PROVÁDĚCÍ SMĚRNICE KOMISE 2014/111/EU
ze dne 17. prosince 2014,
kterou se mění směrnice 2009/15/ES s ohledem na přijetí určitých předpisů a souvisejících změn některých úmluv a protokolů Mezinárodní námořní organizací (IMO)
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na směrnici Evropského parlamentu a Rady 2009/15/ES ze dne 23. dubna 2009, kterou se stanoví společná pravidla a normy pro subjekty pověřené inspekcemi a prohlídkami lodí a pro související činnosti námořní správy (1), a zejména na čl. 7 odst. 2 větu druhou uvedené směrnice,
v souladu s postupem kontroly shody stanoveným v článku 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2099/2002, kterým se zřizuje Výbor pro námořní bezpečnost a zabránění znečištění z lodí (COSS) (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
V souladu s čl. 5 odst. 1 nařízení (ES) č. 2099/2002 spolupracují členské státy s Komisí, aby podle potřeby definovaly společný postoj nebo přístup na příslušných mezinárodních fórech s cílem snížit nebezpečí konfliktu mezi námořními předpisy Společenství a mezinárodními právními nástroji.
(2)
Směrnice 2009/15/ES tvoří spolu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 391/2009 (3) jeden ucelený soubor právních předpisů, který činnosti uznaných subjektů upravuje komplexně a v souladu s týmiž zásadami a definicemi. Jak je stanoveno v čl. 3 odst. 2 směrnice 2009/15/ES, pokud se členský stát rozhodne ve vztahu k lodím plujícím pod jeho vlajkou udělit oprávnění subjektu, aby jeho jménem prováděl inspekce a prohlídky v souvislosti se zákonnými osvědčeními, svěří tyto povinnosti jedině uznanému subjektu, jímž se podle čl. 2 písm. g) uvedené směrnice rozumí subjekt uznaný v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009. Soubor pravidel, na jejichž základě jsou dotčené subjekty uznávány, má tudíž dopad na oba akty.
(3)
Termínem „mezinárodní úmluvy“, jak je definován v čl. 2 písm. d) směrnice 2009/15/ES, se rozumějí Mezinárodní úmluva o bezpečnosti lidského života na moři ze dne 1. listopadu 1974 (dále jen „úmluva SOLAS“) s výjimkou kapitoly XI-2 přílohy, Mezinárodní úmluva o nákladové značce ze dne 5. dubna 1966 (dále jen „úmluva o nákladové značce“) a Mezinárodní úmluva o zabránění znečištění z lodí ze dne 2. listopadu 1973 (dále jen „úmluva MARPOL“), včetně protokolů a změn těchto úmluv a souvisejících předpisů, které jsou závazné ve všech členských státech, v platném znění.
(4)
Shromáždění organizace IMO na svém 28. zasedání přijalo předpis pro provádění nástrojů IMO (předpis III), jak je uvedeno v rezoluci IMO A.1070(28) ze dne 4. prosince 2013, a změny úmluvy o nákladové značce mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky, jak je uvedeno v rezoluci IMO A.1083(28) ze dne 4. prosince 2013.
(5)
Výbor pro ochranu mořského prostředí organizace IMO (MEPC) na svém 66. zasedání přijal změny protokolu z roku 1978 k úmluvě MARPOL, jak je uvedeno v usnesení MEPC.246(66) ze dne 4. dubna 2014, a protokolu z roku 1997 k úmluvě MARPOL (ve znění upraveném protokolem z roku 1978), jak je uvedeno v usnesení MEPC.247(66) ze dne 4. dubna 2014, mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky.
(6)
Výbor pro námořní bezpečnost organizace IMO (MSC) na svém 93. zasedání přijal změny protokolu k úmluvě SOLAS, jak je uvedeno v usnesení MSC.366(93) ze dne 22. května 2014, a protokolu z roku 1988 k úmluvě o nákladové značce, jak je uvedeno v usnesení MSC.375(93) ze dne 22. května 2014, mající za cíl učinit předpis III závazným spolu se systémem auditu přidružených států vlajky.
(7)
Výbor MEPC na svém 65. zasedání a výbor MSC na svém 92. zasedání přijaly předpis organizace IMO pro uznané subjekty (dále jen „předpis RO“), jak je uvedeno v usnesení MSC.349(92) ze dne 21. června 2013.
(8)
Výbor MEPC na svém 65. zasedání přijal změny protokolu z roku 1978 k úmluvě MARPOL mající za cíl učinit předpis RO závazným, jak je uvedeno v usnesení MEPC.238(65) ze dne 17. května 2013.
(9)
Výbor MSC na svém 92. zasedání přijal změny úmluvy SOLAS a protokolu z roku 1988 k úmluvě o nákladové značce mající za cíl učinit předpis RO závazným, jak je uvedeno v usneseních MSC.350(92) a MSC.356(92) ze dne 21. června 2013.
(10)
Očekává se tedy, že předpis III a předpis RO vstoupí v platnost v období mezi 1. lednem 2015 a 1. lednem 2018, v souladu s platnými předpisy týkajícími se přijímání, ratifikace a vstupu v platnost změn jednotlivých úmluv v rámci organizace IMO.
(11)
Dne 13. května 2013 přijala Rada rozhodnutí Rady 2013/268/EU o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v rámci Mezinárodní námořní organizace (IMO) k přijetí některých předpisů a souvisejících změn některých úmluv a protokolů (4). V souladu s článkem 5 uvedeného rozhodnutí Rada zmocnila členské státy, aby vyjádřily svůj souhlas s tím, že v zájmu Unie a s výhradou prohlášení uvedeného v příloze daného rozhodnutí budou vázány změnami uvedenými ve 4. až 9. bodě odůvodnění této směrnice.
(12)
Prohlášení připojené k rozhodnutí Rady 2013/268/EU uvádí, že členské státy zastávají názor, že předpis III a předpis RO obsahují soubor minimálních požadavků, které mohou státy podle potřeby vypracovat a zdokonalit s cílem zvýšit námořní bezpečnost a ochranu životního prostředí.
(13)
Uvádí rovněž, že žádné ustanovení uvedených předpisů nelze vykládat v tom smyslu, že by jakýmkoli způsobem omezovalo plnění povinností členského státu podle práva Unie, které se týkají definice „zákonných osvědčení“ a „osvědčení o třídě“, rozsahu povinností a kritérií stanovených pro uznané subjekty a povinností Evropské komise při uznávání a posuzování uznaných subjektů a případném ukládání nápravných opatření nebo sankcí těmto subjektům. Totéž prohlášení uvádí, že v případě auditu IMO členské státy stanoví, že by měl být ověřován pouze soulad s těmi ustanoveními příslušných mezinárodních úmluv, která byla členskými státy přijata, a to i s ohledem na podmínky tohoto prohlášení.
(14)
V právním řádu Unie zahrnuje oblast působnosti směrnice 2009/15/ES a nařízení (ES) č. 391/2009 odkazy na „mezinárodní úmluvy“, jak jsou popsány v 3. bodě odůvodnění. V rámci těchto ustanovení se změny úmluv organizace IMO automaticky stávají součástí práva Unie ve chvíli, kdy vstoupí v platnost na mezinárodní úrovni, včetně souvisejících předpisů závazné povahy, jakými jsou předpis III a předpis RO, které tudíž tvoří součást nástrojů organizace IMO příslušných k uplatňování směrnice 2009/15/ES.
(15)
Z působnosti námořních předpisů Unie mohou být nicméně v souladu s postupem kontroly shody vyňaty změny mezinárodních úmluv, pokud splňují alespoň jedno ze dvou kritérií stanovených v čl. 5 odst. 2 nařízení (ES) č. 2099/2002.
(16)
Komise posoudila změny úmluv IMO v souladu s článkem 5 nařízení (ES) č. 2099/2002 a rozhodla, že mezi předpisem III a předpisem RO na jedné straně a směrnicí 2009/15/ES a nařízením (ES) č. 391/2009 na straně druhé existuje řada rozporů.
(17)
Za prvé, část 2 odst. 16.1 předpisu III stanoví minimální seznam zdrojů a postupů, které státy vlajky musí vytvořit, včetně poskytnutí administrativních pokynů týkajících se mimo jiné osvědčení o třídě lodi, které vyžaduje stát vlajky za účelem prokázání shody s požadavky na konstrukci, mechanické a elektrické vybavení nebo s jinými požadavky stanovenými mezinárodní úmluvou, již se stát vlajky jako smluvní strana zavázal dodržovat, nebo s požadavkem stanoveným vnitrostátními právními předpisy státu vlajky. Jak je však podrobně vysvětleno ve 21. bodě odůvodnění, právo Unie rozlišuje mezi zákonným osvědčením a osvědčením o třídě. Osvědčení o třídě jsou dokumenty soukromé povahy, nikoli akty státu vlajky, a nejsou ani vydávány jeho jménem. Toto ustanovení předpisu III ve skutečnosti odkazuje na kapitolu II-1, část A-1, předpis 3-1 úmluvy SOLAS, která stanoví, že lodi mají být projektovány, stavěny a udržovány v souladu s požadavky klasifikační společnosti, která je uznána orgány v souladu s ustanoveními předpisu XI-1/1, na konstrukci a mechanické a elektrické vybavení. 1. Úmluva SOLAS jako předmět tohoto požadavku jasně uvádí loď nebo její právní zastoupení vůči státu vlajky. Vystupuje-li navíc uznaný subjekt jako klasifikační společnost, vydává osvědčení o třídě lodi v souladu s vlastními pravidly, postupy, podmínkami a soukromými smluvními ujednáními, jichž stát vlajky není smluvní stranou. Toto ustanovení předpisu III je tudíž v rozporu s tím, jak jsou činnosti související se statusem a třídou vymezeny ve stávajících právních předpisech EU.
(18)
Za druhé, část 2 odst. 18.1 předpisu III vyžaduje, aby stát vlajky určil, zda má uznaný subjekt odpovídající zdroje, pokud jde o technické, řídicí a výzkumné kapacity, k tomu, aby dokázal plnit svěřené povinnosti, a to „pouze ve vztahu k plavidlům, která jsou oprávněna plout pod jeho vlajkou“. Podle práva Unie je tento aspekt naproti tomu upraven v podobě požadavku, který je třeba splnit za účelem uznání, uvedeného jako kritérium A.3 v příloze I nařízení (ES) č. 391/2009 ve vztahu k celému loďstvu v příslušné třídě dotčeného subjektu, bez rozlišování na základě státu vlajky. Pokud by bylo výše uvedené ustanovení předpisu III začleněno do práva Unie, omezilo by použití kritéria A.3 přílohy I nařízení (ES) č. 391/2009 týkajícího se činnosti uznaných subjektů pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států, což je v rozporu s platnými požadavky.
(19)
Za třetí, část 2 odst. 19 předpisu III zavádí ustanovení zakazující, aby stát vlajky udílel svým uznaným subjektům pravomoc klást na plavidla jiná než ta, která jsou oprávněna plout pod jeho vlajkou, jakékoli požadavky týkající se mimo jiné jejich pravidel, požadavků či postupů v souvislosti s klasifikací. Podle směrnice 2009/15/ES může členský stát udělit subjektu oprávnění, aby jednal jeho jménem v souvislosti se zákonnými osvědčeními pro jeho příslušné loďstvo, pouze pokud je daný subjekt uznán a za tímto účelem monitorován v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009. Podle tohoto rámce musí uznané subjekty jako takové splňovat určité požadavky, které se týkají příslušných činností ve vztahu ke klasifikované třídě, bez ohledu na stát vlajky. To se týká většiny kritérií stanovených v příloze I nařízení (ES) č. 391/2009 i dalších povinností, zejména těch, jež jsou stanoveny v čl. 10 odst. 4 uvedeného nařízení. Pokud by bylo výše uvedené ustanovení předpisu III začleněno do práva Unie, omezilo by použití stávajících požadavků týkajících se činnosti uznaných subjektů, jež je třeba splnit za účelem uznání, stanovených v nařízení (ES) č. 391/2009, mimo jiné pokud je možné je označit za pravidla, požadavky a postupy, pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států.
(20)
Za čtvrté, část 2 oddíl 1.1 předpisu RO definuje „uznaný subjekt“ jako subjekt, jehož posouzení provádí stát vlajky a který splňuje požadavky části 2 předpisu RO. Naproti tomu čl. 2 písm. g) směrnice 2009/15/ES stanoví, že uznaným subjektem se rozumí „subjekt uznaný v souladu s nařízením (ES) č. 391/2009“. Na základě posouzení Komise uvedeného v 21. až 23. bodě odůvodnění lze říci, že několik ustanovení části 2 předpisu RO je neslučitelných s nařízením (ES) č. 391/2009. Uznaný subjekt, jak je definován v předpisu RO, by tudíž nesplňoval všechny požadavky stanovené nařízením (ES) č. 391/2009, a neodpovídal by tak definici uznaného subjektu podle práva Unie.
(21)
Za páté, část 2 oddíl 1.3 předpisu RO definuje „vydávání zákonného osvědčení a poskytování služeb“ jako jedinou kategorii činností, kterou je uznaný subjekt oprávněn jménem státu vlajky vykonávat a která zahrnuje vydávání osvědčení souvisejících se zákonnými požadavky i požadavky ohledně třídy. Naproti tomu definice uvedené v čl. 2 písm. i) a k) směrnice 2009/15/ES jasně rozlišují mezi „zákonnými osvědčeními“, což jsou osvědčení vydaná státem vlajky nebo jeho jménem v souladu s mezinárodními úmluvami, a „osvědčeními o třídě“, což jsou doklady vydané uznaným subjektem jakožto klasifikační společností, které osvědčují způsobilost lodě k určitému použití nebo službě v souladu s pravidly a postupy stanovenými a zveřejněnými zmíněným uznaným subjektem. Z toho vyplývá, že podle práva Unie se zákonná osvědčení a osvědčení o třídě liší a mají různý charakter. Konkrétněji - zákonná osvědčení jsou veřejná, zatímco osvědčení o třídě jsou soukromá a vydává je klasifikační společnost v souladu s vlastními pravidly, postupy a podmínkami. Z toho vyplývá, že osvědčení o klasifikaci vydávaná plavidlům uznanými subjekty s cílem potvrdit dodržení pravidel a postupů klasifikace, a to i tehdy, pokud je ověřuje stát vlajky jako důkaz o dodržení ustanovení kapitoly II-I, části A-1, předpisu 3-1 úmluvy SOLAS, jsou dokumenty výhradně soukromé povahy, nejedná se tedy o akty státu vlajky, ani nejsou vydávána jeho jménem. V předpisu RO se o „vydávání zákonných osvědčení a poskytování služeb“ soustavně hovoří jako o činnosti, kterou uznaný subjekt provádí „jménem členského státu“, což odporuje právnímu rozlišení, které je zakotveno v právu Unie. Bez ohledu na tento rozpor vyplývá z tohoto ustanovení předpisu RO - pokud by bylo přijato jako závazná součást právního řádu Unie - zjevné riziko, že požadavky obsažené v nařízení (ES) č. 391/2009, které je třeba splnit za účelem uznání a které se týkají veškeré činnosti subjektu bez ohledu na stát vlajky, již nebude možné v rámci EU prosazovat. Kvůli vazbě mezi těmito dvěma nástroji, jak je vysvětleno v 2. bodě odůvodnění, se toto riziko týká i směrnice 2009/15/ES.
(22)
Za šesté, část 2 oddíl 3.9.3.1 předpisu RO stanoví mechanismus spolupráce mezi uznanými subjekty výhradně v rámci stanoveném státem vlajky za účelem standardizace postupů souvisejících s vydáváním zákonných osvědčení nebo se službami poskytovanými jménem státu vlajky, zatímco část 2 oddíl 3.9.3.2 týchž předpisů zavádí rámec „stanovený státem vlajky nebo skupinou států vlajky“ s cílem regulovat spolupráci mezi jeho či jejich uznanými subjekty týkající se technických aspektů a aspektů souvisejících s bezpečností při „vydávání zákonných osvědčení a poskytování služeb lodím […] jménem uvedeného státu či států vlajky“. Naproti tomu podle práva Unie se spolupráce mezi uznanými subjekty řídí čl. 10 odst. 1 nařízení (ES) č. 391/2009, který stanoví, že uznané subjekty provádějí vzájemné konzultace, aby zachovaly rovnocennost a směrovaly k harmonizaci svých pravidel a postupů a jejich uplatňování, a stanoví rámec pro vzájemné uznávání osvědčení o třídě pro materiál, vybavení a součásti ve vhodných případech. Tyto dva postupy spolupráce podle čl. 10 odst. 1 se týkají soukromých činností uznaných subjektů vystupujících jako klasifikační společnosti, a tudíž platí bez rozlišování na základě státu vlajky. Pokud by byly mechanismy spolupráce stanovené v předpisu RO začleněny do práva Unie, znamenalo by to omezení působnosti rámce pro spolupráci stanoveného nařízením (ES) č. 391/2009 týkajícího se činnosti uznaných subjektů pouze na plavidla plující pod vlajkou členských států, což je v rozporu s platnými požadavky.
(23)
Za sedmé, část 2 oddíl 3.9.3.3 předpisu RO je totožný s částí 2 odst. 19 předpisu III, a proto se tohoto ustanovení předpisu RO rovněž týkají úvahy vysvětlené v 19. bodě odůvodnění.
(24)
Žádné z ustanovení předpisu III ani předpisu RO by nemělo nijak omezovat oprávnění Unie stanovit v souladu se Smlouvami a mezinárodním právem vhodné podmínky pro udělování uznání subjektům, které si přejí získat od členských států oprávnění k provádění činností v oblasti prohlídek lodí a udělování osvědčení jménem členských států, za účelem dosažení cílů Unie, zejména zvýšení námořní bezpečnosti a ochrany životního prostředí.
(25)
Režim vzájemného uznávání osvědčení o třídě pro materiál, vybavení a součásti stanovené v čl. 10 odst. 1 nařízení (ES) č. 391/2009 je vymahatelné pouze v Unii ve vztahu k plavidlům plujícím pod vlajkou některého členského státu. Pokud jde o zahraniční plavidla, uznávání dotčených osvědčení zůstává na rozhodnutí příslušného státu vlajky, který není členem EU, při výkonu jeho výhradní pravomoci, zejména podle Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu.
(26)
Na základě svého hodnocení dospěla Komise k závěru, že ustanovení předpisu III a předpisu RO uvedená v předchozích bodech odůvodnění jsou neslučitelná se směrnicí 2009/15/ES nebo s nařízením (ES) č. 391/2009 a v důsledku toho se směrnicí 2009/15/ES kvůli vazbě mezi těmito dvěma nástroji, jak je vysvětleno v 2. bodě odůvodnění, a měla by být z působnosti uvedené směrnice vyloučena. Ustanovení čl. 2 písm. d) směrnice 2009/15/ES by mělo být odpovídajícím způsobem změněno.
(27)
Protože předpis RO vstupuje v platnost dnem 1. ledna 2015, měla by tato směrnice vstoupit v platnost co nejdříve po datu svého vyhlášení.
(28)
Výbor pro námořní bezpečnost a zabránění znečištění z lodí (COSS) k opatřením uvedeným v této směrnici stanovisko nevydal. Považovalo se za nezbytné přijmout prováděcí akt a předseda předal návrh prováděcího aktu odvolacímu výboru k dalšímu projednání. Ustanovení této směrnice jsou v souladu se stanoviskem odvolacího výboru,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
V článku 2 směrnice 2009/15/ES se písmeno d) nahrazuje tímto:
„d)
‚mezinárodními úmluvami‘ se rozumějí Mezinárodní úmluva o bezpečnosti lidského života na moři ze dne 1. listopadu 1974 (dále jen ‚úmluva SOLAS 74‘) s výjimkou kapitoly XI-2 přílohy, Mezinárodní úmluva o nákladové značce ze dne 5. dubna 1966 a Mezinárodní úmluva o zabránění znečištění z lodí ze dne 2. listopadu 1973 (dále jen ‚úmluva MARPOL‘), včetně protokolů a změn těchto úmluv a souvisejících předpisů, které jsou závazné ve všech členských státech, s výjimkou části 2 odstavců 16.1, 18.1 a 19 předpisu pro provádění nástrojů IMO a části 2 oddílů 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 a 3.9.3.3 předpisu pro uznané subjekty organizace IMO, v jejich platném znění.“
Článek 2
1. Členské státy přijmou a zveřejní právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 31. prosince 2015. Jejich znění neprodleně sdělí Komisi.
Použijí tyto předpisy ode dne 1. ledna 2016.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 3
Tato směrnice vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 4
Tato směrnice je určena členským státům.
V Bruselu dne 17. prosince 2014.
DIRECTIVA DE PUNERE ÎN APLICARE 2014/111/UE A COMISIEI
din 17 decembrie 2014
de modificare a Directivei 2009/15/CE cu privire la adoptarea de către Organizația Maritimă Internațională (OMI) a anumitor coduri și a modificărilor aferente aduse anumitor convenții și protocoale
(Text cu relevanță pentru SEE)
COMISIA EUROPEANĂ,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
având în vedere Directiva 2009/15/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 privind normele și standardele comune pentru organizațiile cu rol de inspecție și control al navelor, precum și pentru activitățile în domeniu ale administrațiilor maritime (1), în special articolul 7 alineatul (2) a doua teză,
acționând în conformitate cu procedura de verificare a conformității prevăzută la articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 2099/2002 al Parlamentului European și al Consiliului de instituire a unui Comitet pentru siguranța maritimă și prevenirea poluării de către nave (COSS) (2),
întrucât:
(1)
În conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2099/2002, statele membre și Comisia cooperează în vederea definirii, după caz, a unei poziții sau abordări comune în forurile internaționale competente, cu scopul de a reduce riscurile apariției unor conflicte între legislația maritimă a Uniunii și instrumentele internaționale.
(2)
Directiva 2009/15/CE formează, împreună cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009 al Parlamentului European și al Consiliului (3), un text legislativ coerent în cadrul căruia activitățile organizațiilor recunoscute sunt reglementate în mod consecvent, potrivit acelorași principii și definiții. În temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/15/CE, în cazul în care un stat membru decide, în ceea ce privește navele care arborează pavilionul său, să autorizeze o organizație să îndeplinească, în numele său, inspecțiile și controalele aferente certificatelor statutare, statul membru respectiv conferă aceste competențe numai unei organizații recunoscute, care, în temeiul articolului 2 litera (g) din directiva menționată, reprezintă o organizație recunoscută în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009. Prin urmare, setul de norme pe baza cărora sunt recunoscute organizațiile respective are un impact asupra ambelor acte.
(3)
Termenul „convenții internaționale”, astfel cum este definit la articolul 2 litera (d) din Directiva 2009/15/CE, înseamnă Convenția internațională pentru ocrotirea vieții omenești pe mare din 1 noiembrie 1974 („Convenția SOLAS”), cu excepția capitolului XI-2 din anexa la aceasta, Convenția internațională asupra liniilor de încărcare din 5 aprilie 1966 (denumită în continuare „Convenția privind liniile de încărcare”) și Convenția internațională pentru prevenirea poluării de către nave din 2 noiembrie 1973 (denumită în continuare „Convenția MARPOL”), împreună cu protocoalele și modificările la acestea și codurile conexe cu statut obligatoriu în toate statele membre, în versiunea lor actualizată.
(4)
Adunarea OMI a adoptat, în cadrul celei de-a 28-a sesiuni, un Cod de aplicare a instrumentelor OMI (Codul III), astfel cum este prevăzut în Rezoluția OMI A. 1070 (28) din 4 decembrie 2013, precum și modificări la Convenția privind liniile de încărcare, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului III, precum și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion, astfel cum este prevăzut în Rezoluția OMI A. 1083 (28) din 4 decembrie 2013.
(5)
Comitetul pentru protecția mediului marin din cadrul OMI (MEPC) a adoptat, în cadrul celei de-a 66-a sesiuni, modificarea Protocolului din 1978 referitor la Convenția MARPOL, astfel cum se prevede în Rezoluția MEPC.246 (66) din 4 aprilie 2014, și a Protocolului din 1997 referitor la Convenția MARPOL, modificat de Protocolul din 1978 referitor la aceasta, astfel cum se prevede în Rezoluția MEPC.247 (66) din 4 aprilie 2014, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului III, precum și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion.
(6)
Comitetul pentru siguranța maritimă al OMI (MSC) a adoptat, în cadrul celei de-a 93-a sesiuni, modificarea Convenției SOLAS, astfel cum se prevede în Rezoluția MSC.366 (93) din 22 mai 2014, și a Protocolului din 1988 referitor la Convenția privind liniile de încărcare, astfel cum se prevede în Rezoluția MSC.375 (93) din 22 mai 2014, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului III, precum și unui sistem asociat de audit al statelor de pavilion.
(7)
MEPC, în cadrul celei de-a 65-a sesiuni, și MSC, în cadrul celei de-a 92-a sesiuni, au adoptat un cod OMI pentru Organizațiile Recunoscute (Codul OR), după cum se prevede în rezoluția MSC.349(92) din 21 iunie 2013.
(8)
MEPC a adoptat, în cadrul celei de a 65-a sesiuni, modificarea Protocolului din 1978 referitor la Convenția MARPOL, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului OR, astfel cum se prevede în Rezoluția MEPC.238(65) din 17 mai 2013.
(9)
MSC a adoptat, în cadrul celei de a 92-a sesiuni, modificarea Convenției SOLAS și a Protocolului din 1988 referitor la Convenția privind liniile de încărcare, în scopul de a conferi caracter obligatoriu Codului OR, astfel cum se prevede în Rezoluțiile MSC.350(92) și MSC.356(92) din 21 iunie 2013.
(10)
Codul III și Codul OR sunt, prin urmare, preconizate să intre în vigoare pe parcursul perioadei cuprinse între 1 ianuarie 2015 și 1 ianuarie 2018, în conformitate cu normele aplicabile pentru adoptarea, ratificarea și intrarea în vigoare a modificărilor în temeiul fiecăreia dintre convențiile OMI în cauză.
(11)
La 13 mai 2013, Consiliul a adoptat Decizia 2013/268/UE a Consiliului privind poziția care urmează să fie luată, în numele Uniunii Europene, în cadrul Organizației Maritime Internaționale (OMI) în ceea ce privește adoptarea anumitor coduri și a modificărilor aferente aduse anumitor convenții și protocoale (4). În temeiul articolului 5 din respectiva decizie, Consiliul a autorizat statele membre să își dea consimțământul în sensul respectării, în interesul Uniunii și sub rezerva declarației care figurează în anexa la respectiva decizie, a modificărilor menționate în considerentele 4 - 9 din prezenta directivă.
(12)
Declarația anexată la Decizia 2013/268/UE a Consiliului prevede că statele membre consideră că în Codul III și Codul RO figurează un set de cerințe minime pe care statele pot să le dezvolte și să le îmbunătățească în mod adecvat, pentru ameliorarea siguranței maritime și pentru protecția mediului.
(13)
În declarație se precizează, de asemenea, că nicio dispoziție din Codul III și Codul OR nu se interpretează astfel încât să restrângă sau să limiteze în vreun fel îndeplinirea de către statele membre a obligațiilor impuse de dreptul Uniunii în ceea ce privește definiția „certificatelor statutare” și a „certificatelor de clasă”, sfera obligațiilor și criteriile stabilite pentru organizațiile recunoscute, precum și atribuțiile care revin Comisiei Europene în legătură cu recunoașterea și evaluarea și, dacă este cazul, impunerea de măsuri corective sau de sancțiuni în ceea ce privește organizațiile recunoscute. Aceeași declarație prevede că, în cazul unui audit al OMI, statele membre vor preciza că se verifică numai conformitatea cu dispozițiile din convențiile internaționale relevante pe care statele membre le-au acceptat, inclusiv în termenii declarației.
(14)
În ordinea juridică a Uniunii, domeniul de aplicare al Directivei 2009/15/CE, precum și al Regulamentului (CE) nr. 391/2009 include trimiteri la „convențiile internaționale”, astfel cum se descrie în considerentul 3. În acest cadru, modificările aduse convențiilor OMI sunt automat introduse în legislația Uniunii, în același timp cu data intrării lor în vigoare la nivel internațional, inclusiv codurile aferente cu caracter obligatoriu, precum Codul III și Codul OR, care, prin urmare, fac parte din instrumentele OMI relevante pentru aplicarea Directivei 2009/15/CE.
(15)
Cu toate acestea, este posibil ca modificările aduse convențiilor internaționale să fie excluse din domeniul de aplicare a legislației maritime a Uniunii în conformitate cu procedura de verificare a conformității în cazul în care îndeplinesc cel puțin unul dintre cele două criterii prevăzute la articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 2099/2002.
(16)
Comisia a evaluat modificările aduse convențiilor OMI în conformitate cu articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 2099/2002 și a stabilit că există o serie de discrepanțe între Codul III și Codul OR, pe de o parte, și între Directiva 2009/15/CE și Regulamentul (CE) nr. 391/2009, pe de altă parte.
(17)
În primul rând, punctul 16.1 din partea 2 a Codului III prevede o listă minimă a resurselor și a proceselor pe care statele de pavilion trebuie să le instituie, inclusiv furnizarea de instrucțiuni administrative referitoare, printre altele, la certificate de clasă ale navelor, cerute de statul de pavilion pentru a demonstra conformitatea cu cerințele structurale, mecanice, electrice și/sau cu alte cerințe ale unei convenții internaționale la care este parte statul de pavilion sau conformitatea cu o cerință prevăzută de reglementările naționale ale statului de pavilion. Așa cum se arată în mod detaliat în considerentul 21 de mai jos, dreptul Uniunii operează totuși o distincție între certificatele statutare și certificatele de clasă. Acestea din urmă sunt documente de natură privată, nefiind nici acte ale unui stat de pavilion, nici acte emise în numele unui stat de pavilion. Această dispoziție din Codul III se referă de fapt la SOLAS, capitolul II-1, partea A-1, Regulamentul 3-1, care prevede că navele sunt proiectate, construite și întreținute în conformitate cu cerințele structurale, mecanice și electrice ale unei societăți de clasificare care este recunoscută de administrație în conformitate cu dispozițiile regulamentului nr. XI-1/1. 1. Convenția SOLAS identifică în mod clar nava sau reprezentarea juridică a navei față de statul de pavilion ca fiind obiectul acestei cerințe. În plus, atunci când acționează în calitate de societate de clasificare, o organizație recunoscută eliberează certificatele de clasă în conformitate cu propriile norme, proceduri, condiții și dispoziții contractuale la care statul de pavilion nu este parte. Prin urmare, această dispoziție din Codul III contrazice delimitarea activităților de clasificare de cele statutare, astfel cum sunt prevăzute în legislația UE în vigoare.
(18)
În al doilea rând, punctul 18.1 din partea 2 a Codului III prevede ca statul de pavilion să stabilească, „în ceea ce privește exclusiv navele care au dreptul să arboreze pavilionul său”, că o organizație recunoscută dispune de resurse corespunzătoare din punctul de vedere al capacităților tehnice, manageriale și de cercetare pentru a îndeplini sarcinile care îi sunt atribuite. În schimb, acest aspect este abordat în temeiul dreptului Uniunii ca o cerință în scopul recunoașterii, astfel cum se reflectă în criteriul A.3 din anexa I la Regulamentul (CE) nr. 391/2009, și în ceea ce privește întreaga flotă din clasa organizației în cauză, fără a face distincții în funcție de pavilion. În cazul în care dispoziția menționată din Codul III ar fi încorporată în dreptul Uniunii, aceasta ar restrânge aplicarea criteriului A.3 din anexa I la Regulamentul (CE) nr. 391/2009 la performanța organizației recunoscute numai în ceea ce privește navele care arborează pavilionul statelor membre, în contradicție cu cerințele în vigoare în prezent.
(19)
În al treilea rând, punctul 19 din partea 2 a Codului III introduce interdicția ca un stat de pavilion să își împuternicească organizațiile recunoscute să aplice altor nave decât celor care au dreptul de a arbora pavilionul său, cerințe referitoare la, printre altele, normele, cerințele sau procedurile lor de clasificare. În conformitate cu Directiva 2009/15/CE, statele membre pot doar să autorizeze o organizație pentru a acționa în numele lor la certificarea statutară a flotei lor respective, dacă organizația respectivă a fost recunoscută și este monitorizată în acest sens în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009. În acest cadru, organizațiile recunoscute trebuie să respecte anumite cerințe când derulează anumite activități cu flota de nave înscrise în registrul lor de clasificare, indiferent de pavilion. Acest lucru se referă la majoritatea criteriilor stabilite în anexa I la Regulamentul (CE) nr. 391/2009, precum și la alte obligații, în special articolul 10 alineatul (4) din respectivul regulament. Dacă dispoziția menționată din Codul III ar fi încorporată în dreptul Uniunii, aceasta ar restrânge aplicarea cerințelor existente cu privire la recunoaștere, cuprinse în Regulamentul (CE) nr. 391/2009, printre altele dacă se califică drept norme, cerințe și proceduri, la performanța organizației recunoscute numai în ceea ce privește navele care arborează pavilionul statelor membre.
(20)
În al patrulea rând, secțiunea 1.1 din partea 2 a Codului OR definește o „organizație recunoscută” drept o organizație evaluată de un stat de pavilion, considerată a respecta partea 2 din Codul OR. În schimb, articolul 2 litera (g) din Directiva 2009/15/CE prevede că o organizație recunoscută este „o organizație recunoscută în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009”. Pe baza evaluării Comisiei prezentate în considerentele 21-23, se pare că mai multe dispoziții din partea 2 a Codului OR sunt incompatibile cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009. Așadar, o organizație recunoscută, astfel cum este definită în Codul OR nu ar îndeplini toate cerințele prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 391/2009 și, prin urmare, nu ar putea să îndeplinească definiția unei organizații recunoscute, astfel cum se prevede în dreptul Uniunii.
(21)
În al cincilea rând, secțiunea 1.3 din partea 2 a Codului OR definește „certificarea și serviciile statutare” drept o singură categorie de activități pe care o organizație recunoscută este îndreptățită să le efectueze în numele statului al cărui pavilion îl arborează nava, inclusiv eliberarea de certificate care privesc atât cerințele statutare, cât și pe cele de clasă. Însă definițiile prevăzute la articolul 2 literele (i) și (k) din Directiva 2009/15/CE fac o distincție clară între „certificatele statutare”, care sunt certificatele emise de către sau în numele unui stat de pavilion în conformitate cu convențiile internaționale, și „certificatele de clasă”, care sunt documentele emise de către o organizație recunoscută, în calitatea sa de societate de clasificare, și prin care se atestă că nava poate fi utilizată într-un anumit scop sau pentru un anumit serviciu în conformitate cu normele și procedurile stabilite și făcute publice de către respectiva organizație recunoscută. Rezultă că, în temeiul dreptului Uniunii, certificatele statutare și certificatele de clasă sunt distincte și au natură diferită. Mai precis, certificatele statutare au caracter public, în timp ce certificatele de clasă au caracter privat, fiind emise de societatea de clasificare în conformitate cu propriile sale norme, proceduri și condiții. Rezultă că certificatele de clasificare emise de o organizație recunoscută pentru o navă, în scopul atestării conformității cu normele și procedurile de clasificare, inclusiv atunci când sunt verificate de către un stat de pavilion ca dovadă a conformității cu SOLAS cap. II-I, partea A-1, Regulamentul 3-1, sunt documente de natură strict privată, care nu aparțin unui stat de pavilion și nici nu sunt realizate în numele unui stat de pavilion. Cu toate acestea, în Codul OR, „certificarea statutară și serviciile statutare” sunt menționate în mod sistematic ca fiind efectuate de către OR „în numele statului de pavilion”, ceea ce contrazice distincția de ordin juridic care există în dreptul Uniunii. Chiar dacă se ignoră această contradicție, dispoziția respectivă din Codul OR, dacă ar fi acceptată ca o normă în ordinea juridică a Uniunii, ar implica un risc evident ca cerințele de recunoaștere prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 391/2009, care se referă la întreaga activitate a organizației, indiferent de pavilion, să nu mai poată fi aplicate în UE. Din cauza legăturii dintre cele două instrumente, astfel cum se explică în considerentul 2, acest risc se poate repercuta și asupra Directivei 2009/15/CE.
(22)
În al șaselea rând, secțiunea 3.9.3.1 din partea 2 a Codului OR prevede un mecanism de cooperare între organizațiile recunoscute bazat exclusiv pe cadrul instituit de către statul de pavilion în vederea standardizării proceselor privind certificarea și serviciile statutare pentru statul de pavilion, după caz; în vreme ce secțiunea 3.9.3.2 din partea 2 a aceluiași cod stabilește un cadru „de către un stat de pavilion sau un grup de state de pavilion”, pentru a reglementa cooperarea între organizațiile recunoscute în domeniul tehnic și la aspectele privind siguranța „certificării și serviciilor statutare ale navelor […] în numele statului (statelor) de pavilion în cauză”. În schimb, cooperarea între organizațiile recunoscute în temeiul dreptului Uniunii este reglementată de articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 391/2009, care prevede că organizațiile recunoscute se consultă reciproc în vederea menținerii echivalenței și a armonizării normelor și procedurilor lor, precum și în vederea punerii în aplicare a acestora, și stabilește un cadru pentru recunoașterea reciprocă, în cazurile corespunzătoare, a certificatelor de clasă pentru materiale, echipamente și componente. Cele două procese de cooperare în temeiul articolului 10 alineatul (1) se referă la activități private ale organizațiilor recunoscute, în calitatea lor de societăți de clasificare și, prin urmare, se aplică fără a face distincții în funcție de pavilion. Mecanismele de cooperare prevăzute de Codul OR, dacă ar fi încorporate în dreptul Uniunii, ar restrânge sfera cadrului de cooperare instituit de Regulamentul (CE) nr. 391/2009 la activitățile organizațiilor recunoscute numai în ceea ce privește navele care arborează pavilionul statelor membre, în contradicție cu cerințele în vigoare în prezent.
(23)
În al șaptelea rând, secțiunea 3.9.3.3 din partea 2 a Codului OR coincide cu secțiunea de la punctul 19 din partea 2 a Codului III; prin urmare, considerațiile formulate în considerentul 19 sunt de asemenea relevante pentru această dispoziție din Codul OR.
(24)
Este necesar ca nicio dispoziție din Codul III sau din Codul OR să nu introducă restricții asupra capacității Uniunii de a stabili, în conformitate cu tratatele și cu dreptul internațional, condiții corespunzătoare pentru acordarea recunoașterii organizațiilor care doresc să fie autorizate de statele membre să efectueze în numele lor activități de control și certificare a navelor, în vederea realizării obiectivelor Uniunii și, în special, a îmbunătățirii siguranței maritime și a protecției mediului.
(25)
Sistemul de recunoaștere reciprocă a certificatelor de clasă pentru materiale, echipamente și componente prevăzut la articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 391/2009 se aplică în cadrul Uniunii doar în ceea ce privește navele care arborează pavilionul unui stat membru. În ceea ce privește navele străine, acceptarea certificatelor pertinente rămâne la discreția statelor de pavilion terțe relevante, în cadrul exercitării competențelor de jurisdicție exclusivă ce le revin, în special în temeiul Convenției Națiunilor Unite asupra dreptului mării (UNCLOS).
(26)
Comisia, pe baza evaluării pe care a făcut-o, a stabilit că dispozițiile Codului III și ale Codului OR menționate în considerentele precedente sunt incompatibile cu Directiva 2009/15/CE sau cu Regulamentul (CE) nr. 391/2009 și, prin urmare, cu Directiva 2009/15/CE, din cauza legăturii dintre cele două instrumente, după cum s-a explicat la considerentul 2, și ar trebui să fie excluse din domeniul de aplicare al directivei. Prin urmare, articolul 2 litera (d) din Directiva 2009/15/CE ar trebui modificat în consecință.
(27)
Deoarece Codul OR intră în vigoare la 1 ianuarie 2015, prezenta directivă ar trebui să intre în vigoare cât mai curând posibil după data publicării sale.
(28)
Comitetul pentru siguranța maritimă și prevenirea poluării de către nave (COSS) nu a emis un aviz referitor la măsurile prevăzute în prezenta directivă. S-a considerat necesar un act de punere în aplicare, iar președintele a prezentat proiectul actului de punere în aplicare Comitetului de apel în vederea unor deliberări suplimentare. Măsurile prevăzute în prezenta directivă sunt conforme cu avizul Comitetului de apel,
ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
Articolul 1
La articolul 2 din Directiva 2009/15/CE, litera (d) se înlocuiește cu următorul text:
„(d)
«Convenții internaționale» înseamnă Convenția internațională pentru ocrotirea vieții omenești pe mare din 1 noiembrie 1974 (SOLAS 74), cu excepția capitolului XI-2 din anexa la aceasta, Convenția internațională asupra liniilor de încărcare din 5 aprilie 1966 și Convenția internațională pentru prevenirea poluării de către nave din 2 noiembrie 1973 (MARPOL), împreună cu protocoalele și modificările aduse acestora, și codurile conexe cu statut obligatoriu din toate statele membre, cu excepția celor prevăzute la punctele 16.1, 18.1 și 19 din partea 2 a Codului de aplicare a instrumentelor OMI, precum și din secțiunile 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 și 3.9.3.3 din partea 2 a Codului OMI pentru organizațiile recunoscute, în versiunea actualizată.”
Articolul 2
1. Statele membre adoptă și publică, până la 31 decembrie 2015, actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Statele membre comunică Comisiei textul acestor acte.
Statele membre aplică aceste acte începând cu 1 ianuarie 2016.
Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o astfel de trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
2. Statele membre comunică Comisiei textul principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
Articolul 3
Prezenta directivă intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 4
Prezenta directivă se adresează statelor membre.
Adoptată la Bruxelles, 17 decembrie 2014.