii unor rezultate utilizabile. În acest sens, Comisia notează că valoarea garantată prin contract clienților instituției publice IFP, inclusiv filialelor sale, se limitează la prețul lucrărilor de cercetare prestate.
(225)
Comisia recunoaște că nu este în măsură să ofere o estimare exactă a cuantumului primei necesare pentru a asigura clienții (inclusiv filialele) că instituția publică IFP depune „cele mai bune eforturi” în prestarea serviciilor de cercetare. Întrebate pe această temă, autoritățile franceze au afirmat în scrisoarea lor din 26 noiembrie 2010 că nu dispun de niciun fel de elemente privind nivelurile primelor solicitate de piață pentru acoperirea riscurilor specifice din domeniul C&D. Cu toate acestea, Comisia consideră că prima pretinsă de piață pentru acoperirea acestui risc (limitată la „cele mai bune eforturi” de cercetare și, deci, mai mică decât riscul asociat garanției ulterioare recepției lucrării a unui contract) ar trebui, în mod logic, să fie inferioară estimărilor maxime menționate la considerentul 223. De altfel, Comisia consideră că un procent maxim de 5 % din cifra de afaceri generat de serviciul asigurat constituie, în orice caz, o limită superioară a primei necesare pentru acoperirea unui asemenea risc.
(226)
În ceea ce privește valoarea activităților economice care pot fi acoperite printr-o astfel de garanție, Comisia amintește că aceste activități sunt de două tipuri: pe de o parte, activitățile de închiriere a infrastructurilor, de furnizare a personalului de cercetare și de furnizare de servicii juridice, precum și activitățile de cercetare contractuală desfășurate de instituția publică IFP (atât în numele terților, cât și în numele filialelor sale) și, pe de altă parte, activitățile de transfer al tehnologiilor instituției publice IFP către filialele sale în domeniile de activitate exclusive ale Axens și Prosernat. Într-adevăr, pentru activitățile desfășurate de instituția publică IFP în domeniul de activitate exclusiv al filialei sale Beicip-Franlab (211), Comisia a concluzionat deja că acestea sunt finanțate integral din veniturile dobândite pe piața consultanței în ceea ce privește exploatarea câmpurilor petroliere și a supravegherii programelor informatice de exploatare petrolieră. Comisia a stabilit, în Decizia C 51/2005 menționată anterior, netransferarea în interiorul grupului a finanțării publice a instituției publice IFP către filiala sa Beicip-Franlab, relațiile comerciale între cele două entități realizându-se în condiții normale de piață. Remunerațiile plătite de către Beicip-Franlab pentru instituția publică IFP care acoperă „din plin” (212) costul lucrărilor realizate de aceasta din urmă în domeniul exclusiv al filialei sale, Comisia este în măsură să concluzioneze că tarifarea practicată ar determina Beicip-Franlab să își asume deja, indiferent de ceea ce se va întâmpla, un posibil impact suplimentar al garanției de stat asupra costurilor de cercetare suportate de instituția publică IFP. În aceste condiții, acoperirea prin garanția de stat a relațiilor comerciale între filială și societatea-mamă nu este de natură să confere un avantaj concurențial activităților desfășurate de instituția publică IFP în domeniile de cercetare exclusive ale filialei sale Beicip-Franlab. Prin urmare, acoperirea lor eventuală prin garanția de stat nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
(227)
În ceea ce privește activitățile de primul tip desfășurate de instituția publică IFP, atât în numele unor terți, câr și în numele filialelor sale, autoritățile franceze au furnizat, în scrisoarea lor din 26 noiembrie 2010, valoarea activităților economice realizate de instituția publică IFP în perioada 2006-2009. Din aceste informații reiese că valoarea medie anuală a serviciilor de cercetare pe parcursul acestei perioade se ridică la […] (*) EUR, din care […] (*) EUR în numele terților, iar […] (*) EUR în numele filialelor.
(228)
De asemenea, autoritățile franceze au furnizat datele privind serviciile administrative prestate de instituția publică IFP filialelor sale în cursul aceleiași perioade. Din aceste informații reiese că, din 2006, cuantumul mediu anual refacturat de instituția publică IFP filialelor sale este de […] (*) EUR pentru personalul detașat și de […] (*) EUR pentru taxele de vămuire la domiciliu (213).
(229)
În ceea ce privește activitățile de al doilea tip, și anume, activitățile de transfer de tehnologii de la instituția publică IFP către filialele sale în domeniile de activitate exclusive ale Axens și Prosernat, trebuie remarcat mai întâi că Decizia C 51/2005 cuprindea deja volumul de activitate pentru anul 2006:
(a)
în domeniul exclusiv al Axens, instituția publică IFP a realizat pentru suma de […] (*) EUR studii de fezabilitate tehnică prealabile cercetării industriale, și pentru suma de […] (*) EUR lucrări de cercetare industrială, adică în total, o activitate economică în valoare de […] (*) EUR.
(b)
în domeniul exclusiv al Prosernat, instituția publică IFP a realizat pentru suma de […] (*) EUR studii de fezabilitate tehnică, și pentru suma de […] (*) EUR lucrări de cercetare industrială, adică în total, o activitate economică în valoare de […] (*) EUR.
(c)
Per total, instituția publică IFP a realizat, așadar, pentru suma de 56,4 milioane EUR servicii de cercetare în domeniile exclusive ale filialelor sale (din care 7,4 milioane EUR studii de fezabilitate tehnică și 49,0 milioane EUR lucrări de cercetare industrială), în timp ce valoarea resurselor sale proprii nu se ridica decât la […] (*) EUR, astfel încât Comisia a considerat că aceste activități de cercetare au fost subvenționate din fonduri publice până la valoarea de 11,3 milioane EUR (adică o intensitate a ajutorului (214) de 20 %).
(230)
În ceea ce privește anii următori, conform articolului 5 alineatul (1) din Decizia C 51/2005 menționată anterior, până la data expirării acordurilor exclusive, Franța este obligată să „transmită Comisiei un raport anual detaliat al proiectelor întreprinse de instituția publică IFP în domeniile de activitate exclusive ale Axens și Prosernat”. Informațiile conținute în aceste rapoarte anuale permit efectuarea unui calcul exact al valorii anuale a serviciilor de cercetare realizate de instituția publică IFP în numele și în domeniul exclusiv al filialelor sale.
(231)
Pentru moment, Franța a transmis Comisiei rapoartele anuale pentru 2007, 2008 și 2009. Având în vedere intervalul necesar prelucrării datelor contabile, raportul pe 2010 va fi trimis în cursul anului 2011.
(232)
În domeniile exclusive ale Axens, aceste activități economice sunt rezumate pentru anii 2007-2009 în Tabelul 3 de la acest considerent (în mii EUR).
Tabelul 3
Activitățile instituției publice IFP în domeniile exclusive ale Axens în perioada 2007-2009
(în mii EUR)
Total
Cheltuieli totale
Resurse proprii totale
Resurse publice (+) sau beneficiu (-)
2007
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2008
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2009
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
(233)
Serviciile de cercetare desfășurate de instituția publică IFP în domeniul exclusiv al Axens au generat, așadar, o activitate economică în valoare de […] (*) EUR în 2007, […] (*)EUR în 2008 și […] (*)EUR în 2009, comparabilă cu cea pe care Comisia a constatat-o pentru anul 2006 ([…] (*) EUR) în Decizia C 51/2005.
(234)
În domeniile exclusive ale Prosernat, aceste activități economice sunt rezumate pentru anii 2007-2009 în Tabelul 4 de la acest considerent (în mii EUR).
Tabelul 4
Activitățile instituției publice IFP în domeniile exclusive ale Prosernat în perioada 2007-2009
(în mii EUR)
Total
Cheltuieli totale
Resurse proprii totale
Resurse publice (+) sau beneficiu (-)
2007
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2008
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
2009
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
(235)
Serviciile de cercetare desfășurate de instituția publică IFP în domeniul exclusiv al Prosernat au generat, așadar, o activitate economică în valoare de […] (*) EUR în 2007, […] (*) EUR în 2008 și […] (*) EUR în 2009, comparabilă cu cea pe care Comisia a constatat-o pentru anul 2006 ([…] (*) EUR) în Decizia C 51/2005.
(236)
Pe baza celor de mai sus, Comisia consideră că, pentru desfășurarea activităților sale economice, instituția publică IFP a beneficiat de un avantaj economic real constând în neachitarea unei prime corespunzătoare unei garanții de bună execuție, cel puțin, privind cele mai bune eforturi, pe care a putut-o oferi clienților săi în ceea ce privește activitățile sale de cercetare, inclusiv filialelor sale Axens și Prosernat, în domeniul lor exclusiv. Fără a fi neapărat în măsură să cuantifice valoarea exactă a acestui avantaj, având în vedere specificitatea riscului acoperit, Comisia consideră că, în orice caz, aceasta nu poate depăși, pentru fiecare serviciu, an de an, sumele prezentare în Tabelul 5 de la acest considerent (în care simbolul „EUR” înseamnă „EUR”, iar „MEUR” înseamnă „milioane EUR”)
Tabelul 5
Limitele superioare ale avantajului economic al instituției publice IFP în relațiile sale cu clienții în virtutea garanției nelimitate din perioada 2006-2009
2006
2007
2008
2009
Servicii de cercetare (excluzând domeniile exclusive ale filialelor)
CA
(în M EUR)
Limita superioară (215)
(prima de acoperire)
CA
(în M EUR)
Limita superioară
(prima de acoperire)
CA
(în M EUR)
Limita superioară
(prima de acoperire)
CA
(în M EUR)
Limita superioară
(prima de acoperire)
În numele filialelor
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
În numele terților
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
Prestări de servicii administrative
Refacturarea personalului detașat
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
Refacturarea taxelor de vămuire la domiciliu
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
Servicii în domeniul exclusiv al Axens
[…] (*)
[…] (*)MEUR
[…] (*)
[…] (*)MEUR
[…] (*)
[…] (*)MEUR
[…] (*)
[…] (*)MEUR
Servicii în domeniul exclusiv al Prosernat
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
Total pentru filiale
[…] (*)
[…] (*)MEUR
[…] (*)
[…] (*)MEUR
[…] (*)
[…] (*)MEUR
[…] (*)
[…] (*)MEUR
Total pentru terți
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
[…] (*)
[…] (*) EUR
(237)
În orice caz, autoritățile franceze își păstrează posibilitatea de a comunica o metodologie mai precisă pentru estimarea avantajului conferit instituției publice prin intermediul garanției în relațiile acesteia cu clienții. Bazată pe o expertiză economică dezbătută în contradictoriu în cadrul directivei, această metodologie ar putea face, dacă este cazul, obiectul unei decizii pozitive a Comisiei și ar putea fi utilizată de Franța pentru îndeplinirea obligațiilor de informare prevăzute în partea dispozitivă a prezentei decizii.
(238)
În final, Comisia notează că un astfel de avantaj în relația instituției publice IFP cu clienții săi este selectiv, în măsura în care concurenții săi, care se supun în continuare procedurilor judiciare de redresare și de lichidare de drept comun, nu beneficiază de o garanție comparabilă acordată de stat și intrinsec legată de statutul de instituție publică al IFP.
7.1.4.2 Avantaje transferate filialelor de drept privat ale grupului IFP
(239)
În ceea ce privește filialele instituției publice IFP, în decizia de inițiere, Comisia a precizat imposibilitatea de a exclude, în etapa analizei preliminare, a faptului că „de orice avantaj care ar decurge din calitatea de IPIC a instituției publice IFP, cum ar fi, în special, condiții de creditare mai favorabile, ar putea beneficia și cele trei filiale” (216).
(240)
În urma prezentei analize aprofundate, din motivele enumerate în secțiunea 7.1.1.2, având în vedere inexistența, în dreptul francez, a răspunderii generale a acționarului față de filialele sale în cadrul grupurilor de societăți, nu se poate considera că instituția publică IFP și, prin urmare, statul francez, ar putea fi responsabili pentru rambursarea creanțelor deținute de terți asupra activităților economice ale Axens și Prosernat, în special în ipoteza în care acestea din urmă s-ar afla în lichidare judiciară.
(241)
Cu toate acestea, trebuie remarcat că în Decizia N 531/2005 menționată anterior, deși a considerat, după cum se menționează la considerentul 177, că, în calitate de societate pe acțiuni, La Banque Postale se supunea în continuare dreptului comun în materie de redresare, de lichidare judiciară și nu beneficia, așadar, în nume propriu, de o garanție de stat nelimitată, Comisia nu a mai abordat problema unui eventual transfer către filială al efectelor garanției publice acordate acționarului său unic (217).
(242)
Mai precis, Comisia a estimat (218) că arhitectura de funcționare a grupului determina o permeabilitate între acționar (La Poste) și filială (La Banque Postale), datorată efectului combinat al i) utilizării de către filială a resurselor umane și materiale puse la dispoziție de societatea sa mamă și ii) remunerației acestor resurse pe baza costurilor suportate de societatea-mamă, astfel încât, în cazul unui avantaj economic menit să determine o reducere a costurilor La Poste, remunerația plătită de La Banque Postale societății-mamă ar fi fost redusă proporțional, conducând la un transfer (cel puțin parțial) al acestui avantaj economic către filială.
(243)
În mod echivalent, în Decizia C 51/2005 menționată anterior, Comisia a considerat că există o anumită porozitate, în special în opțiunile de tarifare operate de instituția publică IFP pentru serviciile furnizate Axens și Prosernat în domeniul lor exclusiv, astfel încât relațiile comerciale în cadrul grupului nu ar respecta o logică a pieței, ci, dimpotrivă, ar oferi posibilitatea unei subvenționări încrucișate a activităților economice ale filialelor prin fondurile publice puse la dispoziție de societatea-mamă. După cum se menționează la considerentul 226, Comisia a concluzionat, pe de altă parte, că relațiile instituției publice IFP cu filiala sa Beicip-Prosernat (219)) se realizează în condiții normale de piață.
(244)
În cauza menționată anterior privind La Banque Postale, Comisia a considerat necesar ca autoritățile franceze să subscrie angajamente pentru a permite instituirea unui mecanism care să neutralizeze, la nivelul filialei, potențialele avantaje existente pentru societatea-mamă. În ceea ce privește condițiile de finanțare, această obligație viza, „în momentul efectuării fiecărei operațiuni, să se menționeze în scris în contractul de finanțare (pentru orice instrument prevăzut în contract) că, în conformitate cu dreptul francez (în special necesitatea unei autorizații legislative exprese pentru fiecare garanție), prezenta operațiune de finanțare nu va beneficia de niciun fel de garanție, directă sau indirectă, din partea statului. Prospectul de emisiune al fiecărei operațiuni va trebui să facă publică această dispoziție contractuală.” (220)
(245)
În speță, autoritățile franceze s-au angajat, în ceea ce privește condițiile de credit ale filialelor instituției publice IFP (Axens, Beicip-Franlab, Prosernat), să menționeze în scris în contractul de finanțare (pentru orice instrument prevăzut în contract), în momentul efectuării fiecărei operațiuni, că „în conformitate cu dreptul francez (în special necesitatea unei autorizații legislative exprese pentru fiecare garanție), prezenta operațiune de finanțare nu va beneficia de niciun fel de garanție, directă sau indirectă, din partea statului”.
(246)
În ceea ce privește utilizarea de către filiale a resurselor umane și materiale puse la dispoziție de societatea-mamă, după cum a notat Comisia în Decizia C 51/2005 menționată anterior, „[dacă] există o subvenție a activităților economice, aceasta rezultă din nivelul remunerațiilor plătite de filialele în cauză către întreprinderea-mamă și se reflectă în conturile IFP” (221). În examinarea conturilor instituției publice IFP, însă, singurele elemente de cost care nu au fost deja luate în calcul de Comisie, pentru anul 2006 în Decizia sa C 51/2005 menționată anterior, și pentru anii următori în rapoartele anuale transmise de autoritățile franceze, sunt cele referitoare la acoperirea, conform garanției nelimitate, a serviciilor furnizate de instituția publică IFP filialelor sale. Nici prima corespunzătoare unei garanții de bună execuție, sau cel puțin, tuturor eforturilor depuse, care nu a fost plătită statului, nu a putut fi tarifată în serviciile prestate filialelor.
(247)
În consecință, se poate considera că avantajul economic născut în cazul instituției publice în virtutea garanției sale de stat a fost, în acest sens, transferată la filialele sale de drept privat Prosernat și Axens.
(248)
În ceea ce privește contractele co-semnate de instituția publică IFP și de filialele sale Axens, Prosernat și Beicip-Franlab cu furnizori comuni, la care Comisia a făcut referire în decizia sa de inițiere și pe care societatea UOP Limited le-a menționat, de asemenea, în comentariile sale, după cum se precizează la considerentul 73, existența acestora a fost în mod cert confirmată de autoritățile franceze, însă acestea au afirmat că vizează în principal domeniul transportului (aerian și feroviar) pentru deplasările profesionale ale personalului mai multor entități. Comisia consideră că, dacă filialele au putut beneficia de condiții de cumpărare mai favorabile acordate grupului IFP, ceea ce nu este neapărat stabilit cu privire la produsele în cauză, aceasta s-ar datora unei politici de reducere a volumelor pe care acești furnizori este posibil să o fi aplicat în cazul achizițiilor în vrac, ca urmare a unui posibil impact al garanției. În orice caz, presupunând chiar că analiza prezentată la secțiunea 7.1.4.1 B pentru instituția publică ar putea fi transpusă filialelor pentru produsele achiziționate în comun cu aceasta și că acestea din urmă beneficiază de un astfel de mecanism de transfer al avantajului de care se bucură instituția publică IFP în virtutea garanției prin achiziționarea acestor servicii la un preț redus, sumele implicate ar fi, la acest moment, neglijabile, Comisia având îndoieli în ceea ce privește posibilitatea acestora de a lua forma unui avantaj economic real.
(249)
În consecință, conform concluziilor formulate în Decizia C 51/2005 menționată anterior, singurele activități care pot beneficia de un avantaj din acoperirea prin garanția de stat acordată societății-mamă a activităților de cercetare desfășurate în domeniile de activitate exclusive ale filialelor se limitează la „contribuția [instituției publice IFP] la activitățile din domeniile de activitate ale Axens și Prosernat” (222). În ceea ce privește în special avantajele transferate filialelor Axens și Prosernat, fără a fi neapărat în măsură să cuantifice valoarea exactă a acestui avantaj, având în vedere specificitatea riscului acoperit, Comisia consideră că aceasta, în niciun caz, nu poate depăși, pentru fiecare serviciu, an de an, sumele prezentate în Tabelul 5 de la considerentul 236.
(250)
Comisia consideră că acest avantaj economic transferat de instituția publică IFP filialelor sale de drept privat Axens și Prosernat este selectiv, în măsura în care concurenții acestora din urmă nu au acces la tehnologiile și la resursele umane și materiale ale instituției publice IFP în condiții la fel de favorabile.
7.1.5 DENATURAREA CONCURENȚEI ȘI AFECTAREA SCHIMBURILOR COMERCIALE
(251)
Măsura supusă investigării poate determina o reducere a costurilor de funcționare a instituției publice IFP pentru serviciile pe care le prestează către terți (cercetare contractuală) și o reducere a costului de funcționare a filialelor Axens și Prosernat pentru serviciile pe care le obțin de la societatea-mamă (cercetare în domeniul lor exclusiv, cercetare contractuală, furnizare de personal și de materiale, prestare de servicii administrative), ceea ce poate avea ca efect favorizarea grupului IFP și, deci, denaturarea concurenței în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
(252)
În măsura în care piețele pe care grupul IFP își desfășoară activitatea, în special piața cercetării contractuale, în ceea ce privește în mod direct instituția publică IFP, piața catalizatorilor și a tehnologiilor pentru industriile de rafinare și petrochimice, în ceea ce privește filiala Axens, și piața studiilor, serviciilor și echipamentelor în domeniul tratării gazelor și recuperării sulfului, în ceea ce privește filiala Prosernat, sunt deschise larg schimburilor intra-comunitare, această măsură poate avea un impact nefavorabil asupra întreprinderilor concurente care au sau care doresc să desfășoare activități economice similare pe piețele în cauză.
(253)
În aceste condiții, existența unei garanții de stat nelimitate în favoarea instituției publice IFP este susceptibil să denatureze concurența și să afecteze schimburile comerciale în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
7.1.6 CONCLUZIE ÎN CEEA CE PRIVEȘTE STATUTUL DE AJUTOR AL MĂSURII
(254)
Garanția statutară din partea statului în favoarea instituției publice IFP implică, așadar, un transfer de resurse de stat imputabile statului și denaturează sau amenință să denatureze concurența și schimburile între statele membre în avantajul grupului IFP.
(255)
Comisia constată că această garanție constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
7.2 ILEGALITATEA MĂSURII DE AJUTOR
(256)
Anterior schimbării de statut, IFP era o persoană juridică de drept privat, constituită sub forma unei instituții profesionale în sensul actului de lege nr. 43-612 din 17 noiembrie 1943 privind gestionarea intereselor profesionale. În acest sens, IFP se supunea procedurilor de drept comun în materie de redresare și de lichidare judiciară și nu beneficia de garanția de stat conferită prin statutul de IPIC.
(257)
Prin decretul din 6 iulie 2006, adoptat în conformitate cu Legea nr. 2005-781 din 13 iulie 2005, IFP a devenit IPIC la 7 iulie 2006. Această schimbare de statut este la originea acordării instituției publice IFP a unei garanții de stat nelimitate. Măsura în cauză trebuie, deci, calificată drept ajutor nou în sensul articolului 1 litera (c) din regulamentul de procedură.
(258)
Conform articolului 2 punctul (1) din regulamentul de procedură, statele membre au obligația de a notifica în timp util „orice proiect de acordare a unui ajutor nou”. În măsura în care schimbarea statutului instituției publice IFP nu a fost notificată oficial de Franța, ci doar semnalată întâmplător în cadrul unei alte proceduri, iar punerea efectivă în aplicare a măsurii nu a fost condiționată de aprobarea prealabilă a Comisiei, ajutorul de stat în cauză a fost pus în aplicare de guvernul francez prin încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE.
(259)
În consecință, Comisia consideră că această măsură constituie ajutor ilegal în sensul articolului 1 litera (f) din regulamentul de procedură.
7.3 COMPATIBILITATEA MĂSURII DE AJUTOR
7.3.1 AJUTOR ÎN DOMENIUL CERCETĂRII CONTRACTUALE ȘI AL SERVICIILOR PRESTATE DE INSTITUȚIA PUBLICĂ IFP
(260)
Serviciile constau în închirierea infrastructurilor de cercetare, furnizarea de personal sau prestarea de servicii juridice (în numele filialelor).
(261)
Serviciile de cercetare contractuală constau, în general, pentru instituția publică IFP, în oferirea de sprijin clienților (terți sau filiale (223)) care doresc să desfășoare activități de cercetare care să permită o mai bună înțelegere sau un mai bun control al unui fenomen științific sau al unei tehnici (224). Cererea poate fi mai mult sau mai puțin exactă și poate lăsa instituției publice IFP o marjă de manevră mai mult sau mai puțin largă, de la simpla respectare a unui caiet de sarcini strict stabilit de client până la furnizarea unui serviciu complet de cercetare incluzând recomandări. […] (*) Pe baza fiecărei cereri, instituția publică IFP formulează o propunere tehnico-comercială, însoțită de condiții contractuale de realizare, care face ulterior obiectul unei negocieri cu clientul. Autoritățile franceze au ilustrat serviciile de cercetare contractuală și prestările de servicii desfășurate de instituția publică IFP în cele trei domenii de competență ale sale (CREP, CRRP, CRME).
(262)
La nivelul CREP, serviciile vizează în special validarea și/sau îmbunătățirea metodologiilor, tehnologiilor și programelor informatice dezvoltate de centrul de cercetare. În plus, pentru realizarea anumitor servicii, CREP pune la dispoziția partenerilor săi industriali echipamente și algoritmi de calcul, proprietatea instituției publice IFP, sau expertize rare care nu sunt disponibile în cadrul unui serviciu comercial furnizat de un actor privat. Aceste servicii pot fi clasificate în următoarele categorii:
(a)
Servicii legate de un echipament specific unic sau foarte rar în lume (225);
(b)
Interpretarea cazurilor care implică utilizarea programelor informatice dezvoltate de instituția publică IFP care nu sunt comercializate încă sau a căror utilizare în acest context precis necesită o expertiză specifică utilizând competențele instituției publice IFP (226);
(c)
Utilizarea unei expertize speciale a instituției publice IFP (227);
(d)
Utilizarea unei expertize în curs de dezvoltare pentru validarea competenței, tehnologiilor și metodologiilor dezvoltate (228).
(263)
La nivelul CRRP, serviciile de cercetare contractuală au constat, de exemplu, într-un ajutor pentru implementarea, de către o universitate străină (229), a unor activități de competența specifică a IFP în domeniul catalizatorilor, în lucrări privind „[…] (*) (230)”pentru a înțelege fenomenele de […] (*) sau într-un studiu (231) privind […] (*).
(264)
La nivelul CRME, serviciile de cercetare contractuală au constat, de exemplu, în numele constructorilor de automobile, în […] (*) de la […] (*), din […] (*) și dintr-o metodologie (232) a instituției publice IFP, într-un studiu […] (*) (233) rezultat din cercetările instituției publice IFP […] (*) sau din teste […] (*) privind […] (*) dezvoltate de instituția publică IFP (234).
(265)
Din această descriere rezultă că activitățile de cercetare contractuală desfășurate de instituția publică IFP în numele unor terți vizează fie realizarea de studii tehnice de fezabilitate prealabile activităților de cercetare, fie acumularea de noi cunoștințe și competențe în domeniile de competență ale Institutului, fie utilizarea cunoștințelor și tehnologiilor dezvoltate de instituția publică IFP în scopul dezvoltării de noi produse, procese sau servicii.
(266)
Autoritățile franceze au furnizat un calcul al activităților de cercetare contractuală și al serviciilor prestate în numele terților aparținând instituției publice IFP pentru perioada 2004-2009. Din informațiile transmise rezultă că aceste servicii de cercetare reprezintă anual aproximativ [0-5] (**) % din bugetul total al instituției publice IFP (adică […] (*) EUR de servicii pentru aproximativ 300 de milioane EUR din buget), astfel încât această activitate economică poate fi calificată ca reziduală în cadrul activităților instituției publice.
7.3.1.1 Ipoteza unui transfer al ajutorului de stat către terți sau către filiale
(267)
În conformitate cu punctul 3.1.2 din Cadrul C&D&I, atunci când un organism de cercetare cu scop nelucrativ exercită ocazional activități economice, cum ar fi închirierea echipamentelor, prestarea de servicii în beneficiul întreprinderilor sau executarea de contracte de cercetare, finanțarea publică a acestor activități economice implică, în general, ajutoare de stat. Cu toate acestea, dacă se poate demonstra că finanțarea publică a fost transferată integral beneficiarului final și că intermediarul nu a obținut niciun avantaj din aceasta, se poate considera că acesta nu a beneficiat de ajutor de stat.
(268)
În speță, în măsura în care organismul de cercetare care este instituția publică IFP exercită activități de cercetare contractuală, fiind acoperită de o garanție publică nelimitată, trebuie să se considere că beneficiază de ajutor de stat, cu excepția cazului în care se dovedește că prețul de vânzare a acestor servicii a permis transferul integral al ajutorul de stat către clienții săi.
(269)
Tarifele la serviciile de cercetare contractuală ale instituției publice IFP se stabilesc pe baza costului lor integral (235), la care se aplică o marjă, al cărei procent variază în funcție de rezultatul negocierii cu clientul, menționată la considerentul 261. Astfel, singurul element de cost care pare a nu fi fost luat în calcul de instituția publică corespunde primei de acoperire a garanției de bună execuție (sau de diligență) a instituției publice IFP.
(270)
În ceea ce privește serviciile de cercetare contractuală realizate de instituția publică IFP în numele filialelor sale Axens și Prosernat, Comisia consideră că avantajul economic care rezultă din garanție poate rămâne la instituția publică IFP și, dacă este cazul, poate fi utilizat în alte scopuri, sau, având în vedere specificitatea legăturilor care le unește de societatea-mamă, poate fi transferat filialelor prin sistemul de stabilire a tarifelor:
(a)
în primul caz, compatibilitatea ajutorului este prezentată în această parte.
(b)
în al doilea caz, Comisia face trimitere la analiza compatibilității prezentate la secțiunea 7.3.2 care, din motive de prudență, va include cuantumurile implicate în estimarea avantajului care poate fi transferat filialelor.
(271)
De asemenea, în ceea ce privește clienții terți, dacă s-ar putea dovedi că un cuantum corespunzător acestui element de cost suplimentar a fost transferat în mod sistematic terților prin sistemul de stabilire a tarifelor practicate, atunci o analiză detaliată a ajutoarelor transferate ar scoate la iveală, cel mai probabil, cuantumuri de minimis (236). Din informațiile transmise de autoritățile franceze reiese că majoritatea serviciilor facturate generează cifre de afaceri mai mici de […] (*) EUR (adică un cuantum maxim de acoperire a riscului de nerambursare de […] (*) EUR), valoarea contractului cel mai important neajungând decât la […] (*) EUR (adică un cuantum maxim de acoperire a riscului de nerambursare de […] (*) EUR).
(272)
Cu toate acestea, nu se poate exclude faptul că comportamentul de marjă adoptat de instituția publică IFP nu a permis întotdeauna transferul integral al cuantumului ajutorului de stat către clientul serviciilor de cercetare contractuală. Într-un astfel de caz, neplata primei de garanție la stat pentru acoperirea contractelor de cercetare contractuală prestate către terți ar constitui o finanțare publică suplimentară pusă la dispoziția instituției publice de către stat.
(273)
Fondurile publice corespunzătoare ar putea fi, prin urmare, utilizate în trei scopuri:
(a)
fie pentru finanțarea activităților neeconomice ale instituției publice, ceea ce nu ar implica un ajutor de stat.
(b)
fie pentru finanțarea altor activități de cercetare contractuală în numele terților sau filialelor. Această ipoteză este analizată în detaliu în secțiunea 7.3.1.2.
(c)
fie pentru finanțarea cercetărilor desfășurate de instituția publică în domeniul exclusiv de activitate al filialelor sale, care, prin urmare, s-ar putea adăuga la cuantumurile ajutorului de stat transferate deja filialelor. Această ipoteză este analizată în detaliu în secțiunea 7.3.2.
7.3.1.2 Compatibilitatea unei garanții de stat acordate unui organism de cercetare pentru prestarea de servicii de cercetare contractuală și de servicii auxiliare activității sale principale de cercetare publică independentă
(274)
Înainte de a analiza particularitățile cazului în speță, Comisia intenționează să își reafirme poziția de principiu pe care a adoptat-o în practica sa decizională, conform căreia o garanție de stat nelimitată care acoperă activități economice constituie, în principiu, un ajutor de stat incompatibil (237). În general, Comisia consideră că garanțiile nelimitate acordate într-un sector economic deschis concurenței sunt incompatibile cu TFUE, în special pentru că o astfel de garanție pune în sarcina statului toate riscurile asociate unei activități economice, fără ca întreprinderea beneficiară să suporte costul acestei acoperiri, și permite apariția unei situații de hazard moral care încurajează întreprinderea beneficiară, protejată de orice amenințare a falimentului, să își asume mai multe riscuri, spre deosebire de situația în care aceasta ar suporta în întregime consecințele negative ale acțiunilor sale. În virtutea principiului proporționalității, aceste garanții nelimitate nu pot fi justificate, cel mai adesea, prin misiuni economice de interes general, în măsura în care este imposibil, în cazul unei garanții nelimitate, să se verifice dacă cuantumul ajutorului nu depășește costurile nete de furnizare a serviciului public (238).
(275)
În speță, trebuie remarcat faptul că legislația franceză a atribuit instituției publice IFP obligații de serviciu public constând într-o triplă misiune de cercetare, de formare și de documentare care, spre deosebire de serviciile de interes economic general (239), nu se încadrează în sfera activităților economice în sensul dreptului Uniunii. Acoperirea printr-o garanție publică statutară a acestor activități neeconomice nu determină, prin urmare, acordarea niciunui ajutor de stat. De asemenea, partea fundamentală a activității instituției publice IFP este de natură neeconomică. Prin urmare, impactul garanției de care se bucură statutar se concentrează, în principal, pe aceste activități neeconomice și nu vizează serviciile auxiliare de cercetare contractuală și de servicii decât întâmplător.
(276)
Dimpotrivă, în cazul în care o astfel de garanție acoperă activitățile economice ale organismelor de cercetare, de exemplu, cercetarea contractuală sau prestarea de servicii, fără a face obiectul unei tarifări la prețul pieței, aceasta conferă organismului de cercetare un ajutor de stat care, așa cum s-a explicat mai sus, se poate adăuga fie la finanțarea publică a activităților sale neeconomice de interes general (cercetare publică independentă), fie la finanțarea altor activități economice de cercetare contractuală și de prestări de servicii, fie, în final, la finanțarea activităților de transfer tehnologic către Axens și Prosernat (240).
(277)
În primele două cazuri, trebuie remarcat, totuși, că, în acest caz în ciuda caracterului a priori nelimitat al garanției de stat, se poate realiza în mod excepțional o estimare a posteriori pentru anii 2006-2009 a plafonului echivalentului-subvenție brut pentru efectele acestei garanții (prima de risc neplătită statului), care a venit în completarea (cu condiția să fi fost păstrat pentru instituția publică IFP) fondurilor publice deja plătite de stat acesteia din urmă pentru acoperirea costurilor nete ale activității sale de cercetare publică independentă și de cercetare contractuală sau de prestare de servicii.
(278)
Din acest motiv, Comisia ține să sublinieze că cercetarea contractuală și serviciile prestate acoperite de garanția de stat se limitează, cu toate acestea, la activități „auxiliare” activității principale de cercetare publică independentă, adică activități economice care:
(a)
nu aduc atingere funcționării normale, independenței sau neutralității organismului de cercetare;
(b)
sunt prestate, în condiții normale de piață, și, în special, la un preț al pieței sau, în absența prețului pieței, la un preț care reflectă totalitatea costurilor sale (în afara impactului garanției), la care se adaugă o marjă rezonabilă;
(c)
fac obiectul unei contabilități diferite de cea a activităților de cercetare publică independentă, în special, în ceea ce privește costurile și finanțarea acestora;
(d)
sunt intrinsec legate de activitatea principală de cercetare publică independentă, astfel încât separarea acestora este tehnic imposibilă, în special, dat fiind că utilizează aceleași infrastructuri, echipamente, materiale sau tehnologii ori angajează aceiași cercetători, oameni de știință, ingineri, proiectanți sau tehnicieni;
(279)
Aceste activități auxiliare pot consta în execuția de contracte de cercetare, expertiză sau consultanță tehnică sau științifică, implicând, după caz, furnizarea de infrastructuri, echipamente, materiale sau tehnologii intensiv inovatoare, finanțate sau instituite în cadrul, și fiind necesare, lucrărilor de cercetare publică independentă, unice sau foarte rare în lume (241), în afara serviciilor oferite de unul sau mai multe organisme de cercetare comparabile, a căror utilizare necesită expertiza și competențele cercetătorilor, oamenilor de știință, inginerilor, proiectanților sau tehnicienilor angajați, în principal, de organismul de cercetare pentru a contribui la lucrările sale de cercetare publică independentă.
(280)
Aceste servicii permit, în plus, difuzarea cunoștințelor științifice între cercetarea publică și sectorul industrial, oferind întreprinderilor cliente posibilitatea de a accesa mijloacele experimentale, tehnologiile și expertiza personalului instituției publice IFP și permițând acesteia din urmă să acumuleze feedback privind rezultatele lucrărilor sale originale, sursele de îmbunătățiri viitoare ale activităților sale de cercetare publică independentă. Aceste avantaje în termeni de cunoștințe științifice încrucișate favorizează atât diferiții actori implicați, cât și Uniunea Europeană în ansamblu.
(281)
Așa cum s-a arătat la considerentul 266, serviciile de cercetare contractuală și de servicii nu au reprezentat decât [0-5] (**) % din bugetul total al instituției publice IFP în perioada cuprinsă între 2004 și 2009, ceea ce constituie o proporție extrem de limitată.
(282)
Pe de altă parte, raportate la fiecare client, serviciile facturate sunt, de cele mai multe ori, în sume mai mici de […] (*) EUR din cifrele de afaceri, astfel încât cuantumul maxim estimat al ajutorului rămâne, de cele mai multe ori, neglijabil, de ordinul a […] (*) EUR per contract. Prin urmare, Comisia estimează că ajutorul în cauză este proporțional cu obiectivul de interes general de diseminare a cunoștințelor științifice în Uniunea Europeană.
(283)
Cu condiția ca aceste activități auxiliare să reprezinte în continuare o parte foarte mică din bugetele alocate de instituția publică IFP misiunii sale principale de cercetare publică independentă și având în vedere impactul pozitiv al acestor activități auxiliare în termeni de obiective de interes comun, Comisia consideră că acoperirea lor prin garanția de stat nu poate, în niciun caz, să modifice condițiile schimburilor într-o măsură contrară interesului Uniunii, în sensul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE.
(284)
În cadrul raporturilor anuale privind măsura în cauză, autorităților franceze le va reveni sarcina de a face dovada îndeplinirii acestei condiții în viitor. În cazul în care există rezerve în ceea ce privește caracterul auxiliar al activităților de cercetare contractuală sau de prestări de servicii, Comisia va trebui, desigur, notificată în acest sens fără întârziere și, dacă este cazul, vor trebui notificate eventualele ajutoare de stat, ținând cont de impactul garanției de stat.
(285)
În acest context, Comisia ia act, de asemenea, de propunerea autorităților franceze vizând introducerea în orice contract legat, în special, de activitatea economică a instituției publice IFP și, deci, de activitățile sale de cercetare contractuală și de prestările sale de servicii, o clauză privind neangajarea răspunderii statului, pentru ca excepția riscului acceptat să intervină, dacă este cazul, și pentru a limita considerabil eventualele repercusiuni negative ale garanției.
7.3.2 AJUTOR ACORDAT GRUPULUI IFP ÎN DOMENIILE DE ACTIVITATE EXCLUSIVE ALE AXENS ȘI PROSERNAT
7.3.2.1 Temeiul analizei compatibilității ajutorului
(286)
Fiind vorba despre o măsură de ajutor de stat vizând sprijinirea lucrărilor de C&D desfășurate de instituția publică IFP, normele aplicabile analizei compatibilității sunt cele privind ajutoarele de stat pentru cercetare și dezvoltare.
(287)
În măsura în care schimbarea statutului instituției publice IFP a intervenit la 7 iulie 2006, data acordării de către stat a garanției nelimitate în cauză este anterioară datei de 1 ianuarie 2007, data intrării în vigoare a Cadrului C&D&I menționat anterior. Astfel, în ceea ce privește analiza compatibilității acestei măsuri, în conformitate cu Comunicarea privind stabilirea normelor aplicabile pentru evaluarea ajutorului de stat ilegal (242), Comisia va aplica acestui ajutor nenotificat Cadrul comunitar al ajutoarelor de stat pentru cercetare și dezvoltare din 1996 care era în vigoare la data acordării ajutorului.
(288)
Cu toate acestea, având în vedere că acoperirea activităților economice ale instituției publice IFP prin garanția nelimitată acordată în virtutea statutului său de IPIC se va extinde fără limită de timp și, ținând cont de faptul că, așa cum s-a explicat la considerentul 277, estimarea impactului maxim al garanției în speță poate fi, în mod excepțional, cuantificată, Comisia va examina, de asemenea, compatibilitatea cu piața internă a acoperirii prin garanția nelimitată a activităților desfășurate de instituția publică în domeniile de activitate exclusive ale Axens și Prosernat pe baza dispozițiilor Cadrului C&D&I începând cu 1 ianuarie 2007, data intrării sale în vigoare. În orice caz, concluziile analizei compatibilității rămân neschimbate indiferent de cadrul utilizat.
7.3.2.2 Etape de cercetare
(289)
În cadrul Deciziei C 51/2005 (243) menționate anterior, Comisia a considerat că activitățile desfășurate de instituția publică IFP în domeniile de activitate exclusive și în colaborare cu filialele sale Axens și Prosernat fac parte efectiv din sfera C&D, în măsura în care, pentru fiecare proiect, sunt identificate puncte de ruptură la nivelul componentelor, relațiilor sale sau caracteristicilor procedeelor sau produselor țintă, lucrările fiind realizate anterior etapei de omologare, de un personal alcătuit, în principal, din cercetători și tehnicieni, pe baza metodelor întemeiate pe experimentare, interpretare și modelizare, și ale căror rezultate sunt ample și brevetate. Comisia a constatat, de asemenea, că activitățile de același tip desfășurate de alți operatori din sector sunt, de regulă, clasificate ca activități de cercetare (244). Analiza aspectelor inovatoare ale activităților de cercetare desfășurate a fost realizată pe baza standardelor internaționale recunoscute din Manualul Frascati (245).
(290)
În ceea ce privește anul 2006, Comisia a analizat, în Decizia C 51/2005 (246) menționată anterior, lucrările realizate în cadrul acordurilor de cercetare încheiate între instituția publică IFP și Axens, pe de o parte, și instituția publică IFP și Prosernat, pe de altă parte. Comisia a concluzionat că aceste lucrări constau, pe de o parte, în activități de cercetare industrială și, pe de altă parte, în studii de fezabilitate tehnică prealabile proiectelor de cercetare industrială, în sensul Cadrului C&D din 1996. Această clasificare a activităților de cercetare a fost efectuată pe baza exemplelor și explicațiilor specifice furnizate de Manualul Frascati, pentru fiecare activitate de cercetare desfășurată de instituția publică IFP și Axens, pe de o parte, și de instituția publică IFP și Prosernat, pe de altă parte.
(291)
De altfel, în cadrul raporturilor transmise conform Deciziei C 51/2005 menționată anterior, autoritățile franceze au clasificat proiectele realizate în domeniile de activitate exclusive ale Axens și Prosernat pentru anii 2007, 2008 și 2009 utilizând cele două categorii susmenționate în sensul Cadrului C&D din 1996 sau, alternativ, activități de cercetare industrială, în sensul punctului 2.2. litera f) și studii de fezabilitate tehnică prealabile activităților de cercetare industrială, în sensul punctului 5.2 din Cadrul C&D&I din 2006. Aceste lucrări au vizat studiul noilor căi de sinteză sau perfecționarea acestora, la o scară ce nu se raportează la cea industrială. Acestea aveau drept scop validarea conceptelor și intrau sub incidența cercetării industriale în sensul Cadrului C&D din 1996 și al Cadrului C&D&I. Fișe sintetice anuale pentru fiecare proiect au fost transmise Comisiei împreună cu rapoartele anuale comunicate în cadrul ajutorului din Decizia C 51/2005 menționată anterior.
(292)
Pentru anii următori, Comisia amintește că, în conformitate cu Decizia C 51/2005 menționată anterior, Franța este obligată să prezinte un raport anual Comisiei care să conțină o prezentare detaliată a proiectelor realizate de instituția publică IFP, clasificate pe categorii de cercetare.
7.3.2.3 Costuri eligibile
(293)
În cadrul Deciziei C 51/2005 (247) menționată anterior (pentru anul 2006) și în raporturile anuale (pentru anii 2007, 2008 și 2009), costurile proiectelor în domeniile exclusive ale Axens și Prosernat sunt conforme cu cheltuielile eligibile definite în anexa II la Cadrul R&D din 1996, precum și cu costurile eligibile în sensul punctului 5.1.4 din Cadrul C&D&I.
(294)
Trebuie amintit că costurile de facturare a activităților de cercetare ale instituției publice IFP către Axens și Prosernat includ cheltuielile imputabile direct proiectelor și vizează subcontractarea, deplasările, asigurările și documentarea, precum și produsele și echipamentele de mici dimensiuni. De asemenea, acestea includ celelalte cheltuieli imputabile proiectelor, cum ar fi cheltuielile cu personalul de cercetare, amortizările imobilizărilor corporale și necorporale, precum și alte taxe generale. Aceste costuri sunt suportate direct ca urmare a activităților de cercetare și sunt distribuite între diferitele proiecte de cercetare proporțional cu timpul petrecut de personalul de cercetare în cadrul fiecărui proiect. Pe de altă parte, costurile proiectelor de C&D orizontale privind metodele și echipamentele utilizate în celelalte proiecte de C&D sunt imputate proporțional din costurile fiecărui proiect de C&D.
(295)
Aceste costuri corespund următoarelor categorii: costurile serviciilor de consultanță și ale serviciilor echivalente, cheltuieli de personal, costurile instrumentelor, materialelor, terenurilor și amplasamentelor, precum și taxe generale suplimentare și alte cheltuieli de exploatare, în conformitate cu categoriile de costuri eligibile din Cadrul din 1996 și din Cadrul C&D&I.
(296)
Pentru anii următori, aceste informații trebuie incluse și în rapoartele anuale transmise de autoritățile franceze.
7.3.2.4 Intensitatea ajutoarelor
(297)
Din Cadrul C&D din 1996 reiese că intensitățile maxime autorizate sunt de 75 % pentru studiile de fezabilitate tehnică prealabile proiectelor de cercetare industrială (punctul 5.4) și de 50 % pentru proiectele de cercetare industrială (punctul 5.3).
(298)
Din Cadrul C&D&I reiese că intensitatea ajutorului, calculată pe baza costurilor admisibile ale proiectului, nu poate depăși 50 % pentru cercetarea industrială [punctul 5.1.2 litera (b)] și 65 % pentru studiile prealabile activităților de cercetare industrială realizate în cadrul întreprinderilor mari [punctul 5.2. litera (b)]. Amintim că activitățile acoperite de garanția de stat vizează exclusiv cercetarea industrială și studiile de fezabilitate tehnică realizate de instituția publică IFP, lucrările de dezvoltare pre-concurențială în sensul Cadrului C&D din 1996 (sau de dezvoltare experimentală în sensul Cadrului C&D&I), fiind finanțate integral de Axens și Prosernat din resurse proprii din venituri obținute pe piețe.
(299)
Comisia a întocmit Tabelul 6 de la considerentul 300 pornind de la listele de proiecte care detaliază costurile anuale pentru fiecare proiect și etapă de cercetare, precum și de la situația resurselor proprii ale instituției publice IFP.
(300)
Pentru acest exercițiu, Comisia a aplicat o abordare conservatoare, incluzând toate costurile care decurg, direct sau indirect, din domeniile de activitate exclusive ale Axens și Prosernat și excluzând toate produsele altele decât cele plătite de Axens și Prosernat (248). Ca o măsură de precauție, Comisia a integrat, de asemenea, în acest tabel toate efectele potențiale ale garanției nelimitate în ipoteza - puțin probabilă totuși - în care toate ar fi fost utilizate de instituția publică IFP pentru finanțarea activităților de cercetare în domeniile exclusive ale Axens și Prosernat (efecte ale garanției în relațiile cu furnizorii și clienții, nu doar filialele, ci și terții).
Tabelul 6
Estimarea maximă a cuantumului total al finanțării publice totale adus de instituția publică IFP activităților desfășurate în domeniile exclusive ale Axens și Prosernat în perioada 2006-2009
(în milioane EUR)
2006
2007
2008
2009
Costul anual al studiilor de fezabilitate tehnică (în milioane EUR)
Domeniul de activitate IFP/Axens
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Domeniul de activitate IFP/Prosernat
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Total
7,4
3,5
0,9
0,9
Costul anual al lucrărilor de cercetare industrială (în milioane EUR)
Domeniul de activitate IFP/Axens
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Domeniul de activitate IFP/Prosernat
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Total
49,0
45,5
52,8
55,2
Resurse proprii (în milioane EUR)
Cuantum
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Ajutor de stat anual (în milioane EUR)
Cuantumul finanțării publice (249)
11,3
6,4
7,7
11,1
Limita superioară a efectului garanției în relațiile instituției publice cu furnizorii săi
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Limita superioară a efectului garanției în relațiile instituției publice cu clienții săi (250)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
-
în domeniul exclusiv al filialelor
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
-
în afara domeniului exclusiv al filialelor
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Cuantumul maxim al finanțării publice
(inclusiv limita superioară a efectului garanției)
13,1
9,8
11,3
14,7
Intensitatea ajutorului
(exclusiv limita superioară a efectului garanției)
20,0 %
13,0 %
14,3 %
19,8 %
Limita superioară a intensității ajutorului
(inclusiv limita superioară a efectului garanției)
23,2 %
20,0 %
21,0 %
26,2 %
Intensitatea maximă autorizată (251)
-
dispozițiile Cadrului C&D din 1996
53 %
51,8 %
50,4 %
50,4 %
-
dispozițiile Cadrului C&D&I
-
50,3 %
50,4 %
50,2 %
(301)
Comisia a verificat respectarea intensităților admisibile pentru fiecare etapă de cercetare pe baza listelor anuale de proiecte realizate în perioada 2006-2009, ținând cont de efectul maxim posibil al garanției nelimitate legate de statutul de instituție publică al IFP, integrând ca element suplimentar al ajutorului limita superioară estimată a primelor de acoperire a diferitelor riscuri. În toate cazurile, incluzând chiar toate impacturile potențiale ale garanției în relațiile cu clienții și furnizorii, limita superioară a intensității ajutorului rămâne cu mult inferioară intensității maxime autorizate. În concluzie, Comisia constată respectarea intensităților ajutorului autorizate din Cadrul C&D din 1996 și din Cadrul C&D&I.
(302)
Pentru anii următori, Comisia amintește că, în conformitate cu Decizia C 51/2005 menționată anterior, Franța este obligată să prezinte un raport anual Comisiei pentru ca aceasta să se asigure că intensitățile ajutorului pentru fiecare etapă de cercetare și pentru fiecare proiect sunt, de asemenea, respectate. Începând cu anul 2010, acest raport va trebui să prezinte toate proiectele realizate în domeniile de activitate ale Axens și Prosernat, clasificate pe categorii de cercetare, precizând, pe lângă costurile lor per etapă de cercetare, și cuantumurile finanțării publice și resursele proprii alocate de instituția publică IFP și filialele sale, limita superioară a cuantumului primei de garantare, estimată grație metodei descrise în prezenta decizie, inclusiv posibilele efecte asupra condițiilor de îndatorare ale instituției publice IFP conform raționamentului prezentat la considerentul 200.
7.3.2.5 Cumul
(303)
Dispozițiile în materie de cumul, indiferent că este vorba despre cele prevăzute la punctul 5.12 din Cadrul C&D din 1996 sau cele de la punctul 8 din Cadrul C&D&I, sunt respectate. De fapt, Comisia a calculat cuantumul total al finanțării publice, independent de origine, inclusiv impactul maxim al garanției nelimitate pentru anii 2006-2009.
(304)
Din anul 2010, autoritățile franceze vor aplica aceeași metodă în rapoartele anuale transmise Comisiei.
7.3.2.6 Efect de stimulare
(305)
În temeiul Cadrului C&D din 1996 și al Cadrului C&D&I, ajutoarele de stat trebuie să aibă un efect de stimulare, adică să declanșeze la beneficiarul lor o schimbare de comportament determinându-l să își intensifice activitățile sale de C&D (și de inovare). Criteriile următoare sunt, în general, suficiente pentru a demonstra existența unui efect de stimulare pentru proiectele care beneficiază de ajutoare sub pragurile de analiză aprofundată: creșterea amplorii proiectului, creșterea domeniului de aplicare, creșterea ritmului proiectului și creșterea cuantumului total alocat C&D&I. Dacă se poate dovedi un efect semnificativ în ceea ce privește cel puțin unul dintre aceste elemente, Comisia va considera, în general, că proiectul de ajutor are un efect de stimulare, având în vedere comportamentul normal al unei întreprinderi din sectorul în cauză (252).
(306)
Comisia face trimitere la analiza prezentată la considerentele 196-198 din Decizia C 51/2005 menționată anterior privind interesul strategic, urmărit și confirmat de comitete tehnice, pentru cercetările realizate de instituția publică IFP și filialele sale în domeniul securizării pe termen lung a aprovizionărilor cu energie, în special în ceea ce privește reînnoirea și creșterea producției de petrol și de gaze naturale (creșterea ratei de succes în exploatare, a ratei de valorificare a zăcămintelor, exploatarea resurselor neconvenționale etc.), conceperea de procedee de rafinare, tehnologiile de conversie, dezvoltarea de carburanți inovatori și de tehnologii de motoare eficiente, diversificarea surselor de energie pentru producția de carburant, multe dintre acestea numărându-se printre prioritățile Uniunii Europene în materie de cercetare, de politică energetică și de politică de mediu.
(307)
În ceea ce privește anul 2006, Comisia reiterează analiza sa, prezentată la considerentul 199 din Decizia C 51/2005 menționată anterior, conform căreia, datorită sprijinului public, din care garanția nelimitată este parte integrantă, instituția publică IFP și filialele sale au putut desfășura corespunzător activități de cercetare suplimentare care nu ar fi putut fi realizate din cauza riscurilor tehnologice sau din cauza incertitudinii asociate rentabilității investițiilor.
(308)
Comisia constată, pe baza raporturilor anuale transmise de autoritățile franceze, că această logică a fost urmată și în 2007, 2008 și 2009. În aceste rapoarte, autoritățile franceze au menționat, pentru fiecare proiect, efectul de stimulare obținut datorită ajutorului, în special în ceea ce privește domeniul de aplicare al proiectului, ritmul acestuia și creșterea cuantumului total alocate C&D.
(309)
Spre exemplu, în 2007, în domeniul exclusiv al Axens, grupul IFP a realizat în special proiecte-pilot, […] (*) (253).[…] (*). Fără ajutorul public, s-ar fi produs un decalaj de mai mulți ani pentru introducerea pe piață a acestor produse: proiectele de C&D ar fi fost lansate cu întârziere, dezvoltarea acestora ar fi fost mai lentă, iar […] (*).
(310)
Pe de altă parte, în domeniul exclusiv al Prosernat, ajutorul de stat a făcut posibilă începerea proiectului[…] (*) privind […] (*), punerea la punct și brevetarea unor procedee originale de […] (*) (254) […] (*). [Un astfel de proiect] (**) implica operațiuni delicate și dificile care necesitau investiții umane, tehnice și financiare considerabile, pe care o societate ca Prosernat nu le poate realiza pe cont propriu. Prin urmare, sprijinul public acordat de instituția publică IFP s-a dovedit fundamental. Mai precis, numai instituția publică IFP dispunea de echipe specializate capabile să realizeze modelele necesare dezvoltării procedeului și de echipamente de laborator adaptate tratării compușilor dăunători sănătății.
(311)
În 2008, în domeniul exclusiv al Axens, ajutorul de stat a făcut posibilă înlăturarea unor obstacole științifice și tehnice în […] (*). De altfel, proiectul […] (*) (255) a cunoscut, de asemenea, evoluții majore. Ajutorul de stat a permis instituției publice IFP să dezvolte, în asociere cu partenerii industriali, un procedeu […] (*) care va fi accesibil pe piață prin acordarea licenței. Lucrările de dezvoltare a unui procedeu de acest tip implică atât […] (*), cât și […] (*).
(312)
Pe de altă parte, în domeniul exclusiv al Prosernat, a fost pus în aplicare un proiect […] (*) privind captarea CO2 din fum. Captarea/stocarea CO2 (256) (CSC) este unul dintre mijloacele identificate de reducere a încălzirii globale. Având în vedere compoziția fumului și presiunea lui joasă, instituția publică IFP și-a asumat noi provocări tehnologice. Prosernat nu ar fi fost în măsură să dezvolte acest procedeu cu fonduri proprii, ținând cont de incertitudinea din jurul structurii, de amploarea, de desfășurarea și de încadrarea reglementară a viitoarei piețe de captare a CO2.
(313)
În 2009, în domeniul exclusiv al Axens, proiectul […] (*) privind procedeele […] (*) poate fi dat ca exemplu. Acesta viza dezvoltarea […] (*), precum și îmbunătățirea anumitor procedee […] (*). Datorită fondurilor publice, […] (*) a putut fi studiată, ceea ce a permis îmbunătățirea semnificativă a […] (*). Proiectul […] (*) a putut explora, grație finanțării publice, soluții inovatoarea cu tehnologiile existente, […] (*). De asemenea, proiectul […] (*) a fost continuat și pentru catalizatori, care, ulterior extrapolării, au făcut posibilă diversificarea ofertei pe o piață în plină expansiune de […] (*). Fără ajutorul public, catalizatorii ar fi fost dezvoltați într-o manieră mult mai secvențială, iar îmbunătățirea performanțelor ar fi fost mai lentă. În materie […] (*), proiectul […] (*), care viza catalizatori inovatori […] (*) a putut explora noi piste datorită ajutorului public, în timp ce proiectul […] (*), care viza explorarea limitelor tehnologiei (în special variația sarcinilor) pentru a putea […] (*), și-a putut extinde spectrul dincolo de performanțele existente.
(314)
Pe de altă parte, în domeniul exclusiv al Prosernat, ajutorul public a permis, de exemplu, relansarea și continuarea activităților C&D întreprinse în ceea ce privește […] (*), dar care au fost treptat abandonate. Sprijinul public a permis, astfel, evitarea pierderii realizărilor tehnologice anterioare și menținerea unei game de procedee de […] (*) pe piață. Datorită ajutorului public, proiectul […] (*) privind captarea CO2 […] (*) a fost, de asemenea, continuat.
(315)
Comisia notează, de asemenea, că evoluția pozitivă a indicatorilor care măsoară efortul de C&D realizat de instituția publică IFP și filialele sale Axens și Prosernat, constatată la considerentul 200 din Decizia C 51/2005 menționată anterior, a continuat între 2007 și 2009.
Tabelul 7
Evoluția indicatorilor care măsoară efortul instituției publice IFP și al filialelor sale Axens și Prosernat în 2007, 2008 și 2009
Evoluția indicatorilor
IFP/Axens
IFP/Prosernat
2007/2003
2008/2003
2009/2003
2007/2003
2008/2003
2009/2003
Cheltuieli alocate C&D în domeniul exclusiv
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
Personal destinat C&D în domeniul exclusiv
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
[…] (*)
(316)
În plus, Comisia reînnoiește constatările rezumate la considerentele 201-203 din Decizia sa C 51/2005 menționată anterior: partea cheltuielilor de C&D din cifra de afaceri a grupului IFP este deosebit de ridicată, deși aceasta din urmă evoluează într-un mediu supus la numeroase reglementări naționale în permanentă evoluție, în special, în ceea ce privește standardele de mediu sau sistemele de protecție a proprietății intelectuale.
(317)
După cum a făcut-o deja la considerentul 204 din Decizia C 51/2005 menționată anterior, Comisia ia notă de diversitatea și de structura ofertei, precum și de funcționarea concurenței (257) pe piața procedeelor de rafinare sau a petrochimiei. În acest sens, notează că unii concurenți au o poziție concurențială mult mai confortabilă decât cea a grupului IFP, societatea UOP Limited deținând, de exemplu, un segment de 57 % din piața mondială, spre deosebire de doar 7 % pentru grupul IFP. De asemenea, Comisia estimează că sprijinul public acordat proiectelor de C&D realizate de grupul IFP nu este, prin natura sau proporțiile sale, susceptibil să împiedice stimulentele dinamice ale pieței tehnologiilor de rafinare. Pe de altă parte, trebuie constatat că partenerii comerciali ai Uniunii Europene, în special Statele Unite ale Americii, alocă bugete importante pentru finanțarea cercetării în domeniul energiei, bugete care au permis sprijinirea proiectelor de C&D desfășurate de concurenții grupului IFP. Astfel, anumiți concurenți ai grupului IFP, în special societatea UOP Limited, au primit un sprijin public important (258) sau au beneficiat de sprijin public indirect grație unor parteneriate încheiate cu institute de cercetare și universități.
(318)
În concluzie, Comisia constată că ajutorul de stat în favoarea grupului IFP în domeniul exclusiv al filialelor sale Axens și Prosernat a avut un efect de stimulare în anii 2006, 2007, 2008 și 2009.
(319)
Începând cu anul 2010, rapoartele anuale transmise de Franța Comisiei până la expirarea acordurilor exclusive între instituția publică IFP și filialele sale Axens și Prosernat, vor trebui să demonstreze că efectul de stimulare al ajutorului este verificat întotdeauna.
(320)
Având în vedere toate elementele de mai sus, Comisia concluzionează că ajutorul de stat acordat grupului IFP pentru activitățile în domeniile exclusive ale filialelor sale Axens și Prosernat, inclusiv elementul de ajutor atașat efectelor garanției nelimitate de care beneficiază instituția publică IFP, este conform cu dispozițiile Cadrului C&D din 1996, precum și cu cele ale Cadrului C&D&I, sub rezerva respectării condițiilor aplicabile.
7.3.3 CONCLUZIE PRIVIND COMPATIBILITATEA MĂSURII ÎN CAUZĂ
(321)
În concluzie, Comisia consideră că măsura în cauză este compatibilă cu piața internă, sub rezerva respectării condițiilor enunțate în secțiunile 7.3.1 și 7.3.2.
8 NEUTRALITATEA ÎN CEEA CE PRIVEȘTE REGIMUL PROPRIETĂȚII
(322)
Comisia ține să sublinieze că nu repune în niciun fel în discuție proprietatea statului asupra instituției publice IFP și nici nu contestă statutul de persoană juridică de drept public al acesteia.
(323)
Potrivit articolului 345 din TFUE, Comunitatea este neutră în ceea ce privește regimul proprietății în statele membre și nicio dispoziție a tratatului nu impune restricții în privința proprietății (integrale sau parțiale) a statului asupra întreprinderilor. Astfel, normele de concurență trebuie să se aplice în același mod atât întreprinderilor private, cât și întreprinderilor publice. Niciunul din aceste două tipuri de întreprinderi nu este avantajat sau dezavantajat prin aplicarea acestor norme.
(324)
În cazul de față, garanția de care beneficiază instituția publică IFP nu rezultă din proprietate, ci din regimul juridic al întreprinderii. Statele membre sunt libere să aleagă forma juridică a întreprinderilor, însă cu respectarea normelor de concurență ale tratatului. În special, simplul fapt că garanția de stat nu este automat asociată unui anumit statut juridic nu împiedică garanția în cauză să constituie ajutor de stat în temeiul articolului 107 alineatul (1) din TFUE dacă sunt reunite condițiile aplicabile (259),
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
1. Acordarea de către Franța a statutului de instituție publică industrială și comercială IFP a conferit acesteia din urmă, începând cu data de 7 iulie 2006, o garanție publică nelimitată (în continuare „garanția de stat”) cu privire la toate activitățile sale.
2. Acoperirea prin garanția de stat a activităților neeconomice ale instituției publice IFP, în special activitățile sale de formare în vederea creșterii numărului și calificării resurselor umane, activitățile sale de C&D independente în vederea extinderii cunoștințelor și a unei mai bune înțelegeri și activitățile sale de diseminare a rezultatelor cercetărilor, nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
3. Acoperirea prin garanția de stat a activităților de transfer tehnologic desfășurate de instituția publică IFP în domeniile prevăzute în Convenția exclusivă de dezvoltare, comercializare și utilizare încheiată cu filiala sa Beicip-Franlab nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
4. Acoperirea prin garanția de stat a activităților de transfer tehnologic desfășurate de instituția publică IFP în domeniile prevăzute în acordurile exclusive încheiate cu filialele sale Axens și Prosernat, la care se face referire la articolul 3 alineatul (1) din Decizia Comisiei din 16 iulie 2008 privind măsura de ajutor pusă în aplicare de Franța în favoarea grupului IFP (în continuare „Decizia C 51/2005”), constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
5. Acoperirea prin garanția de stat a serviciilor de cercetare contractuală și de servicii de desfășurate de instituția publică IFP, atât în numele terților, cât și în numele filialelor, constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.
Articolul 2
În cazul modificării acordului între instituția publică IFP și filiala sa Beicip-Franlab menționat la articolul 1 alineatul (3) din prezenta decizie, Franța notifică respectivul acord Comisiei, ținând seama de potențialul impact al garanției de stat pentru evaluarea cuantumului total potențial al finanțării publice, exceptând cazul în care noile condiții contractuale permit excluderea prezenței ajutorului de stat.
Articolul 3
În perioada cuprinsă între 7 iulie 2006 și 31 decembrie 2009, acoperirea prin garanția de stat a activităților economice la care se face referire la articolul 1 alineatele (4) și (5) din prezenta decizie a constituit ajutor compatibil cu piața internă.
Articolul 4
Începând din 1 ianuarie 2010 și până la expirarea acordurilor exclusive între instituția publică IFP și filialele sale Axens și Prosernat menționate la articolul 3 alineatul (1) din Decizia C 51/2005, acoperirea prin garanția de stat a activităților economice la care se face referire la articolul 1 alineatul (4) din prezenta decizie constituie ajutor compatibil cu piața internă, sub rezerva respectării condițiilor prevăzute la articolele 5 și 6 din prezenta decizie.
Articolul 5
1. Raportul financiar anual la care se face referire la articolul 4 alineatul (2) din Decizia C 51/2005 include, pe lângă elementele deja menționate la articolul 5 alineatul (1) din decizie, elementele enumerate la alineatele (2), (3) și (4) de la prezentul articol.
2. Raportul financiar anual include cuantumul, rata dobânzii și condițiile contractuale ale împrumuturilor contractate de instituția publică IFP în cursul perioadei anuale avute în vedere, precum și o estimare a echivalentului-subvenție brut a posibilei majorări a dobânzilor legate de garanția de stat, cu excepția cazului în care se face dovada faptului că aceste contracte de împrumut sunt în conformitate cu condițiile normale de piață, fie prin compararea condițiilor lor cu cele obținute de instituția publică IFP anterior schimbării de statut, fie pe baza unei metodologii mai exacte aprobate anterior de Comisie.
3. Raportul financiar anual include valoarea bunurilor și serviciilor achiziționate de instituția publică IFP de la furnizori pentru prestarea serviciilor economice la care se face referire la articolul 1 alineatele (4) și (5) din prezenta decizie, în cursul perioadei anuale avute în vedere, precum și o estimare maximă a echivalentului-subvenție brut al ajutorului care rezultă dintr-o evaluare mai favorabilă de către furnizori a riscului de faliment al întreprinderii. Această estimare este realizată fie prin aplicarea unui procent forfetar de 2,5 % la valoarea achizițiilor realizate, fie pe baza unei metodologii mai exacte aprobate anterior de Comisie.
4. Raportul financiar anual include valoarea activităților economice, menționate la articolul 1 alineatele (4) și (5) din prezenta decizie, desfășurate de instituția publică IFP în cursul perioadei anuale avute în vedere, precum și o estimare maximă a echivalentului-subvenție brut al ajutorului care rezultă din neplata unei prime corespunzătoare unei garanții de bună execuție sau, cel puțin, a unei garanții de diligență, oferite beneficiarilor serviciilor economice respective. Această estimare este realizată fie prin aplicarea unui procent forfetar de 5 % la valoarea serviciilor furnizate, fie pe baza unei metodologii mai exacte aprobate anterior de Comisie.
Articolul 6
1. Valoarea totală a fondurilor publice alocate activităților instituției publice IFP în domeniile de activitate exclusive ale Axens și Prosernat, inclusiv impactul maxim al garanției de stat, astfel cum este estimat la articolul 5 alineatele (2), (3) și (4) din prezenta decizie, va trebui să fie mai mic decât intensitatea maximă autorizată prevăzută în Cadrul comunitar privind ajutoarele de stat pentru cercetare, dezvoltare și inovare.
2. În cazul depășirii pragului menționat la alineatul (1) de la prezentul articol, excedentul de ajutor va fi, după caz, rambursat de filiala Axens sau Prosernat în cauză instituției publice IFP.
Articolul 7
Începând din 1 ianuarie 2010, acoperirea prin garanția de stat a activităților economice la care se face referire la articolul 1 alineatul (5) constituie ajutor de stat compatibil cu piața internă, sub rezerva respectării condițiilor prevăzute la articolul 8 din prezenta decizie.
Articolul 8
1. Activitățile de cercetare contractuală și de prestări de servicii desfășurate de instituția publică IFP, la care se face referire la articolul 1 alineatul (5) din prezenta decizie, trebuie să rămână auxiliare activității sale principale de cercetare publică independentă.
2. Pentru a fi considerate auxiliare, activitățile de cercetare contractuală și de prestări de servicii ale instituției publice IFP trebuie:
-
să nu aducă atingere funcționării normale, independenței și neutralității respectivei instituții publice IFP;
-
să fie tarifate la un preț al pieței sau, în absența prețului pieței, la un preț care reflectă, cu excepția impactului potențial al garanției de stat, totalitatea costurilor, la care se adaugă o marjă rezonabilă;
-
să facă obiectul unei contabilități diferite de cea a activităților de cercetare publică independentă (separarea contabilă a costurilor și finanțărilor lor respective), iar profiturile pe care le generează trebuie reinvestite integral în activitatea principală de cercetare publică independentă;
-
să fie intrinsec legate de activitatea principală de cercetare publică independentă a respectivei instituții publice IFP, având în vedere, în special, utilizarea acelorași infrastructuri, echipamente, materiale sau tehnologii ori angajarea acelorași cercetători, oameni de știință, ingineri, proiectanți sau tehnicieni;
-
să se situeze în afara sferei acordurilor exclusive încheiate între instituția publică IFP și filialele sale Axens și Prosernat menționate la articolul 3 alineatul (1) din Decizia C 51/2005 menționată anterior, după caz, prelungite sau modificate în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din Decizia C 51/2005 și cu articolul 12 alineatul (2) din prezenta decizie;
-
să reprezinte o parte reziduală a bugetului alocat de instituția publică IFP activităților sale de cercetare publică independentă.
3. Franța transmite anual Comisiei un raport privind activitățile de cercetare contractuală și de prestări de servicii desfășurate de instituția publică IFP, care precizează procentul cuantumului lor din bugetul alocat de instituția publică IFP activităților sale de cercetare publică independentă.
Articolul 9
1. Autoritățile franceze și instituția publică IFP dispun adăugarea următoarei mențiuni, pentru fiecare operațiune, în contractul de finanțare (pentru orice instrument prevăzut în contract):
„Emisiunea/programul/împrumutul nu beneficiază de niciun fel de garanție, directă sau indirectă, din partea statului. În caz de insolvabilitate, statul nu este obligat să se substituie financiar instituției publice IFP pentru achitarea creanței”
2. Autoritățile franceze dispun introducerea unei clauze analoge, care să excludă răspunderea statului, în orice contract privind serviciile de cercetare contractuală sau de servicii la care se face referire la articolul 1 alineatul (5) din prezenta decizie.
3. Autoritățile franceze dispun introducerea unei clauze analoge, care să excludă răspunderea instituției publice IFP și a statului, în orice contract care implică o creanță, încheiat între societățile pe acțiuni Axens, Beicip-Franlab și Prosernat.
4. Instituția publică IFP se abține de la acordarea oricărei forme de garanție, aviz, scrisoare de intenție sau de confort în favoarea societăților pe acțiuni Axens, Beicip-Franlab și Prosernat care nu ar fi conformă cu condițiile normale de piață.
Articolul 10
Franța notifică individual Comisiei ajutoarele care depășesc pragurile prevăzute de Cadrul comunitar privind ajutoarele de stat pentru cercetare, dezvoltare și inovare, ținând seama de impactul potențial al garanției de stat.
Articolul 11
Franța informează Comisia, în termen de două luni de la data notificării prezentei decizii, cu privire la măsurile pe care le-a adoptat în vederea respectării acesteia.
Articolul 12
1. Articolele 4, 5 și 6 din prezenta decizie se aplică până la expirarea acordurilor exclusive între instituția publică IFP și filialele sale Axens și Prosernat, la care se face referire la articolul 3 alineatul (1) din Decizia C 51/2005.
2. Atunci când informează Comisia cu privire la o prelungire sau o modificare a acordurilor exclusive respective, în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din Decizia C 51/2005, autoritățile franceze țin seama de impactul garanției de stat pentru evaluarea cuantumului total al finanțării publice.
Articolul 13
Prezenta decizie se adresează Republicii Franceze.
Adoptată la Bruxelles, 29 iunie 2011.