SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2014/36/EU
ze dne 26. února 2014
o podmínkách vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí za účelem zaměstnání jako sezónní pracovníci
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na její čl. 79 odst. 2 písm. a) a b),
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
s ohledem na stanovisko Výboru regionů (2),
v souladu s řádným legislativním postupem (3),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Za účelem postupného vytváření prostoru svobody, bezpečnosti a práva stanoví Smlouva o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) opatření, která se mají přijmout v oblastech azylu, přistěhovalectví a ochrany práv státních příslušníků třetích zemí.
(2)
Smlouva o fungování EU stanoví, že Unie vyvíjí společnou přistěhovaleckou politiku, jejímž cílem je ve všech etapách zajistit účinné řízení migračních toků a spravedlivé zacházení se státními příslušníky třetích zemí oprávněně pobývajícími v členských státech. Za tímto účelem mají Evropský parlament a Rada přijmout opatření týkající se podmínek vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí a vymezení jejich práv.
(3)
Haagský program přijatý Evropskou radou dne 4. listopadu 2004 uznal, že legální migrace bude hrát důležitou úlohu v podporování hospodářského rozvoje, a požádal Komisi, aby předložila plán politiky pro oblast legální migrace, včetně postupů pro přijetí, které umožní rychle reagovat na proměnlivé požadavky trhu práce na migrující pracovní síly.
(4)
Evropská rada ze 14. a 15. prosince 2006 se dohodla na řadě kroků pro rok 2007. Tyto kroky zahrnují rozvoj dobře řízených politik v oblasti legálního přistěhovalectví, které plně respektují vnitrostátní pravomoci, aby se tak pomohlo členským státům pokrýt stávající a budoucí potřeby pracovních sil. Vyzvala také k prozkoumání prostředků k usnadnění dočasné migrace.
(5)
Evropský pakt o přistěhovalectví a azylu přijatý Evropskou radou dne 16. října 2008 vyjadřuje závazek Unie a jejích členských států vést spravedlivou, účinnou a důslednou politiku, která bude reagovat na výzvy a příležitosti, jež představuje migrace. Pakt tvoří základ společné přistěhovalecké politiky vedené duchem solidarity mezi členskými státy a spolupráce se třetími zeměmi, jež vychází z řádného řízení migračních toků v zájmu nejen hostitelských zemí, ale také zemí původu a samotných migrantů.
(6)
Stockholmský program přijatý Evropskou radou dne 11. prosince 2009 uznává, že přistěhovalecké pracovní síly mohou přispět ke zvýšené konkurenceschopnosti a ekonomické vitalitě a že v kontextu značných problémů spojených s demografickým vývojem, které bude Unie v budoucnosti řešit, a zvýšené poptávky po pracovní síle budou pružné politiky přistěhovalectví významným příspěvkem k hospodářskému rozvoji a výkonnosti Unie z dlouhodobého hlediska. Zdůrazňuje také význam zajištění spravedlivého zacházení se státními příslušníky třetích zemí, kteří oprávněně pobývají na území členských států, a optimalizace vztahu mezi migrací a rozvojem. Komisi a Evropskou radu vyzývá k pokračování v provádění Plánu politiky v oblasti legální migrace stanoveného ve sdělení Komise ze dne 21. prosince 2005.
(7)
Tato směrnice by měla přispět k účinnému řízení migračních toků pro konkrétní kategorii sezónní dočasné migrace a k zajištění uspokojivých pracovních a životních podmínek sezónních pracovníků stanovením spravedlivých a transparentních pravidel pro přijetí a pobyt a vymezením práv sezónních pracovníků při současném poskytnutí stimulů a záruk, jejichž cílem je zabránit překračování délky pobytu nebo tomu, aby se dočasný pobyt stal trvalým. Pravidla stanovená směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2009/52/ES (4) navíc přispějí k zamezení situace, kdy se z takového dočasného pobytu stává pobyt nepovolený.
(8)
Členské státy by měly tuto směrnici provádět bez diskriminace na základě pohlaví, rasy, barvy pleti, etnického nebo sociálního původu, genetických vlastností, jazyka, náboženského vyznání nebo přesvědčení, politických nebo jiných názorů, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, rodu, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace, zejména v souladu se směrnicí Rady 2000/43/ES (5) a směrnicí Rady 2000/78/ES (6).
(9)
Použitím této směrnice by neměla být dotčena zásada upřednostňování občanů Unie, pokud jde o přístup k trhu práce členských států, jak vyplývá z příslušných ustanovení příslušných aktů o přistoupení.
(10)
Tato směrnice by se neměla dotýkat práva členských států stanovit objem přijetí státních příslušníků třetích zemí přicházejících ze třetích zemí na jejich území za účelem sezónní práce, jak je uvedeno ve Smlouvě o fungování EU.
(11)
Touto směrnicí by neměly být dotčeny podmínky, pokud jde o poskytování služeb v rámci článku 56 Smlouvy o fungování EU. Zejména by touto směrnicí neměly být dotčeny pracovní podmínky, jež se podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES (7) uplatní na pracovníky, kteří jsou vysláni podnikem usazeným v jednom členském státě za účelem poskytování služeb na území jiného členského státu.
(12)
Tato směrnice by se měla vztahovat na přímé pracovní vztahy mezi sezónními pracovníky a zaměstnavateli. Pokud však vnitrostátní právo členského státu umožňuje přijetí státního příslušníka třetí země jako sezónního pracovníka prostřednictvím agentur zprostředkovávajících zaměstnání nebo dočasnou práci, které jsou usazeny na jeho území a mají uzavřenou smlouvu přímo se sezónním pracovníkem, neměly by takové agentury být vyloučeny z oblasti působnosti této směrnice.
(13)
Při provádění této směrnice by členské státy případně po konzultaci se sociálními partnery měly uvést seznam těch odvětví zaměstnání, která zahrnují činnosti závislé na ročním období. Činnosti závislé na ročním období jsou typické pro odvětví, jako je zemědělství a zahradnictví, zejména v období sadby či sklizně, nebo turistický ruch, zejména v období dovolených.
(14)
Stanoví-li tak vnitrostátní právo a v souladu se zásadou nediskriminace stanovenou v článku 10 Smlouvy o fungování EU, jsou členské státy oprávněny uplatňovat při provádění fakultativních ustanovení této směrnice příznivější zacházení na státní příslušníky konkrétních třetích zemí ve srovnání se státními příslušníky jiných třetích zemí.
(15)
Podání žádosti o přijetí jako sezónní pracovník by mělo být možné pouze tehdy, pobývá-li státní příslušník třetí země mimo území členských států.
(16)
V řádně odůvodněných případech by mělo být možné odmítnout přijetí pro účely této směrnice. Zejména by mělo být možné přijetí odmítnout, pokud se členský stát na základě zhodnocení skutečností domnívá, že dotčený státní příslušník třetí země představuje možnou hrozbu pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo veřejné zdraví.
(17)
Touto směrnicí by nemělo být dotčeno uplatňování směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES (8).
(18)
Touto směrnicí by neměla být nepříznivě dotčena práva, která byla přiznána státním příslušníkům třetích zemí, kteří již za účelem práce oprávněně pobývají v členském státě.
(19)
V případě členských států, které uplatňují schengenské acquis v plném rozsahu, se v plném rozsahu použije nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 810/2009 (9) (vízový kodex), nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 (10) (Schengenský hraniční kodex) a nařízení Rady (ES) č. 539/2001 (11). Pro pobyty, jejichž délka nepřekročí 90 dní, jsou tedy podmínky pro přijetí sezónních pracovníků na území členských států uplatňujících schengenské acquis v plném rozsahu upraveny těmito nástroji, zatímco tato směrnice by měla pouze upravovat kritéria a požadavky ohledně přístupu k zaměstnání. V případě členských států, které schengenské acquis neuplatňují v plném rozsahu, s výjimkou Spojeného království a Irska, se použije pouze Schengenský hraniční kodex. Ustanovení schengenského acquis uvedená v této směrnici náleží k té části schengenského acquis, jíž se Spojené království ani Irsko neúčastní, a proto se na ně uvedená ustanovení nevztahují.
(20)
Kritéria a požadavky ohledně přijetí, stejně jako důvody pro zamítnutí a odnětí nebo neprodloužení nebo neobnovení pobytů nepřesahujících 90 dní, by měly být vymezeny v této směrnici, pokud se jedná o zaměstnání jako sezónní pracovník. Pokud jsou víza pro krátkodobý pobyt vydána za účelem sezónní práce, použijí se odpovídajícím způsobem příslušná ustanovení schengenského acquis o podmínkách pro vstup a pobyt na území členských států, jakož i o důvodech pro zamítnutí, prodloužení, prohlášení těchto víz za neplatná či jejich zrušení. Zejména by mělo být každé rozhodnutí o zamítnutí, prohlášení víza za neplatné či o jeho zrušení a důvody, na nichž se zakládá, v souladu s čl. 32 odst. 2 a čl. 34 odst. 6 vízového kodexu oznámeno žadateli prostřednictvím standardního formuláře uvedeného v příloze VI vízového kodexu.
(21)
Pro sezónní pracovníky přijaté na pobyty, jejichž délka nepřekročí 90 dní, by tato směrnice měla vymezit podmínky přijetí a pobytu na území členských států, jakož i kritéria a požadavky ohledně přístupu k zaměstnání v členských státech.
(22)
Tato směrnice by měla upravovat pružný systém pro vstup založený na poptávce a objektivních kritériích, jako je platná pracovní smlouva nebo závazná pracovní nabídka uvádějící základní aspekty smlouvy nebo pracovněprávního vztahu.
(23)
Členské státy by měly mít možnost provést test, jenž by prokázal, že pracovní pozici nelze obsadit místní pracovní silou.
(24)
Členské státy by měly mít možnost zamítnout žádost o přijetí zejména tehdy, když státní příslušník třetí země nesplnil povinnost vyplývající z předchozího rozhodnutí o přijetí jako sezónní pracovník, a sice povinnost opustit území dotčeného členského státu po skončení platnosti povolení za účelem sezónní práce.
(25)
Členské státy by měly mít možnost požadovat po zaměstnavateli, aby spolupracoval s příslušnými orgány a poskytl všechny příslušné informace potřebné k tomu, aby se zabránilo možnému zneužívání a nesprávnému používání postupů stanovených touto směrnicí.
(26)
Stanovení jednotného postupu vedoucího k jednomu kombinovanému povolení zahrnujícímu pobyt i práci by mělo přispět ke zjednodušení pravidel, která se v současnosti používají v členských státech. Tím by nemělo být dotčeno právo členských států určit příslušné orgány a způsoby, jakými by se měly tyto orgány zapojit do jednotného postupu v souladu s národními zvláštnostmi správní organizace a praxe.
(27)
Určením příslušných orgánů podle této směrnice by neměla být dotčena úloha ani odpovědnost jiných orgánů a případně sociálních partnerů podle vnitrostátního práva nebo postupů, pokud jde o posuzování žádosti a rozhodnutí o ní.
(28)
Tato směrnice by měla stanovit stupeň flexibility pro členské státy, pokud jde o vydání povolení pro přijetí (vstup, pobyt a práce) sezónních pracovníků. Vydáním dlouhodobého víza podle čl. 12 odst. 2 písm. a) by neměla být dotčena možnost členských států vydávat předem povolení k práci v dotčeném členské státu. S cílem zajistit, že podmínky zaměstnání stanovené touto směrnicí byly zkontrolovány a jsou splněny, by však na povoleních vydaných předem mělo být jasně vyznačeno, že byla vydána za účelem sezónní práce. Pokud byla vydána pouze krátkodobá víza, členské státy by měly použít pole „poznámky“ umístěné za tímto účelem na vízovém štítku.
(29)
Pro všechny pobyty, jejichž délka nepřekročí 90 dní, by členské státy měly vydat buď krátkodobé vízum, nebo krátkodobé vízum doplněné o pracovní povolení v případech, kdy státní příslušník třetí země žádá o vízum v souladu s nařízením (ES) č. 539/2001. Členské státy by měly vydat pracovní povolení státnímu příslušníkovi třetí země pro účely sezónní práce, pokud tento státní příslušník nepodléhá vízové povinnosti a pokud členský stát nepoužil čl. 4 odst. 3 uvedeného nařízení. Pro všechny pobyty, jejichž délka překročí 90 dní, by členské státy měly vydat jedno z těchto povolení: dlouhodobé vízum; povolení sezónního pracovníka; nebo povolení sezónního pracovníka doplněné o dlouhodobé vízum, pokud je dlouhodobé vízum vyžadováno vnitrostátním právem pro vstup na území. Nic v této směrnici by nemělo bránit tomu, aby členské státy vydaly pracovní povolení přímo zaměstnavateli.
(30)
Pokud se vízum vyžaduje pouze pro účel vstupu na území členského státu a státní příslušník třetí země splňuje všechny podmínky pro vydání povolení sezónního pracovníka, měl by dotyčný členský stát poskytnout státnímu příslušníku třetí země všechny prostředky pro získání požadovaného víza a zajistit účinnou spolupráci příslušných orgánů za tímto účelem.
(31)
Maximální délka pobytu by měla být stanovena členským státem a být omezena na dobu od pěti do devíti měsíců, což by mělo spolu s vymezením sezónní práce zajistit, že se jedná o práci skutečně sezónní povahy. Za tímto účelem by mělo být stanoveno, že v rámci této maximální doby pobytu je možno prodloužit platnost smlouvy nebo změnit zaměstnavatele, za předpokladu, že budou nadále splněna kritéria pro přijetí. To by mělo sloužit ke snížení rizika zneužívání, kterému mohou čelit sezónní pracovníci, pokud jsou vázáni na jednoho zaměstnavatele, a současně zajistit pružnou reakci na skutečné potřeby zaměstnavatelů, pokud jde o pracovní sílu. Možnost sezónního pracovníka být zaměstnán u jiného zaměstnavatele za podmínek stanovených touto směrnicí by neměla zahrnovat možnost sezónního pracovníka hledat zaměstnání na území členského státu po dobu své nezaměstnanosti.
(32)
Při rozhodování o prodloužení pobytu nebo obnovení platnosti povolení za účelem sezónní práce by členské státy měly mít možnost zohlednit situaci na trhu práce.
(33)
V případech, kdy byl sezónní pracovník přijat pro pobyt nepřekračující 90 dní a členský stát se rozhodl pobyt prodloužit na dobu delší než 90 dní, by mělo být krátkodobé vízum nahrazeno vízem dlouhodobým nebo povolením sezónního pracovníka.
(34)
Vzhledem k určitým aspektům cirkulační migrace, jakož i výhledům zaměstnání sezónních pracovníků ze třetích zemí na více než jednu sezónu i vzhledem k zájmům zaměstnavatelů Unie, aby mohli počítat se stabilnější a již vyškolenou pracovní sílou, by měla být zajištěna možnost snadnějších postupů pro přijímání státních příslušníků třetích zemí v dobré víře, kteří již byli přijati jako sezónní pracovníci v členském státě nejméně jednou za posledních pět let a kteří vždy splňovali všechna kritéria a podmínky stanovené touto směrnicí pro vstup a pobyt v daném členském státě. Sezónní povaha práce by těmito postupy neměla být narušena ani obcházena.
(35)
Členské státy by se měly co nejvíce vynasnažit, aby žadatelům byly zpřístupněny informace o podmínkách vstupu a pobytu, včetně práv, povinností a procesních záruk stanovených touto směrnicí a veškerých dokladů potřebných pro žádost o pobyt a práci na území členského státu jako sezónní pracovník.
(36)
Členské státy by měly stanovit účinné, přiměřené a odrazující sankce vůči zaměstnavatelům pro případ porušování jejich povinností vyplývajících z této směrnice. Těmito sankcemi by mohla být opatření stanovená v článku 7 směrnice 2009/52/ES a tyto sankce by měly případně zahrnovat odpovědnost zaměstnavatele zaplatit sezónnímu pracovníkovi náhradu škody. Měly by být zavedeny nezbytné mechanismy umožňující, aby sezónní pracovníci obdrželi náhradu škody, na niž mají nárok, i v případě, kdy se již nezdržují na území dotčeného členského státu.
(37)
Měl by být stanoven soubor pravidel upravujících postup posuzování žádostí o přijetí jako sezónní pracovník. Tyto postupy by měly být účinné a zvladatelné, měly by zohlednit normální pracovní zátěž správních orgánů členských států a být i transparentní a spravedlivé, aby nabízely dotyčným osobám odpovídající právní jistotu.
(38)
V případě krátkodobých víz se procesní záruky řídí příslušnými ustanoveními schengenského acquis.
(39)
Příslušné orgány členských států by měly rozhodnout o žádostech o povolení za účelem sezónní práce co nejdříve po jejich podání. Pokud jde o žádosti o prodloužení nebo obnovení platnosti podané v době platnosti povolení, měly by členské státy přijmout všechna přiměřená opatření s cílem zajistit, aby sezónní pracovník nebyl z důvodů probíhajících správních postupů povinen přerušit svůj pracovněprávní vztah s tímtéž zaměstnavatelem, nebo aby mu nebylo bráněno změnit zaměstnavatele. Žadatelé by měli podat svou žádost o prodloužení nebo obnovení co nejdříve. Sezónní pracovník by měl být v každém případě oprávněn pobývat na území daného členského státu a případně pokračovat v práci, dokud příslušné orgány nepřijmou konečné rozhodnutí o žádosti o prodloužení nebo obnovení platnosti.
(40)
Vzhledem k povaze sezónní práce by členské státy měly být vybízeny k tomu, aby za vyřizování žádostí nevybíraly poplatky. V případě, že členský stát přesto rozhodne o vybírání poplatku, neměl by takový poplatek být ani nepřiměřený, ani nadměrný.
(41)
Sezónní pracovníci by měli mít ubytování, které zajišťuje přiměřenou životní úroveň. Příslušný orgán by měl být informován o jakékoli změně ubytování. Pokud je takové ubytování zajištěno zaměstnavatelem nebo jeho prostřednictvím, nemělo by nájemné být nadměrné v porovnání s čistou odměnou sezónního pracovníka nebo v porovnání s kvalitou ubytování; nájemné placené sezónním pracovníkem by nemělo být automaticky sráženo z jeho mzdy; zaměstnavatel by měl sezónnímu pracovníkovi předložit nájemní smlouvu či jiný rovnocenný dokument stanovující podmínky nájmu daného ubytování a měl by zajistit, že ubytování splňuje obecné zdravotní a bezpečnostní normy platné v dotčeném členském státě.
(42)
Státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou držiteli platného cestovního dokladu a povolení za účelem sezónní práce vydaného podle této směrnice členským státem, který uplatňuje schengenské acquis v plném rozsahu, by měli být oprávněni vstoupit a volně se pohybovat na území členských států, jež uplatňují schengenské acquis v plném rozsahu, po dobu až 90 dní během kteréhokoli 180denního období v souladu s Schengenským hraničním kodexem a s článkem 21 Úmluvy k provedení Schengenské dohody ze dne 14. Června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (12) (Úmluva k provedení Schengenské dohody).
(43)
Vzhledem k obzvláště zranitelnému postavení sezónních pracovníků, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí, a dočasnému charakteru jejich pracovního zařazení, je třeba zajistit účinnou ochranu jejich práv i v oblasti sociálního zabezpečení, pravidelně kontrolovat dodržování zásady rovného zacházení s pracovníky, kteří jsou státními příslušníky hostitelského členského státu, při zachování zásady stejné odměny za stejnou práci na stejném pracovišti, a to prostřednictvím uplatňování kolektivních smluv a dalších ujednání o pracovních podmínkách, které byly uzavřeny na jakékoli úrovni nebo pro které existují právní předpisy, v souladu s vnitrostátním právem a postupy a za stejných podmínek, jež platí pro státní příslušníky hostitelského členského státu.
(44)
Uplatňováním této směrnice by neměla být dotčena práva a zásady obsažené v Evropské sociální chartě ze dne 18. října 1961 a popřípadě v Evropské úmluvě o právním postavení migrujících pracovníků ze dne 24. listopadu 1977.
(45)
Je nutné, aby se na sezónní pracovníky, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí, vztahovaly kromě právních, správních a regulačních předpisů platných pro pracovníky, kteří jsou státními příslušníky hostitelského členského státu, i rozhodčí výroky a kolektivní smlouvy a smlouvy uzavřené na všech úrovních v souladu s vnitrostátním právem a postupy příslušného hostitelského členského státu, a to za stejných podmínek, jež platí pro státní příslušníky hostitelského členského státu.
(46)
Sezónním pracovníkům, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí, by se mělo dostávat rovného zacházení, pokud jde o oblasti sociálního zabezpečení uvedené v článku 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 (13). Tato směrnice neharmonizuje právní předpisy členských států v oblasti sociálního zabezpečení členských států a nezahrnuje sociální pomoc. Omezuje se na použití zásady rovného zacházení v oblasti sociálního zabezpečení na osoby, které spadají do její oblasti působnosti. Tato směrnice by neměla přiznávat více práv, než jsou ta, která jsou již stanovena ve stávajících právních předpisech Unie v oblasti sociálního zabezpečení státních příslušníků třetích zemí, v jejichž případě existují mezi členskými státy přeshraniční zájmy.
Z důvodu dočasné povahy pobytu sezónních pracovníků a aniž je dotčeno nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1231/2010 (14), by členské státy měly mít možnost vyloučit rodinné dávky a dávky v nezaměstnanosti z rovného zacházení se sezónními pracovníky a jejich vlastními státními příslušníky a měly by mít možnost omezit uplatňování rovného zacházení, pokud jde o vzdělávání a odbornou přípravu, jakož i daňové zvýhodnění.
Tato směrnice by neměla upravovat sloučení rodiny. Kromě toho tato směrnice nepřiznává práva ve vztahu k situacím, které nespadají do oblasti působnosti práva Unie, jako například v situacích, kdy rodinní příslušníci pobývají ve třetí zemi. Tím by však nemělo být dotčeno právo pozůstalých, kteří odvozují svá práva na obdržení pozůstalostních důchodů od sezónního pracovníka v případě, že pobývají ve třetí zemi. Tímto by nemělo být dotčeno nediskriminační uplatňování vnitrostátního práva členskými státy, jež stanoví pravidla de minimis týkající se příspěvků do důchodových systémů. Měly by být zavedeny mechanismy, které zajistí účinné sociální zabezpečení během pobytu a případné převedení práv nabytých sezónními pracovníky.
(47)
Právo Unie neomezuje pravomoc členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení. Pokud neexistuje harmonizace na úrovni Unie, každý členský stát stanoví podmínky, za nichž jsou dávky sociálního zabezpečení poskytovány, jakož i výši těchto dávek a dobu jejich poskytování. Při výkonu této pravomoci by však členské státy měly postupovat v souladu s právem Unie.
(48)
Jakýmkoli omezením rovného zacházení v oblasti sociálního zabezpečení podle této směrnice by neměla být dotčena práva přiznaná podle nařízení (EU) č. 1231/2010.
(49)
Za účelem zajištění řádného prosazování této směrnice, zejména ustanovení týkajících se práv, pracovních podmínek a ubytování, by měly členské státy zajistit zavedení vhodného mechanismu sledování zaměstnavatelů a případné provádění vhodných, účinných a odpovídajících kontrol na jejich příslušném území. Výběr zaměstnavatelů, kteří budou kontrolováni, by měl především vycházet z posouzení rizik, jež vypracují příslušné orgány členských států s přihlédnutím například k odvětví, ve kterém daná společnost vykonává svou činnost, či k jakémukoli dřívějšímu záznamu o porušení předpisů.
(50)
Pro snadnější prosazování této směrnice by členské státy měly zavést účinné mechanismy, které umožní sezónním pracovníkům domoci se právními prostředky nápravy a podávat stížnosti přímo nebo prostřednictvím příslušných třetích stran, jako jsou odbory nebo jiná sdružení. To se považuje za nezbytné pro řešení situací, kdy sezónní pracovníci nevědí o existenci donucovacích mechanismů nebo kvůli obavám před možnými důsledky váhají, zda je mají svým jménem využívat. Sezónní pracovníci by měli mít přístup k soudní ochraně proti pronásledování v důsledku podané stížnosti.
(51)
Jelikož cílů této směrnice, totiž zavedení zvláštního postupu pro přijímání, přijetí podmínek týkajících se vstupu a pobytu za účelem sezónní práce státních příslušníků třetích zemí a vymezení jejich práv jako sezónních pracovníků, nemůže být dosaženo uspokojivě členskými státy, ale spíše jich může být lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“), přičemž se zohlední přistěhovalecká politika a politika zaměstnanosti na evropské i vnitrostátní úrovni. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení uvedených cílů.
(52)
Tato směrnice dodržuje základní práva a ctí zásady uznané v Listině základních práv Evropské unie, zejména její článek 7, čl. 15 odst. 3, články 17, 27, 28, 31 a čl. 33 odst. 2, v souladu s článkem 6 Smlouvy o EU.
(53)
Členské státy se v souladu se Společným politickým prohlášením členských států a Komise o informativních dokumentech ze dne 28. září 2011 (15) zavázaly, že v odůvodněných případech doplní oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu o jeden či více dokumentů s informacemi o vztahu mezi jednotlivými složkami směrnice a příslušnými částmi nástrojů přijatých členskými státy za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu. V případě této směrnice považuje normotvůrce předložení těchto dokumentů za odůvodněné.
(54)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a Smlouvě o fungování EU, a aniž je dotčen článek 4 uvedeného protokolu, se tyto členské státy neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro ně není závazná ani použitelná.
(55)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 22 o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o EU a Smlouvě o fungování EU, se Dánsko neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro něj není závazná ani použitelná,
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
KAPITOLA I
OBECNÁ USTANOVENÍ
Článek 1
Předmět
1. Tato směrnice určuje podmínky vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí za účelem zaměstnání jako sezónní pracovníci a vymezuje práva sezónních pracovníků.
2. Pro pobyty, jejichž délka nepřekročí 90 dní, se použije tato směrnice, aniž je dotčeno schengenské acquis, zejména vízový kodex, Schengenský hraniční kodex a nařízení (ES) č. 539/2001.
Článek 2
Oblast působnosti
1. Tato směrnice se vztahuje na státní příslušníky třetích zemí, kteří pobývají mimo území členských států a kteří žádají o přijetí, nebo byli přijati za podmínek stanovených touto směrnicí na území členského státu za účelem zaměstnání jako sezónní pracovníci.
Tato směrnice se nevztahuje na státní příslušníky třetích zemí, kteří v době podání žádosti pobývají na území členského státu, s výjimkou případů uvedených v článku 15.
2. Při provádění této směrnice uvedou členské státy, případně po konzultaci se sociálními partnery, seznam těch odvětví zaměstnání, která zahrnují činnosti závislé na ročním období. Členské státy mohou tento seznam změnit případně po konzultaci se sociálními partnery. Členské státy informují o takových změnách Komisi.
3. Tato směrnice se nevztahuje na státní příslušníky třetích zemí, kteří:
a)
vykonávají činnosti jménem podniku usazeného v jiném členském státě v rámci poskytování služeb ve smyslu článku 56 Smlouvy o fungování EU, včetně státních příslušníků třetích zemí vyslaných podnikem usazeným v členském státě v rámci poskytování služeb podle směrnice 96/71/ES;
b)
jsou rodinnými příslušníky občanů Unie, kteří uplatnili své právo volného pohybu v rámci Unie v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES (16);
c)
spolu se svými rodinnými příslušníky, bez ohledu na svou státní příslušnost, požívají práv na volný pohyb rovnocenných s právy občanů Unie podle dohod mezi Unií a jejími členskými státy nebo dohod mezi Unií a třetími zeměmi.
Článek 3
Definice
Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
„státním příslušníkem třetí země“ každá osoba, která není občanem Unie ve smyslu čl. 20 odst. 1 Smlouvy o fungování EU;
b)
„sezónním pracovníkem“ státní příslušník třetí země, který si ponechává své hlavní bydliště ve třetí zemi a oprávněně a dočasně pobývá na území členského státu za účelem výkonu činnosti závislé na ročním období, na základě jedné nebo více pracovních smluv na dobu určitou uzavřených přímo mezi daným státním příslušníkem třetí země a zaměstnavatelem usazeným v daném členském státě;
c)
„činností závislou na ročním období“ činnost, která je vázána na určitou roční dobu podle opakující se události nebo typu událostí na základě sezónních podmínek, v jejichž průběhu jsou potřeby, pokud jde o pracovní sílu, podstatně větší než u běžného typu činnosti;
d)
„povolením sezónního pracovníka“ povolení vydané za použití vzoru stanoveného v nařízení Rady (ES) č. 1030/2002 (17) a které obsahuje odkaz na sezónní práci a opravňuje svého držitele k pobytu a práci na území členského státu po dobu delší než 90 dní za podmínek stanovených touto směrnicí;
e)
„krátkodobým vízem“ povolení vydané členským státem podle čl. 2 odst. 2 písm. a) vízového kodexu nebo vydané v souladu vnitrostátním právem členského státu, který neuplatňuje schengenské acquis v plném rozsahu;
f)
„dlouhodobým vízem“ povolení vydané členským státem podle článku 18 Úmluvy k provedení Schengenské dohody nebo vydané v souladu s vnitrostátním právem členského státu, který neuplatňuje schengenské acquis v plném rozsahu;
g)
„jednotným postupem vyřizování žádostí“ postup, který na základě jedné žádosti o povolení pro státního příslušníka třetí země k pobytu a výkonu práce na území členského státu vede k rozhodnutí o žádosti o povolení sezónního pracovníka;
h)
„povolením za účelem sezónní práce“ jakékoli z povolení uvedených v článku12, které opravňuje svého držitele k pobytu a práci na území členského státu, jenž toto povolení vydal podle této směrnice;
i)
„pracovním povolením“ jakékoli povolení vydané členským státem v souladu s vnitrostátními právem za účelem práce na území tohoto členského státu.
Článek 4
Příznivější ustanovení
1. Tato směrnice se použije, aniž jsou dotčena příznivější ustanovení:
a)
práva Unie, včetně dvoustranných a mnohostranných dohod uzavřených mezi Unií nebo mezi Unií a jejími členskými státy na jedné straně a jednou nebo více třetími zeměmi na straně druhé;
b)
dvoustranných nebo mnohostranných dohod uzavřených mezi jedním nebo více členskými státy a jednou nebo více třetími zeměmi.
2. Touto směrnicí není dotčeno právo členských států přijmout nebo ponechat v platnosti příznivější ustanovení pro státní příslušníky třetích zemí, na které se tato směrnice vztahuje, pokud jde o články 18, 19, 20, 23 a 25.
KAPITOLA II
PODMÍNKY PŘIJÍMÁNÍ
Článek 5
Kritéria a požadavky pro přijetí do zaměstnání jako sezónního pracovníka k pobytu nepřesahujícímu 90 dní
1. K žádostem o přijetí do členského státu za podmínek stanovených touto směrnicí k pobytu nepřesahujícímu 90 dní se přiloží:
a)
platná pracovní smlouva nebo, pokud tak stanoví vnitrostátní právní nebo správní předpisy či praxe, závazná pracovní nabídka pracovat jako sezónní pracovník v dotčeném členském státě u zaměstnavatele usazeného v uvedeném členském státě, v níž je uvedeno:
i)
místo výkonu a druh práce,
ii)
délka zaměstnání,
iii)
odměna,
iv)
délka pracovní doby za týden nebo za měsíc,
v)
rozsah placené dovolené,
vi)
případně další související pracovní podmínky a
vii)
pokud možno datum zahájení zaměstnání;
b)
doklad o tom, že sezónní pracovník má zdravotní pojištění na všechna rizika, proti nimž jsou běžně pojištěni státní příslušníci dotyčného členského státu, nebo o něj požádal, je-li tak stanoveno vnitrostátními právními předpisy, na období, během nichž nebudou v souvislosti s prací vykonávanou v uvedeném členském státě nebo v jejím důsledku taková pojistná krytí ani odpovídající nároky na dávky přiznány;
c)
doklad o tom, že daný sezónní pracovník bude mít náležité ubytování nebo že mu bude náležité ubytování poskytnuto, a to v souladu s článkem 20.
2. Členské státy požadují, aby podmínky uvedené v odst. 1 písm. a) byly v souladu s platným právem, kolektivními smlouvami nebo postupy.
3. Na základě dokumentů poskytnutých podle odstavce 1 členské státy požadují, aby sezónní pracovník nevyužíval jejich systémy sociální pomoc.
4. Pokud je v pracovní smlouvě nebo v závazné pracovní nabídce upřesněno, že státní příslušník třetí země bude vykonávat regulované povolání ve smyslu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES (18), mohou členské státy požadovat, aby žadatel předložil dokumenty osvědčující, že státní příslušník třetí země splňuje podmínky stanovené vnitrostátním právem pro výkon daného regulovaného povolání.
5. Při posuzování žádosti o povolení uvedené v čl. 12 odst. 1 členské státy, které neuplatňují schengenské acquis v plném rozsahu, ověří, že státní příslušník třetí země:
a)
nepředstavuje riziko nedovoleného přistěhovalectví;
b)
zamýšlí opustit území členských států nejpozději v den skončení platnosti povolení.
Článek 6
Kritéria a požadavky přijetí sezónního pracovníka k pobytu přesahujícímu 90 dní
1. K žádostem o přijetí do členského státu za podmínek stanovených touto směrnicí k pobytu přesahujícímu 90 dní se přiloží:
a)
platná pracovní smlouva nebo, pokud tak stanoví vnitrostátní právní nebo správní předpisy či praxe, závazná pracovní nabídka pracovat jako sezónní pracovník v dotčeném členském státě u zaměstnavatele usazeného v uvedeném členském státě, v níž je uvedeno:
i)
místo výkonu a druh práce,
ii)
délka zaměstnání,
iii)
odměna
iv)
délka pracovní doby za týden nebo za měsíc,
v)
rozsah placené dovolené,
vi)
případně další související pracovní podmínky a
vii)
pokud možno datum zahájení zaměstnání;
b)
doklad o tom, že sezónní pracovník má zdravotní pojištění na všechna rizika, proti nimž jsou běžně pojištěni státní příslušníci dotčeného členského státu, nebo o něj požádal, je-li tak stanoveno vnitrostátními právními předpisy, na období, během nichž nebudou v souvislosti s prací vykonávanou v uvedeném členském státě nebo v jejím důsledku taková pojistná krytí ani odpovídající nároky na dávky přiznány;
c)
doklad o tom, že daný sezónní pracovník bude mít náležité ubytování nebo že mu bude náležité ubytování poskytnuto, a to v souladu s článkem 20.
2. Členské státy požadují, aby náležitosti uvedené v odst. 1 písm. a) byly v souladu s platnými právem, kolektivními smlouvami nebo postupy.
3. Na základě dokumentů poskytnutých podle odstavce 1 členské státy požadují, aby měl sezónní pracovník v průběhu pobytu dostatečné prostředky na pokrytí svých potřeb a nemusel využívat jejich systémy sociální pomoci.
4. Státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou považováni za hrozbu pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo veřejné zdraví, nesmí být přijímáni.
5. Při posuzování žádosti o povolení podle čl. 12 odst. 2 členské státy prověří, že státní příslušník třetí země nepředstavuje riziko nedovoleného přistěhovalectví a že zamýšlí opustit území členských států nejpozději v den skončení platnosti povolení.
6. Pokud je v pracovní smlouvě nebo v závazné pracovní nabídce upřesněno, že státní příslušník třetí země bude vykonávat regulované povolání ve smyslu směrnice 2005/36/ES, mohou členské státy požadovat, aby žadatel předložil dokumenty osvědčující, že státní příslušník třetí země splňuje podmínky stanovené vnitrostátním právem pro výkon daného regulovaného povolání.
7. Členské státy vyžadují, aby státní příslušníci třetích zemí vlastnili platný cestovní doklad, jak stanoví vnitrostátní právo. Členské státy požadují, aby doba platnosti cestovního dokladu zahrnovala přinejmenším dobu platnosti povolení za účelem sezónní práce.
Členské státy mohou rovněž požadovat, aby:
a)
doba platnosti přesahovala zamýšlenou délku pobytu o nejvýše tři měsíce;
b)
cestovní doklad byl vydán v posledních deseti letech a
c)
cestovní doklad obsahoval nejméně dvě prázdné stránky.
Článek 7
Objem vstupů
Touto směrnicí není dotčeno právo členského státu stanovit objem vstupů státních příslušníků třetích zemí vstupujících na jeho území za účelem sezónní práce. Na tomto základě může být žádost o povolení za účelem sezónní práce posouzena jako nepřijatelná nebo může být zamítnuta.
Článek 8
Důvody pro zamítnutí
1. Členské státy zamítnou žádost o povolení za účelem sezónní práce, pokud:
a)
nejsou splněny články 5 nebo 6 nebo
b)
dokumenty předložené pro účely článků 5 a 6 byly získány podvodným způsobem či padělány nebo pozměněny.
2. Členské státy případně zamítnou žádost o povolení za účelem sezónní práce, pokud:
a)
vůči zaměstnavateli byly v souladu s vnitrostátním právem uplatněny sankce za neohlášenou práci nebo neoprávněné zaměstnávání;
b)
podnik zaměstnavatele je či byl v likvidaci v souladu s vnitrostátními právními předpisy upravujícími insolvenční řízení nebo nevyvíjí žádnou hospodářskou činnost nebo
c)
vůči zaměstnavateli byly uplatněny sankce podle článku 17.
3. Členské státy mohou ověřit, zda by dotyčné volné pracovní místo nemohlo být obsazeno státními příslušníky daného členského státu, jinými občany Unie nebo státními příslušníky třetích zemí, kteří oprávněně pobývají v daném členském státě, a v takovém případě mohou žádost zamítnout. Tento odstavec se použije, aniž je dotčena zásada upřednostňování občanů Unie vyjádřená v příslušných ustanoveních příslušných aktů o přistoupení.
4. Členské státy mohou zamítnout žádost o povolení za účelem sezónní práce, pokud:
a)
zaměstnavatel nesplnil své zákonné povinnosti týkající se sociálního zabezpečení, daní, pracovních práv, pracovních podmínek nebo podmínek zaměstnání stanovených platným právem nebo kolektivními smlouvami;
b)
zaměstnavatel v průběhu 12 měsíců bezprostředně předcházejících dni podání žádosti zrušil pracovní místo na plný úvazek s cílem vytvořit tak volné pracovní místo, které se zaměstnavatel nyní pokouší obsadit podle této směrnice, nebo
c)
státní příslušník třetí země nesplnil povinnosti vyplývající z předchozího rozhodnutí o přijetí jako sezónní pracovník.
5. Aniž je dotčen odstavec 1, zohlední každé rozhodnutí o zamítnutí žádosti konkrétní okolnosti daného případu, včetně zájmů sezónního pracovníka, za dodržení zásady proporcionality.
6. Důvody pro zamítnutí vydání krátkodobého víza jsou upraveny v příslušných ustanoveních vízového kodexu.
Článek 9
Odnětí povolení za účelem sezónní práce
1. Členské státy odejmou povolení za účelem sezónní práce, pokud:
a)
doklady předložené pro účely článků 5 nebo 6 byly získány podvodně, byly padělány nebo pozměněny nebo
b)
držitel pobývá na daném území pro jiné účely než ty, pro které byl oprávněn k pobytu.
2. Členské státy případně odejmou povolení za účelem sezónní práce, pokud:
a)
vůči zaměstnavateli byly v souladu s vnitrostátním právem uplatněny sankce za neohlášenou práci nebo neoprávněné zaměstnávání;
b)
podnik zaměstnavatele je či byl v likvidaci v souladu s vnitrostátními právními předpisy upravujícími insolvenční řízení nebo nevyvíjí žádnou hospodářskou činnost, nebo
c)
vůči zaměstnavateli byly uplatněny sankce podle článku 17.
3. Členské státy mohou odejmout povolení za účelem sezónní práce, pokud:
a)
nejsou splněny články 5 nebo 6 nebo již nadále nemohou být splněny;
b)
zaměstnavatel nesplnil své zákonné povinnosti týkající se sociálního zabezpečení, daní, pracovních práv, pracovních podmínek nebo podmínek zaměstnání stanovených platným právem nebo kolektivními smlouvami;
c)
zaměstnavatel nesplnil své povinnosti vyplývající z pracovní smlouvy nebo
d)
zaměstnavatel v průběhu 12 měsíců bezprostředně předcházejících dni podání žádosti zrušil pracovní místo na plný úvazek s cílem vytvořit tak volné pracovní místo, které se zaměstnavatel nyní pokouší obsadit podle této směrnice.
4. Členské státy mohou odejmout povolení za účelem sezónní práce, pokud státní příslušník třetí země žádá o mezinárodní ochranu podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU (19) nebo o ochranu v souladu s vnitrostátním právem, mezinárodními závazky nebo praxí dotčeného členského státu.
5. Aniž je dotčen odstavec 1, zohlední každé rozhodnutí o odnětí povolení konkrétní okolnosti daného případu, včetně zájmů sezónního pracovníka, za dodržení zásady proporcionality.
6. Důvody pro prohlášení krátkodobých víz za neplatná či jejich zrušení jsou upraveny v příslušných ustanoveních vízového kodexu.
Článek 10
Povinnost spolupracovat
Členské státy mohou vyžadovat po zaměstnavateli, aby poskytl všechny příslušné informace potřebné pro udělení, prodloužení či obnovení platnosti povolení za účelem sezónní práce.
KAPITOLA III
POSTUP A POVOLENÍ ZA ÚČELEM SEZÓNNÍ PRÁCE
Článek 11
Přístup k informacím
1. Členské státy umožní žadatelům snadný přístup k informacím o veškerých dokladech potřebných pro žádost a k informacím o vstupu a pobytu, včetně práv, povinností a procesních záruk sezónního pracovníka.
2. Pokud členské státy vydají státním příslušníkům třetích zemí povolení za účelem sezónní práce, poskytnou jim rovněž písemné informace o jejich právech a povinnostech podle této směrnice, včetně informací o postupech podávání stížností.
Článek 12
Povolení za účelem sezónní práce
1. Pro pobyty nepřekračující 90 dní vydají členské státy státním příslušníkům třetí země, kteří splňují článek 5 a na něž se nevztahují důvody uvedené v článku 8, jedno z těchto povolení za účelem sezónní práce, aniž jsou tím dotčena pravidla pro vydávání krátkodobých víz stanovená ve vízovém kodexu a v nařízení Rady (ES) č. 1683/95 (20):
a)
krátkodobé vízum uvádějící, že je vydáváno za účelem sezónní práce;
b)
krátkodobé vízum a pracovní povolení uvádějící, že jsou vydávány za účelem sezónní práce, nebo
c)
pracovní povolení uvádějící, že je vydáváno za účelem sezónní práce, pokud je státní příslušník třetí země osvobozen od požadavku vízové povinnosti v souladu s přílohou II nařízení (ES) č. 539/2001 a dotčený členský stát na něj nepoužije čl. 4 odst. 3 uvedeného nařízení.
Při provedení této směrnice do vnitrostátního práva stanoví členské státy buď povolení uvedená v písmenech a) a c), nebo povolení uvedená v písmenech b) a c).
2. Pro pobyty překračující 90 dní vydají členské státy státním příslušníkům třetí země, kteří splňují článek 6 a na něž se nevztahují důvody uvedené v článku 8, jedno z těchto povolení za účelem sezónní práce:
a)
dlouhodobé vízum uvádějící, že je vydáváno za účelem sezónní práce;
b)
povolení sezónního pracovníka nebo
c)
povolení sezónního pracovníka a dlouhodobé vízum, pokud je takové vízum vyžadováno vnitrostátním právem pro vstup na území.
Při provedení této směrnice do vnitrostátního práva stanoví členské státy pouze jedno z povolení uvedených v písmenech a), b) a c).
3. Aniž je dotčeno schengenské acquis, členské státy určí, zda má být žádost podána státním příslušníkem třetí země nebo zaměstnavatelem.
Povinností členských států určit, zda žádost má podat státní příslušník třetí země nebo jeho zaměstnavatel, nejsou dotčena ujednání vyžadující, aby do daného postupu byli zapojeni oba.
4. Povolení sezónního pracovníka uvedené v odst. 2 prvním pododstavci písm. b) a c) vydávají příslušné orgány členských států, přičemž používají vzor stanovený v nařízení (ES) č. 1030/2002. Členské státy uvedou na povolení poznámku, že je vydáváno za účelem sezónní práce.
5. V případě dlouhodobých víz členské státy na vízovém štítku v poli „poznámky“ uvedou, že vízum je vydáváno za účelem sezónní práce v souladu s 12. bodem přílohy nařízení Rady (ES) č. 1683/95.
6. Členské státy mohou uvést další informace týkající se pracovněprávního vztahu sezónního pracovníka v papírové podobě, nebo uchovat tyto údaje v elektronickém formátu podle článku 4 nařízení (ES) č. 1030/2002 a bodu a) 16 přílohy tohoto nařízení.
7. Pokud se vízum vyžaduje pouze pro účel vstupu na území členského státu a státní příslušník třetí země splňuje všechny podmínky pro vydání povolení sezónního pracovníka podle odst. 2 prvního pododstavce písm. c), poskytne dotyčný členský stát státnímu příslušníku třetí země všechny prostředky pro získání požadovaného víza.
8. Vydáním dlouhodobého víza podle odst. 2 prvního pododstavce písm. a) není dotčena možnost členských států vydávat předem povolení k práci v dotčeném členské státu.
Článek 13
Žádost o povolení sezónního pracovníka
1. Členské státy určí orgány příslušné pro přijetí žádosti o povolení sezónního pracovníka a pro rozhodnutí o jeho vydání.
2. Žádost o povolení sezónního pracovníka se podává v rámci jednotného postupu pro podávání žádostí.
Článek 14
Délka pobytu
1. Členské státy stanoví maximální dobu pobytu sezónních pracovníků, jež nesmí být kratší než pět měsíců a delší než devět měsíců během kteréhokoli období 12 měsíců. Po skončení této doby státní příslušník třetí země opustí území členského státu, ledaže mu dotyčný členský stát podle vnitrostátního práva nebo práva Unie vydá povolení k pobytu za jiným účelem, než je sezónní práce.
2. Členské státy mohou stanovit maximální dobu v kterémkoli období 12 měsíců, během něhož je zaměstnavatel oprávněn najímat sezónní pracovníky. Uvedená doba nesmí být kratší než maximální doba pobytu stanovená podle odstavce 1.
Článek 15
Prodloužení pobytu nebo obnovení platnosti povolení za účelem sezónní práce
1. Během maximální doby uvedené v čl. 14 odst. 1 a za předpokladu, že jsou splněny články 5 nebo 6 a neuplatní se důvody uvedené v čl. 8 odst. 1 písm. b), čl. 8 odst. 2 a případně čl. 8 odst. 4, povolí členské státy sezónním pracovníkům jedno prodloužení jejich pobytu v případě, že sezónní pracovníci prodlouží svou smlouvu s tímtéž zaměstnavatelem.
2. Členské státy mohou v souladu se svým vnitrostátním právem rozhodnout, že umožní sezónním pracovníkům, aby prodloužili svou smlouvu s tímtéž zaměstnavatelem a svůj pobyt více než jedenkrát, za předpokladu, že není překročena maximální doba uvedená v čl. 14 odst. 1.
3. Během maximální doby uvedené v čl. 14 odst. 1 a za předpokladu, že jsou splněny články 5 nebo 6 a neuplatní se důvody uvedené v čl. 8 odst. 1 písm. b), čl. 8 odst. 2 a případně čl. 8 odst. 4, povolí členské státy sezónním pracovníkům jedno prodloužení jejich pobytu, aby byli zaměstnáni jiným zaměstnavatelem.
4. Členské státy mohou v souladu se svým vnitrostátním právem rozhodnout, že umožní sezónním pracovníkům, aby byli zaměstnáni jiným zaměstnavatelem a prodloužili svůj pobyt více než jedenkrát, za předpokladu, že není překročena maximální doba uvedená v čl. 14 odst. 1.
5. Pro účely odstavců 1 až 4 členské státy přijmou podání žádosti, pokud se sezónní pracovník přijatý podle této směrnice nachází na území dotyčného členského státu.
6. Členské státy mohou zamítnout prodloužení pobytu nebo obnovení platnosti povolení za účelem sezónní práce, pokud by dotyčné volné pracovní místo mohlo být obsazeno státními příslušníky daného členského státu, jinými občany Unie nebo státními příslušníky třetích zemí, kteří oprávněně pobývají v tomto členském státě. Tento odstavec se použije, aniž je dotčena zásada upřednostňování občanů Unie vyjádřená v příslušných ustanoveních příslušných aktů o přistoupení.
7. Členské státy zamítnou prodloužení pobytu nebo obnovení platnosti povolení za účelem sezónní práce, pokud bylo dosaženo maximální doby pobytu stanovené v čl. 14 odst. 1.
8. Členské státy mohou zamítnout prodloužení pobytu nebo obnovení platnosti povolení za účelem sezónní práce, pokud státní příslušník třetí země žádá o mezinárodní ochranu podle směrnice 2011/95/EU nebo pokud státní příslušník třetí země žádá o ochranu v souladu s vnitrostátním právem, mezinárodními závazky nebo praxí dotčeného členského státu.
9. Článek 9 odst. 2 a odst. 3 písm. b), c) a d) se nepoužije na sezónního pracovníka, který žádá o zaměstnání u jiného zaměstnavatele v souladu s odstavcem 3 tohoto článku, pokud se tato ustanovení použijí na předchozího zaměstnavatele.
10. Důvody pro prodloužení krátkodobých víz jsou upraveny v příslušných ustanoveních vízového kodexu.
11. Aniž je dotčen čl. 8 odst. 1, zohlední každé rozhodnutí o žádosti o prodloužení nebo obnovení konkrétní okolnosti daného případu, včetně zájmů sezónního pracovníka, za dodržení zásady proporcionality.
Článek 16
Zjednodušení opětného vstupu
1. Členské státy zjednoduší opětný vstup státních příslušníků třetích zemí, kteří již byli v daném členském státě přijati jako sezónní pracovníci nejméně jednou za posledních pět let a kteří během každého z těchto pobytů splňovali všechna kritéria a podmínky podle této směrnice pro sezónní pracovníky.
2. Zjednodušení uvedené v odstavci 1 může zahrnovat jedno nebo více z těchto opatření:
a)
poskytnutí osvobození od požadavku předložit jeden nebo více dokumentů uvedených v článcích 5 nebo 6;
b)
vydání několika povolení sezónního pracovníka v rámci jediného správního aktu;
c)
urychlený postup vedoucí k rozhodnutí o žádosti o povolení sezónního pracovníka nebo o dlouhodobé vízum;
d)
přednostní posouzení žádosti o přijetí jako sezónního pracovníka včetně zohlednění předchozích přijetí při rozhodování o žádostech vzhledem k vyčerpání objemu vstupů.
Článek 17
Sankce vůči zaměstnavatelům
1. Členské státy stanoví sankce vůči zaměstnavatelům, kteří nesplnili povinnosti podle této směrnice, včetně odepření možnosti, aby zaměstnavatelé, kteří závažně porušili povinnosti vyplývající z této směrnice, zaměstnávali sezónní pracovníky. Tyto sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.
2. Členské státy zajistí, aby v případech, kdy je podle čl. 9 odst. 2 a odst. 3 písm. b), c) a d) povolení za účelem sezónní práce odejmuto, zaměstnavatel nesl odpovědnost za zaplacení náhrady škody sezónnímu pracovníkovi v souladu s postupy stanovenými vnitrostátním právem. Odpovědnost se vztahuje na veškeré neuhrazené závazky, jež by zaměstnavatel musel dodržet v případě, že by povolení za účelem sezónní práce nebylo odejmuto.
3. Pokud je zaměstnavatel subdodavatelem, který porušil tuto směrnici, a pokud hlavní dodavatel a jakýkoli zprostředkující subdodavatel nesplnili náležitě povinnosti vymezené vnitrostátním právem, mohou hlavní dodavatel a zprostředkující subdodavatel:
a)
podléhat sankcím uvedeným v odstavci 1;
b)
nést vedle zaměstnavatele nebo namísto něho odpovědnost za zaplacení náhrady škody sezónnímu pracovníkovi v souladu s odstavcem 2;
c)
nést vedle zaměstnavatele nebo namísto něho odpovědnost za zaplacení veškerých nedoplatků sezónnímu pracovníkovi v souladu s vnitrostátním právem.
Členské státy mohou v rámci vnitrostátního práva stanovit přísnější pravidla odpovědnosti.
Článek 18
Procesní záruky
1. Příslušné orgány členského státu rozhodnou o žádosti o povolení za účelem sezónní práce. Příslušné orgány rozhodnutí písemně oznámí žadateli v souladu s postupy pro oznamování stanovenými vnitrostátním právem co nejdříve, nejpozději však do 90 dnů ode dne podání úplné žádosti.
2. V případě žádosti o prodloužení pobytu nebo obnovení platnosti povolení podle článku 15 členské státy přijmou všechna přiměřená opatření s cílem zajistit, aby sezónní pracovník nebyl z důvodů probíhajících správních řízení nucen přerušit svůj pracovněprávní vztah s tímtéž zaměstnavatelem, nebo aby mu nebylo bráněno změnit zaměstnavatele.
Pokud platnost povolení za účelem sezónní práce skončí v průběhu řízení o prodloužení nebo obnovení, členské státy v souladu se svým vnitrostátním právem umožní sezónnímu pracovníkovi pobývat na svém území, dokud příslušné orgány nepřijmou konečné rozhodnutí o žádosti, za předpokladu, že žádost byla podána v době platnosti uvedeného povolení a že neuplynula doba uvedená v čl. 14 odst. 1.
Pokud se použije druhý pododstavec, mohou členské státy mimo jiné rozhodnout, že:
a)
vydají vnitrostátní povolení k dočasnému pobytu nebo rovnocenné povolení do doby, než bude přijato rozhodnutí;
b)
umožní sezónnímu pracovníkovi, aby během pracoval do doby, než bude toto rozhodnutí přijato.
Po dobu posuzování žádosti o prodloužení nebo obnovení se použijí příslušná ustanovení této směrnice.
3. Jestliže informace nebo dokumenty dodané jako podklad žádosti nejsou úplné, příslušné orgány žadatele v přiměřené lhůtě informují o dodatečně požadovaných informacích a stanoví přiměřenou lhůtu pro jejich poskytnutí. Běh lhůty uvedené v odstavci 1 se pozastaví do doby, než příslušné orgány požadovanou dodatečnou informaci obdrží.
4. Důvody pro rozhodnutí o prohlášení žádosti o povolení za účelem sezónní práce za nepřípustnou, nebo zamítnutí žádosti o povolení za účelem sezónní práce nebo zamítnutí prodloužení pobytu nebo obnovení platnosti povolení za účelem sezónní práce se žadateli sdělí písemně. Důvody pro rozhodnutí o odnětí povolení za účelem sezónní práce se sdělí písemně sezónnímu pracovníkovi, a pokud tak stanoví vnitrostátní právo, zaměstnavateli.
5. Proti jakémukoli rozhodnutí o prohlášení žádosti o povolení za účelem sezónní práce za nepřípustnou, nebo zamítnutí takové žádosti, zamítnutí prodloužení pobytu nebo obnovení platnosti povolení za účelem sezónní práce nebo odnětí povolení za účelem sezónní práce je možné podat opravný prostředek v dotčeném členském státě v souladu s vnitrostátním právem. V písemném oznámení se uvede, ke kterému soudnímu nebo správnímu orgánu lze podat opravný prostředek a lhůta pro podání tohoto opravného prostředku.
6. Procesní záruky týkající se krátkodobých víz jsou upraveny v příslušných ustanoveních vízového kodexu.
Článek 19
Poplatky a náklady
1. Členské státy mohou požadovat zaplacení poplatků za vyřízení žádostí v souladu s touto směrnicí. Výše takových poplatků nesmí být nepřiměřená ani nadměrná. Poplatky za krátkodobá víza jsou upraveny v příslušných ustanoveních schengenského acquis. Pokud mají být tyto poplatky placeny státními příslušníky třetí země, mohou členské státy stanovit, že jsou oprávněni k jejich úhradě zaměstnavatelem v souladu s vnitrostátním právem.
2. Členské státy mohou požadovat, aby zaměstnavatelé sezónních pracovníků hradili:
a)
náklady na cestu z místa původu sezónních pracovníků na místo výkonu práce v daném členském státě a zpět;
b)
náklady na zdravotní pojištění uvedené v čl. 5 odst. 1 písm. b) a čl. 6 odst. 1 písm. b).
V případě, že jsou tyto náklady hrazeny zaměstnavatelem, nejsou vymahatelné na sezónním pracovníkovi.
Článek 20
Ubytování
1. Členské státy vyžadují důkaz o tom, že sezónní pracovník bude mít po dobu svého pobytu ubytování, které zajišťuje přiměřenou životní úroveň v souladu s vnitrostátním právem nebo praxí. Příslušný orgán je informován o jakékoli změně ubytování sezónního pracovníka.
2. Pokud je ubytování zajištěno zaměstnavatelem nebo jeho prostřednictvím:
a)
sezónní pracovník může být požádán, aby zaplatil nájemné, jehož výše nesmí být nadměrná v porovnání s jeho čistou odměnou a v porovnání s kvalitou daného ubytování. Nájemné nesmí být automaticky sráženo ze mzdy sezónního pracovníka;
b)
zaměstnavatel předloží sezónnímu pracovníkovi nájemní smlouvu či jiný rovnocenný dokument jasně stanovující podmínky nájmu daného ubytování;
c)
zaměstnavatel zajistí, že ubytování splňuje obecné zdravotní a bezpečnostní normy platné v dotčeném členském státě.
Článek 21
Umístění prostřednictvím veřejných služeb zaměstnanosti
Členské státy mohou stanovit, že umístění sezónních pracovníků provádějí pouze veřejné služby zaměstnanosti.
KAPITOLA IV
PRÁVA
Článek 22
Práva na základě povolení za účelem sezónní práce
Po dobu platnosti povolení uvedeného v článku 12 požívá jeho držitel alespoň těchto práv:
a)
práva na vstup a pobyt na území členského státu, který povolení vydal;
b)
práva na volný přístup na celé území členského státu, který povolení vydal, v souladu s vnitrostátním právem;
c)
práva na výkon konkrétního zaměstnání, k němuž jej dané povolení v souladu s vnitrostátním právem opravňuje.
Článek 23
Právo na rovné zacházení
1. Sezónní pracovníci mají právo na stejné zacházení jako státní příslušníci hostitelského členského státu, a to přinejmenším, pokud jde o:
a)
podmínky zaměstnání, včetně minimálního věku pro výkon práce, a pracovní podmínky, včetně odměňování, propouštění, pracovní doby, dovolené a svátků, jakož i zdravotní a bezpečností požadavky na pracovišti;
b)
právo na stávku a protestní akce zaměstnanců v souladu s vnitrostátním právem a postupy příslušného hostitelského členského státu, svobodu sdružování a spolčování a členství v odborových organizacích nebo v organizaci, jejíž členové patří k určité profesní skupině, včetně práv a výhod poskytovaných uvedenými organizacemi, včetně práva sjednávat a uzavírat kolektivní smlouvy, aniž jsou dotčeny vnitrostátní předpisy o veřejném pořádku a veřejné bezpečnosti;
c)
doplatky veškeré dlužné odměny státnímu příslušníkovi třetí země, které provede zaměstnavatel;
d)
oblasti sociálního zabezpečení uvedené v článku 3 nařízení (ES) č. 883/2004;
e)
přístup ke zboží a službám a k poskytování zboží a služeb určených veřejnosti, s výjimkou bydlení, aniž je dotčena smluvní svoboda v souladu s právem Unie a vnitrostátním právem;
f)
poradenství o sezónní práci poskytované úřady práce;
g)
vzdělávání a odbornou přípravu;
h)
uznávání diplomů, osvědčení a jiných odborných kvalifikací v souladu s příslušnými vnitrostátními postupy;
i)
daňové výhody, pokud je sezónní pracovník pro daňové účely považován za rezidenta příslušného členského státu.
Sezónní pracovníci, kteří se stěhují do třetí země nebo pozůstalí po takových pracovnících pobývající ve třetí zemi, jejichž práva jsou odvozena od sezónního pracovníka, obdrží zákonný důchod vyplývající z předcházejícího zaměstnání sezónního pracovníka a nabytý v souladu s právními předpisy stanovenými v článku 3 nařízení (ES) č. 883/2004, a to za stejných podmínek a podle stejné výměry jako státní příslušníci dotčených členských států, kteří se odstěhují do třetí země.
2. Členské státy mohou rovné zacházení omezit takto:
i)
s ohledem na odst. 1 první pododstavec písm. d) mohou vyloučit rodinné dávky a dávky v nezaměstnanosti, aniž je dotčeno nařízení (EU) č. 1231/2010,
ii)
s ohledem na odst. 1 první pododstavec písm. g), mohou omezit jeho uplatňování na vzdělávání a odbornou přípravu, které jsou přímo spjaty s konkrétním zaměstnáním, a mohou vyloučit granty a půjčky na studium a obživu, či jiné granty a půjčky,
iii)
s ohledem na odst. 1 první pododstavec písm. i), pokud jde o daňové výhody, mohou omezit jeho uplatnění na případy, kdy se bydliště nebo obvyklé místo pobytu rodinných příslušníků sezónního pracovníka, pro které tento pracovník uplatňuje nárok na daňové zvýhodnění, nachází na území dotčeného členského státu.
3. Právem na rovné zacházení uvedeným v odstavci 1 není dotčeno právo členského státu odejmout povolení za účelem sezónní práce nebo zamítnout prodloužení nebo obnovení jeho platnosti v souladu s články 9 a 15.
Článek 24
Sledování, hodnocení a kontrola
1. Členské státy přijmou opatření zaměřená na zabránění možnému zneužívání a ukládání sankcí za porušování této směrnice. Tato opatření zahrnují sledování, hodnocení a případně kontrolu v souladu s vnitrostátním právem a správními postupy.
2. Členské státy zajistí, aby služby pověřené kontrolou práce nebo příslušné orgány a, pokud tak stanoví vnitrostátní právo pro vnitrostátní pracovníky, organizace zastupující zájmy pracovníků měly přístup na pracoviště a se souhlasem pracovníka i k ubytování.
Článek 25
Zjednodušené podávání stížností
1. Členské státy zajistí, aby existovaly účinné možnosti, jak mohou sezónní pracovníci podávat stížnosti na své zaměstnavatele, a to přímo nebo prostřednictvím třetích stran, které mají v souladu s kritérii stanovenými v jejich vnitrostátním právu legitimní zájem zajistit dodržování této směrnice, nebo prostřednictvím příslušného orgánu členského státu, pokud tak stanoví vnitrostátní právo.
2. Členské státy zajistí, aby se třetí strany, které mají v souladu s kritérii stanovenými jejich vnitrostátním právem oprávněný zájem na zajištění dodržování této směrnice, mohly se souhlasem sezónního pracovníka jeho jménem, nebo na jeho podporu účastnit jakéhokoli správního nebo občanskoprávního řízení, s výjimkou postupů a rozhodnutí týkajících se krátkodobých víz, za účelem provádění této směrnice.
3. Členské státy zajistí, aby sezónní pracovníci měli stejně jako ostatní pracovníci v obdobném postavení přístup k opatřením na ochranu před propuštěním nebo jiným nepříznivým zacházením ze strany zaměstnavatele, které je reakcí na stížnost podanou v podniku nebo na soudní řízení zaměřené na dodržování této směrnice.
KAPITOLA V
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 26
Statistika
1. Členské státy Komisi sdělí statistiku týkající se počtu povolení za účelem sezónní práce, která byla vydána poprvé, a pokud možno počtu státních příslušníků třetích zemí, jimž bylo povolení za účelem sezónní práce prodlouženo, obnoveno nebo odňato. Tato statistika je členěna podle občanství, a, pokud je to možné, podle délky platnosti povolení a hospodářského odvětví.
2. Statistika uvedená v odstavci 1 se vztahuje k referenčním obdobím jednoho kalendářního roku a předloží se Komisi do šesti měsíců od konce referenčního roku. Prvním referenčním rokem je rok 2017.
3. Statistika uvedená v odstavci 1 se předloží v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 862/2007 (21).
Článek 27
Podávání zpráv
Každé tři roky a poprvé nejpozději 30. září 2019. Komise podá Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování této směrnice v členských státech a navrhne veškeré nezbytné změny.
Článek 28
Provedení do vnitrostátního práva
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 30. září 2016. Neprodleně sdělí Komisi znění těchto předpisů.
Tato ustanovení přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz uveden při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 29
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 30
Určení
Tato směrnice je určena členským státům v souladu se Smlouvami.
Ve Štrasburku dne 26. února 2014.
DIRECTIVA 2014/36/UE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI
din 26 februarie 2014
privind condițiile de intrare și de ședere a resortisanților țărilor terțe în scopul ocupării unui loc de muncă în calitate de lucrători sezonieri
PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 79 alineatul (2) literele (a) și (b),
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
după transmiterea proiectului de act legislativ parlamentelor naționale,
având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
având în vedere avizul Comitetului Regiunilor (2),
hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară (3),
întrucât:
(1)
În vederea instituirii treptate a unui spațiu de libertate, securitate și justiție, Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) prevede adoptarea unor măsuri în materie de azil, imigrație și protecția drepturilor resortisanților țărilor terțe.
(2)
TFUE prevede dezvoltarea de către Uniune a unei politici comune în materie de imigrație, menită să asigure, în toate etapele, gestionarea eficientă a fluxurilor migratoare și un tratament echitabil pentru resortisanții din țări terțe în situație de ședere legală în statele membre. În acest scop, Parlamentul European și Consiliul urmează să adopte măsuri privind condițiile de intrare și de ședere a resortisanților țărilor terțe și privind definirea drepturilor acestora.
(3)
Programul de la Haga, adoptat de Consiliul European la 4 noiembrie 2004, a recunoscut faptul că migrația legală va avea un rol important în consolidarea dezvoltării economice și a solicitat Comisiei să prezinte un plan de politică în domeniul migrației legale, care să includă procedurile de admisie și care să poată răspunde cu promptitudine fluctuației cererilor de forță de muncă provenind din migrație de pe piața muncii.
(4)
Consiliul European din 14-15 decembrie 2006 a convenit asupra unei serii de măsuri pentru anul 2007. Măsurile respective includ elaborarea unor politici bine gestionate în materie de imigrație legală care să respecte pe deplin competențele naționale, menite să sprijine statele membre pentru a răspunde nevoilor actuale și viitoare de forță de muncă. De asemenea, Consiliul a solicitat explorarea mijloacelor de facilitare a migrației temporare.
(5)
Pactul european privind imigrația și azilul, adoptat de Consiliul European la 16 octombrie 2008, exprimă angajamentul Uniunii și al statelor sale membre de a desfășura o politică echitabilă, eficace și coerentă pentru a face față provocărilor și oportunităților pe care le reprezintă migrația. Pactul reprezintă baza politicii comune în materie de imigrație, ghidată de un spirit de solidaritate între statele membre și de cooperare cu țările terțe, având drept fundament o gestionare corespunzătoare a fluxurilor migratorii, atât în interesul țărilor-gazdă, cât și în interesul țărilor de origine și al migranților înșiși.
(6)
Programul de la Stockholm, adoptat de Consiliul European la 11 decembrie 2009, recunoaște că imigrarea forței de muncă poate contribui la creșterea competitivității și a vitalității economice și că, în contextul provocărilor demografice importante cu care se va confrunta Uniunea în viitor în sensul creșterii cererii de forță de muncă, politicile flexibile în materie de imigrație vor aduce o contribuție importantă la dezvoltarea economică și a performanței Uniunii pe termen lung. Acesta pune, de asemenea, în evidență importanța asigurării unui tratament echitabil resortisanților țărilor terțe în situație de ședere legală pe teritoriul statelor membre și a optimizării legăturii dintre migrație și dezvoltare. Acesta invită Comisia și Consiliul să continue punerea în aplicare a planului de politică privind migrația legală prevăzut în Comunicarea Comisiei din 21 decembrie 2005.
(7)
Prezenta directivă ar trebui să contribuie la gestionarea eficace a fluxurilor de migrație pentru categoria specifică a migrației temporare sezoniere și la asigurarea unor condiții decente de muncă și de viață pentru lucrătorii sezonieri, prin instituirea unor norme corecte și transparente privind admisia și șederea și prin definirea drepturilor lucrătorilor sezonieri, oferind în același timp stimulente și garanții pentru a preveni depășirea perioadei permise de ședere temporară sau transformarea șederii temporare în ședere pe termen lung. În plus, normele prevăzute de Directiva 2009/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului (4) vor contribui la evitarea transformării șederii temporare în ședere ilegală.
(8)
Statele membre ar trebui să pună în aplicare prezenta directivă fără discriminare pe motive de sex, rasă, culoare, origine etnică sau socială, caracteristici genetice, limbă, religie sau convingeri, opinii politice sau de altă natură, apartenența la o minoritate națională, avere, naștere, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în special în conformitate cu Directiva 2000/43/CE a Consiliului (5) și cu Directiva 2000/78/CE a Consiliului (6).
(9)
Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere principiului preferinței acordate cetățenilor Uniunii în ceea ce privește accesul pe piața muncii din statele membre, astfel cum a fost exprimat în dispozițiile relevante din actele de aderare.
(10)
Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere dreptului statelor membre de a stabili contingentele de admisie a resortisanților din țări terțe care intră pe teritoriile lor în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră, astfel cum prevede TFUE.
(11)
Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere condițiilor de prestare a serviciilor prevăzute la articolul 56 din TFUE. În special, prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere condițiilor de muncă și de ocupare a unui loc de muncă care, în conformitate cu Directiva 96/71/CE a Parlamentului European și a Consiliului (7), se aplică lucrătorilor detașați de către o întreprindere stabilită într-un stat membru pentru a presta un serviciu pe teritoriul unui alt stat membru.
(12)
Prezenta directivă ar trebui să reglementeze raporturile de muncă directe dintre lucrătorii sezonieri și angajatori. Totuși, în situația în care legislația națională a unui stat membru permite admisia de resortisanți ai țărilor terțe în calitate de lucrători sezonieri prin agenții de ocupare a forței de muncă sau prin agenții de ocupare temporară a forței de muncă stabilite pe teritoriul acestuia și care au un contract direct cu lucrătorul sezonier, aceste agenții nu ar trebui să fie excluse din domeniul de aplicare al prezentei directive.
(13)
Atunci când vor transpune prezenta directivă, după caz și cu consultarea corespunzătoare a partenerilor sociali, statele membre ar trebui să enumere acele sectoare de ocupare a forței de muncă ce includ activități care se desfășoară în funcție de succesiunea anotimpurilor. Activitățile care se desfășoară în funcție de succesiunea anotimpurilor sunt în mod tipic specifice sectoarelor precum agricultura și horticultura, în special în perioada plantatului și recoltatului, sau turismul, în special în perioada vacanțelor.
(14)
Atunci când legislația națională prevede aceasta și în conformitate cu principiul nediscriminării, astfel cum este enunțat la articolul 10 din TFUE, statele membre sunt autorizate să aplice resortisanților anumitor țări terțe un tratament mai favorabil în raport cu cel aplicat resortisanților altor țări terțe, la punerea în aplicare a dispozițiilor facultative ale prezentei directive.
(15)
Ar trebui să fie posibil să se solicite admisia în calitate de lucrător sezonier numai dacă resortisantul țării terțe își are reședința în afara teritoriului statelor membre.
(16)
Admisia în scopurile prezentei directive ar trebui să poată fi refuzată numai pentru motive temeinic justificate. În special, ar trebui să poată fi refuzată admisia dacă un stat membru consideră, pe baza unei evaluări a faptelor, că resortisantul țării terțe vizate reprezintă o potențială amenințare pentru ordinea publică, siguranța publică sau sănătatea publică.
(17)
Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere aplicării Directivei 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului (8).
(18)
Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere în mod negativ drepturilor acordate resortisanților țărilor terțe care se găsesc deja în situație de ședere legală într-un stat membru în scopul ocupării unui loc de muncă.
(19)
În situația unui stat membru care aplică acquis-ul Schengen integral, Regulamentul (CE) nr. 810/2009 al Parlamentului European și al Consiliului (9) (Codul de vize), Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului (10) (Codul frontierelor Schengen) și Regulamentul (CE) nr. 539/2001 al Consiliului (11) se aplică în integralitate. Ca atare, pentru șederi care nu depășesc 90 de zile, condițiile admisiei lucrătorilor sezonieri pe teritoriul statelor membre care aplică acquis-ul Schengen integral sunt reglementate de respectivele instrumente, în timp ce prezenta directivă ar trebui să reglementeze numai criteriile și cerințele pentru accesul la piața muncii. În cazul statelor membre care nu aplică integral acquis-ul Schengen, cu excepția Regatului Unit și Irlandei, se aplică numai Codul frontierelor Schengen. Dispozițiile acquis-ului Schengen menționate în prezenta directivă aparțin acelei părți a acquis-ului Schengen la care Irlanda și Regatul Unit nu participă, drept pentru care dispozițiile respective nu li se aplică.
(20)
Criteriile și cerințele de admisie, motivele de refuz și de retragere sau de neprelungire/nereînnoire, în cazul șederilor care nu depășesc 90 de zile, ar trebui să fie definite în prezenta directivă în măsura în care se referă la ocuparea unui loc de muncă în calitate de lucrător sezonier. La eliberarea vizelor de scurtă ședere în scopul desfășurării unei activități sezoniere, se aplică în mod corespunzător dispozițiile relevante ale acquis-ului Schengen privind condițiile de intrare și ședere pe teritoriul statelor membre, precum și motivele de refuz, prelungire, anulare sau revocare a vizelor respective. În special, orice decizie privind refuzul, anularea sau revocarea unei vize și motivele pe care aceasta se întemeiază ar trebui notificate solicitantului, în conformitate cu articolul 32 alineatul (2) și cu articolul 34 alineatul (6) din Codul de vize, prin intermediul formularului standard din anexa VI la Codul de vize.
(21)
Pentru lucrătorii sezonieri care sunt admiși pentru șederi mai mari de 90 de zile, prezenta directivă ar trebui să definească atât condițiile pentru admisia și șederea pe teritoriu, cât și criteriile și cerințele pentru accesul la piața muncii din statele membre.
(22)
Prezenta directivă ar trebui să instituie un sistem de intrare flexibil, bazat pe cerere și pe criterii obiective, cum ar fi un contract de muncă valabil sau o ofertă fermă de angajare care să determine aspectele esențiale ale contractului sau ale raportului de muncă.
(23)
Statele membre ar trebui să aibă posibilitatea să efectueze un test prin care să se demonstreze că un post nu poate fi ocupat cu resurse de pe piața internă a forței de muncă.
(24)
Statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a respinge o cerere de admisie, în special atunci când resortisantul țării terțe nu a respectat obligația, derivată dintr-o decizie anterioară de admisie ca lucrător sezonier, de a părăsi teritoriul statului membru vizat la expirarea autorizației acordate în scopul unei activități sezoniere.
(25)
Statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a solicita angajatorului să coopereze cu autoritățile competente și să furnizeze toate informațiile relevante necesare pentru a împiedica un eventual abuz precum și utilizarea necorespunzătoare a procedurii prevăzute în prezenta directivă.
(26)
Dispozițiile privind instituirea unei proceduri unice care să conducă la un permis unic combinat, care să autorizeze atât șederea, cât și munca, ar trebui să contribuie la simplificarea normelor care se aplică în prezent în statele membre. Acest lucru nu ar trebui să aducă atingere dreptului statelor membre de a desemna autoritățile competente și modalitatea în care acestea ar trebui să fie implicate în procedura unică, în conformitate cu particularitățile naționale ale organizării și practicii administrative.
(27)
Desemnarea autorităților competente în temeiul prezentei directive nu ar trebui să aducă atingere rolului și responsabilităților care revin altor autorități și, după caz, partenerilor sociali, în conformitate cu legislația și/sau practica națională, în ceea ce privește examinarea cererii și luarea unei decizii cu privire la aceasta.
(28)
Prezenta directivă ar trebui să ofere o anumită flexibilitate statelor membre în ceea ce privește autorizațiile care urmează să fie eliberate pentru admisia (intrarea, șederea și ocuparea unui loc de muncă) lucrătorilor sezonieri. Eliberarea unei vize de lungă ședere în conformitate cu articolul 12 alineatul (2) litera (a) nu ar trebui să aducă atingere posibilității statelor membre de a elibera o autorizație prealabilă de ocupare a unui loc de muncă în statul membru vizat. Cu toate acestea, pentru a garanta faptul că condițiile de încadrare în muncă prevăzute în prezenta directivă au fost verificate și respectate, autorizațiile respective ar trebui să precizeze clar că au fost eliberate în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră. În cazul în care se eliberează numai vize de scurtă ședere, statele membre ar trebui să utilizeze în acest scop rubrica „observații” a autocolantului de viză.
(29)
Pentru toate șederile care nu depășesc 90 de zile, statele membre ar trebui să opteze pentru eliberarea fie a unei vize de scurtă ședere, fie a unei vize de scurtă ședere însoțită de un permis de muncă în cazurile în care resortisantul țării terțe solicită o viză în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 539/2001. În situația în care resortisantul țării terțe nu are obligația de deține viză și în situația în care statul membru nu a aplicat articolul 4 alineatul (3) din respectivul regulament, statele membre ar trebui să îi elibereze un permis de muncă ca autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră. Pentru șederile care depășesc 90 de zile, statele membre ar trebui să opteze pentru eliberarea uneia dintre următoarele autorizații: o viză de lungă ședere, un permis de lucrător sezonier sau un permis de lucrător sezonier însoțit de o viză de lungă ședere, dacă viza de lungă ședere este necesară în temeiul legislației naționale pentru intrarea pe teritoriu. Nicio dispoziție din prezenta directivă nu ar trebui să împiedice statele membre să elibereze un permis de muncă direct angajatorului.
(30)
Atunci când se solicită o viză numai în scopul de a intra pe teritoriul unui stat membru și resortisantul țării terțe îndeplinește condițiile pentru a i se elibera un permis de lucrător sezonier, statul membru vizat ar trebui să acorde resortisantului țării terțe toate facilitățile pentru a obține viza necesară și ar trebui să asigure faptul că autoritățile competente cooperează eficient în acest scop.
(31)
Durata maximă de ședere ar trebui să fie determinată de către statele membre și ar trebui să se limiteze la o perioadă între cinci și nouă luni, ceea ce, împreună cu definirea activității sezoniere, ar trebui să asigure faptul că activitatea are realmente un caracter sezonier. Ar trebui să se prevadă în acest sens posibilitatea prelungirii contractului sau a schimbării angajatorului în limita perioadei maxime de ședere, cu condiția îndeplinirii în continuare a criteriilor de admisie. Aceasta ar trebui să contribuie la reducerea riscurilor de abuz cu care s-ar putea confrunta lucrătorii sezonieri în cazul în care ar fi subordonați unui angajator unic și, în același timp, ar oferi un răspuns flexibil nevoilor reale de forță de muncă ale angajatorilor. Posibilitatea angajării lucrătorului sezonier la un alt angajator în condițiile stabilite de prezenta directivă nu ar trebui să ofere lucrătorului sezonier posibilitatea de a-și căuta un loc de muncă pe teritoriul statelor membre atunci când nu are un loc de muncă.
(32)
Atunci când decide cu privire la prelungirea șederii sau la reînnoirea autorizației în scopul unei activități sezoniere, statele membre ar trebui să fie în măsură să ia în considerare situația de pe piața muncii.
(33)
În cazurile în care un lucrător sezonier a fost admis pentru o ședere care nu depășește 90 de zile și în situațiile în care statul membru a decis să prelungească șederea pentru mai mult de 90 de zile, viza de scurtă ședere ar trebui să fie înlocuită fie printr-o viză de lungă ședere, fie printr-un permis de lucrător sezonier.
(34)
Ținând seama de anumite aspecte ale migrației circulare, de perspectivele de ocupare a unui loc de muncă de către lucrătorii sezonieri din țările terțe pentru o perioadă care să depășească un sezon, precum și de interesele angajatorilor din Uniune de a se putea baza pe o forță de muncă mai stabilă și deja formată, ar trebui să se prevadă posibilitatea unor proceduri simplificate de admisie pentru resortisanții de bună credință ai țărilor terțe care au fost admiși ca lucrători sezonieri într-un stat membru cel puțin o dată în cei cinci ani anteriori și care au respectat întotdeauna toate criteriile și condițiile prevăzute de prezenta directivă pentru intrarea și șederea în statul membru vizat. Aceste proceduri nu ar trebui să aducă atingere sau să eludeze caracterul sezonier al activității.
(35)
Statele membre ar trebui să depună toate eforturile pentru a asigura faptul că sunt puse la dispoziția solicitanților informațiile referitoare la condițiile de intrare și de ședere, inclusiv drepturile și obligațiile, precum și garanțiile procedurale, astfel cum sunt prevăzute în prezenta directivă, precum și toate documentele justificative necesare pentru o cerere de ședere și de ocupare a unui loc de muncă pe teritoriul unui stat membru în calitate de lucrător sezonier.
(36)
Statele membre ar trebui să aplice angajatorilor sancțiuni eficace, proporționale și disuasive, în cazul nerespectării obligațiilor care le revin în temeiul prezentei directive. Sancțiunile respective ar putea să reprezinte măsurile prevăzute la articolul 7 din Directiva 2009/52/CE și ar trebui să includă, după caz, răspunderea angajatorului de a plăti compensații lucrătorilor sezonieri. Ar trebui să fie instituite instrumentele necesare pentru a permite lucrătorilor sezonieri să obțină compensațiile la care sunt îndreptățiți chiar dacă nu se mai găsesc pe teritoriul statului membru în cauză.
(37)
Ar trebui să fie stabilite norme procedurale referitoare la examinarea cererilor de admisie în calitate de lucrător sezonier. Respectivele norme procedurale ar trebui să fie eficace și gestionabile în raport cu volumul normal de lucru al administrațiilor statelor membre, precum și transparente și echitabile, astfel încât să ofere un nivel adecvat de securitate juridică persoanelor în cauză.
(38)
În cazul vizelor de scurtă ședere, garanțiile procedurale sunt reglementate de dispozițiile relevante ale acquis-ului Schengen.
(39)
Autoritățile competente ale statelor membre ar trebui să decidă cu privire la cererile de autorizații în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră cât mai rapid cu putință după introducerea acestora. În ceea ce privește cererile de prelungire sau reînnoire, atunci când sunt introduse în perioada de valabilitate a autorizației, statele membre ar trebui să ia toate măsurile adecvate pentru a asigura faptul că lucrătorul sezonier nu este obligat să își întrerupă raportul de muncă cu același angajator sau împiedicat să își schimbe angajatorul, din cauza unor proceduri administrative în curs. Solicitanții ar trebui să își introducă cererea de prelungire sau reînnoire cât mai rapid posibil. În orice caz, lucrătorului sezonier ar trebui să i se permită să stea pe teritoriul statului membru vizat, și, după caz, să continue să muncească până la luarea unei decizii finale referitoare la cererea de prelungire sau de reînnoire de către autoritățile competente.
(40)
Dată fiind natura activității sezoniere, statele membre ar trebui să fie încurajate să nu perceapă taxe pentru prelucrarea cererilor. În eventualitatea că totuși un stat membru decide să perceapă taxe, acestea nu ar trebui să fie disproporționate sau excesive.
(41)
Lucrătorii sezonieri ar trebui să beneficieze de o cazare care să asigure un standard de viață adecvat. Autoritatea competentă ar trebui să fie informată de orice schimbare a acesteia. Atunci când cazarea este asigurată de angajator sau prin intermediul acestuia, chiria nu ar trebui să fie excesivă în raport cu remunerația netă a lucrătorului sezonier și cu calitatea cazării respective; chiria lucrătorului sezonier nu ar trebui să fie dedusă în mod automat din salariul lucrătorului sezonier; angajatorul ar trebui să pună la dispoziția lucrătorului sezonier un contract de închiriere sau un document echivalent în care să se precizeze condițiile de închiriere ale locuinței, iar angajatorul ar trebui să asigure faptul că respectiva cazare îndeplinește standardele generale de sănătate și siguranță în vigoare în statul membru respectiv.
(42)
Resortisanților țărilor terțe care dețin un document de călătorie valabil și o autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră eliberate în temeiul prezentei directive de un stat membru care aplică acquis-ul Schengen integral li se permite să intre pe teritoriul statului membru care aplică acquis-ul Schengen integral și să circule în mod liber pe acest teritoriu, o perioadă de până la 90 de zile în decursul oricărei perioade de 180 de zile în conformitate cu Codul frontierelor Schengen și cu articolul 21 din Convenția de punere în aplicare a acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune (12) (Convenția de punere în aplicare a acordului Schengen).
(43)
Având în vedere situația deosebit de vulnerabilă a lucrătorilor sezonieri din țările terțe și caracterul temporar al activității lor, este necesar să se asigure protecția eficace a drepturilor lucrătorilor sezonieri din țări terțe, inclusiv în domeniul securității sociale, să se verifice periodic respectarea și deplina garantare a principiului egalității de tratament cu lucrătorii care sunt resortisanți ai statului membru gazdă, conform conceptului de salariu egal pentru aceeași muncă la același loc de muncă, aplicând contracte colective și alte acorduri referitoare la condițiile de muncă care au fost încheiate la orice nivel sau pentru care există reglementări în conformitate cu legislația și practicile naționale, în aceleași condiții ca cele aplicate cetățenilor statului membru gazdă.
(44)
Prezenta directivă ar trebui să se aplice fără a aduce atingere drepturilor și principiilor conținute în Carta Socială Europeană din 18 octombrie 1961 și, atunci când este relevant, în Convenția Europeană referitoare la statutul juridic al lucrătorului migrant din 24 noiembrie 1977.
(45)
Lucrătorilor sezonieri din țările terțe ar trebui să li se aplice, în plus față de dispozițiile legislative, administrative și normative valabile pentru lucrătorii resortisanți ai statului membru gazdă, și sentințele arbitrale și acordurile și contractele colective încheiate la orice nivel, în conformitate cu legislația și practicile naționale din statul membru gazdă, în aceleași condiții ca cele aplicate resortisanților statului membru gazdă.
(46)
Lucrătorii sezonieri din țări terțe ar trebui să beneficieze de tratament egal în ceea ce privește acele ramuri ale securității sociale menționate la articolul 3 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (13). Prezenta directivă nu armonizează legislația în materie de securitate socială a statelor membre și nu reglementează asistența socială. Aceasta ar trebui să se limiteze la aplicarea principiului egalității de tratament în domeniul securității sociale în cazul persoanelor care intră sub incidența sa. Prezenta directivă nu ar trebui să confere mai multe drepturi decât cele pe care legislația Uniunii existentă în domeniul securității sociale le acordă deja în cazul resortisanților țărilor terțe care prezintă interese transfrontaliere între statele membre.
Dat fiind caracterul temporar al șederii lucrătorilor sezonieri și fără a aduce atingere Regulamentului (UE) nr. 1231/2010 al Parlamentului European și al Consiliului (14), statele membre ar trebui să poată exclude prestațiile familiale și ajutoarele de șomaj de la dreptul la un tratament egal al lucrătorilor sezonieri cu resortisanții respectivelor state membre și să poată restrânge dreptul la un tratament egal în ceea ce privește educația și formarea profesională, precum și beneficiile fiscale.
Prezenta directivă nu reglementează reîntregirea familiei. De asemenea, prezenta directivă nu conferă drepturi în legătură cu situații care nu intră sub incidența dreptului Uniunii, cum ar fi, de exemplu, cazul membrilor de familie care își au reședința într-o țară terță. Acest lucru nu ar trebui, totuși, să aducă atingere dreptului urmașilor care beneficiază de drepturi derivate din dreptul lucrătorului sezonier, de a primi pensie de urmaș, atunci când aceștia își au reședința într-o țară terță. Acest aspect nu ar trebui să aducă atingere aplicării în mod nediscriminatoriu de către statele membre a legislației naționale în materie de norme de minimis privind contribuțiile la sistemele de pensii. Ar trebui să se instituie instrumente pentru a garanta încadrarea efectivă în sistemul de securitate socială pe durata șederii și, după caz, exportul drepturilor dobândite ale lucrătorilor sezonieri.
(47)
Dreptul Uniunii nu restrânge competența statelor membre de a-și organiza propriile regimuri de securitate socială. În lipsa unei armonizări la nivelul Uniunii, fiecare stat membru stabilește condițiile în temeiul cărora se acordă prestații de securitate socială, precum și valoarea acestor prestații și perioada pentru care sunt acordate. Cu toate acestea, atunci când își exercită această competență, statele membre ar trebui să respecte dreptul Uniunii.
(48)
Orice restrângeri ale dreptului la tratament egal în domeniul securității sociale în temeiul prezentei directive nu ar trebui să aducă atingere drepturilor conferite în aplicarea Regulamentului (UE) nr. 1231/2010.
(49)
Pentru a garanta respectarea în mod adecvat a prezentei directive și, în special, a dispozițiilor privind drepturile, condițiile de muncă și cazarea, statele membre ar trebui să garanteze existența unor instrumente adecvate pentru monitorizarea angajatorilor și, după caz, realizarea, pe teritoriile lor, a unor inspecții eficiente și corespunzătoare. Selectarea angajatorilor care urmează să fie inspectați ar trebui să se bazeze în primul rând pe o evaluare a riscului efectuată de autoritățile competente din statele membre, ținând seama de factori cum ar fi sectorul în care o întreprindere este activă și orice antecedent legat de încălcarea obligațiilor.
(50)
Pentru a facilita respectarea prezentei directive, statele membre ar trebui să creeze instrumente eficiente prin care lucrătorii sezonieri să poată solicita reparații în justiție și să poată formula reclamații, direct sau prin intermediul unor părți terțe relevante, precum sindicatele sau alte asociații. Acest lucru este considerat necesar pentru a aborda situațiile în care lucrătorii sezonieri nu au cunoștință de existența instrumentelor care garantează respectarea directivei sau ezită să le utilizeze în nume propriu de teama unor eventuale consecințe. Lucrătorii sezonieri ar trebui să aibă acces la protecție judiciară în cazul în care sunt persecutați ca urmare a formulării unei reclamații.
(51)
Deoarece obiectivele prezentei directive, în special cele privind introducerea unei proceduri speciale de admisie, adoptarea condițiilor de intrare și de ședere în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră de către resortisanți ai țărilor terțe și definirea drepturilor acestora în calitate de lucrători sezonieri nu pot fi realizate în mod satisfăcător de către statele membre dar, pot fi realizate mai bine la nivelul Uniunii, Uniunea poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității definit la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE), ținând seama de politicile în materie de imigrare și ocupare a forței de muncă la nivel european și național. În conformitate cu principiul proporționalității, definit la articolul menționat, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor menționate.
(52)
Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, în special articolul 7, articolul 15 alineatul (3), articolul 17, articolul 27, articolul 28, articolul 31 și articolul 33 alineatul (2), în conformitate cu articolul 6 din TUE.
(53)
În conformitate cu Declarația politică comună a statelor membre și a Comisiei privind documentele explicative din 28 septembrie 2011 (15), statele membre s-au angajat să însoțească, în cazurile justificate, notificarea măsurilor lor de transpunere cu unul sau mai multe documente care să explice relația dintre componentele unei directive și părțile aferente din instrumentele naționale de transpunere. În ceea ce privește prezenta directivă, legiuitorul consideră că transmiterea unor asemenea documente este justificată.
(54)
În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 21 privind poziția Regatului Unit și a Irlandei în ceea ce privește spațiul de libertate, securitate și justiție, anexat la TUE și la TFUE, și fără a aduce atingere articolului 4 din protocolul menționat, aceste state membre nu participă la adoptarea prezentei directive și nu le revine nicio obligație în temeiul acesteia și aceasta nu li se aplică.
(55)
În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei anexat la TUE și la TFUE, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei directive și îi revine nicio obligație în temeiul acesteia și aceasta nu i se aplică,
ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
CAPITOLUL I
DISPOZIȚII GENERALE
Articolul 1
Obiect
(1) Prezenta directivă stabilește condițiile de intrare și de ședere a resortisanților țărilor terțe în scopul ocupării unui loc de muncă în calitate de lucrători sezonieri și definește drepturile lucrătorilor sezonieri.
(2) Pentru șederi care nu depășesc 90 de zile, prezenta directivă se aplică fără a aduce atingere acquis-ului Schengen, în special Codului de vize, Codului frontierelor Schengen și Regulamentului (CE) nr. 539/2001.
Articolul 2
Domeniu de aplicare
(1) Prezenta directivă se aplică resortisanților țărilor terțe care își au reședința în afara teritoriilor statelor membre și care solicită admisia, sau care au fost admiși în condițiile prezentei directive, pe teritoriul unui stat membru în scopul ocupării unui loc de muncă în calitate de lucrători sezonieri.
Prezenta directivă nu se aplică resortisanților țărilor terțe care, la data cererii, își au reședința pe teritoriul unui stat membru, cu excepția cazurilor menționate la articolul 15.
(2) La transpunerea prezentei directive, dacă este cazul în consultare cu partenerii sociali, statele membre determină în cadrul unei liste acele sectoare de ocupare a forței de muncă care includ activități care se desfășoară în funcție de succesiunea anotimpurilor. Statele membre pot să modifice, dacă este cazul, lista respectivă, în consultare cu partenerii sociali. Statele membre informează Comisia cu privire la aceste modificări.
(3) Prezenta directivă nu se aplică resortisanților dintr-o țară terță:
(a)
care desfășoară activități în numele întreprinderilor stabilite într-un alt stat membru în cadrul unei prestări de servicii în sensul articolului 56 din TFUE, inclusiv resortisanții unor țări terțe care sunt detașați în cadrul prestării de servicii de întreprinderile stabilite într-un stat membru, în conformitate cu Directiva 96/71/CE;
(b)
care sunt membri de familie ai unor cetățeni ai Uniunii care și-au exercitat dreptul de liberă circulație în interiorul Uniunii, în conformitate cu Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului (16);
(c)
care, împreună cu membrii familiilor lor și indiferent de cetățenia lor, beneficiază de drepturi în materie de liberă circulație echivalente cu cele ale cetățenilor Uniunii în temeiul acordurilor fie dintre Uniune și statele sale membre, fie dintre Uniune și țări terțe.
Articolul 3
Definiții
În înțelesul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
(a)
„resortisant al unei țări terțe” înseamnă orice persoană care nu este cetățean al Uniunii în sensul articolului 20 alineatul (1) din TFUE;
(b)
„lucrător sezonier” înseamnă un resortisant al unei țări terțe care își menține reședința principală într-un stat terț și locuiește legal și temporar pe teritoriul unui stat membru, pentru a desfășura o activitate care se desfășoară în funcție de succesiunea anotimpurilor, în temeiul unuia sau mai multor contracte de muncă încheiate pe o perioadă determinată direct între resortisantul țării terțe și un angajator stabilit în statul membru respectiv;
(c)
„activitate care se desfășoară în funcție de succesiunea anotimpurilor” înseamnă o activitate care depinde, într-o anumită perioadă a anului, de un eveniment periodic sau de o succesiune de evenimente legate de condiții sezoniere pe durata cărora nivelul de forță de muncă necesar este considerabil superior nivelului obișnuit pentru operațiunile curente;
(d)
„permis de lucrător sezonier” înseamnă o autorizație eliberată folosind modelul prevăzut de Regulamentul (CE) nr. 1030/2002 al Consiliului (17), care cuprinde o trimitere la activitatea sezonieră și conferă titularului dreptul de ședere și de muncă pe teritoriul unui stat membru pentru o ședere care depășește 90 de zile, în condițiile prezentei directive;
(e)
„viză de scurtă ședere” înseamnă o autorizație eliberată de un stat membru în conformitate cu articolul 2 punctul 2 litera (a) din Codul de vize sau eliberată în conformitate cu legislația națională a statelor membre care nu aplică integral acquis-ul Schengen;
(f)
„viză de lungă ședere” înseamnă o autorizație eliberată de un stat membru în conformitate cu articolul 18 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen sau eliberată în conformitate cu legislația națională a statelor membre care nu aplică integral acquis-ul Schengen;
(g)
„procedură unică de solicitare” înseamnă procedura care, pe baza unei cereri unice introduse de către resortisantul unei țări terțe în vederea obținerii dreptului de ședere și de muncă pe teritoriul unui stat membru, are drept rezultat o decizie privind această cerere de permis de lucrător sezonier;
(h)
„autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră” înseamnă oricare dintre autorizațiile menționate la articolul 12 care conferă titularului lor dreptul de ședere și de muncă pe teritoriul statului membru care a eliberat autorizația în temeiul prezentei directive;
(i)
„permis de muncă” înseamnă orice autorizație eliberată de un stat membru în conformitate cu legislația națională în scopul muncii pe teritoriul respectivului stat membru.
Articolul 4
Dispoziții mai favorabile
(1) Prezenta directivă se aplică fără a se aduce atingere dispozițiilor mai favorabile prevăzute de:
(a)
dreptul Uniunii, inclusiv acordurile bilaterale și multilaterale încheiate de Uniune sau de Uniune și statele membre, pe de o parte, și una sau mai multe țări terțe, pe de altă parte;
(b)
acordurile bilaterale sau multilaterale încheiate între unul sau mai multe state membre și una sau mai multe țări terțe.
(2) Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a adopta sau de a menține dispoziții mai favorabile pentru resortisanții țărilor terțe cărora li se aplică articolele 18, 19, 20, 23 și 25.
CAPITOLUL II
CONDIȚII DE ADMISIE
Articolul 5
Criterii și cerințe de admisie pentru ocuparea unui loc de muncă în calitate de lucrător sezonier pentru șederi care nu depășesc 90 de zile
(1) Orice cerere de admisie într-un stat membru în condițiile prevăzute de prezenta directivă pentru o ședere care nu depășește 90 de zile este însoțită de:
(a)
un contract de muncă valabil sau, dacă se prevede astfel în legislația națională sau în normele sau practica administrative naționale, o ofertă fermă de angajare ca lucrător sezonier în statul membru în cauză din partea unui angajator stabilit în acel stat membru, care să precizeze:
(i)
locul și tipul de muncă;
(ii)
durata angajării;
(iii)
remunerația;
(iv)
programul de lucru pe săptămână sau lună;
(v)
durata tuturor concediilor plătite;
(vi)
după caz, alte condiții de muncă relevante; și
(vii)
dacă este posibil, data începerii activității;
(b)
documente justificative în sensul că s-a încheiat o asigurare de sănătate sau, dacă acest lucru este prevăzut de legislația națională, că s-a depus cerere pentru încheierea unei asigurări de sănătate pentru toate riscurile în privința cărora resortisanții statului membru vizat sunt în mod normal acoperiți, pentru perioadele în care nu se oferă o astfel de asigurare și beneficiile corespunzătoare în contextul sau drept rezultat al muncii depuse în statul membru vizat;
(c)
documentele justificative care atestă că lucrătorul sezonier va dispune de o cazare adecvată sau că i se va oferi o cazare adecvată, în conformitate cu articolul 20.
(2) Statele membre impun respectarea de către cerințele menționate la alineatul (1) litera (a) a legislației, contractelor colective și/sau practicilor aplicabile.
(3) În baza documentației furnizate în temeiul alineatului (1), statele membre impun lucrătorului sezonier să nu recurgă la sistemele sale de asistență socială.
(4) În cazul în care contractul de muncă sau oferta fermă de angajare precizează exercitarea de către resortisantul statului terț a unei profesii reglementate, astfel cum este definită în Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului (18), statul membru poate cere solicitantului să prezinte o documentație care să ateste faptul că resortisantul statului terț îndeplinește condițiile prevăzute de legislația națională pentru exercitarea respectivei profesii reglementate.
(5) La examinarea unei cereri de autorizație menționate la articolul 12 alineatul (1), statele membre care nu aplică integral acquis-ul Schengen verifică faptul că resortisantul țării terțe:
(a)
nu prezintă un risc de imigrație ilegală;
(b)
intenționează să părăsească teritoriul statelor membre cel târziu la data expirării autorizației.
Articolul 6
Criterii și cerințe de admisie pentru ocuparea unui loc de muncă în calitate de lucrător sezonier pentru șederi care depășesc 90 de zile
(1) Orice cerere de admisie într-un stat membru în condițiile prevăzute de prezenta directivă pentru o ședere care depășește 90 de zile este însoțită de:
(a)
un contract de muncă valabil sau, dacă se prevede astfel în legislația națională, în normele sau practica administrative naționale, o ofertă fermă de angajare ca lucrător sezonier în statul membru în cauză din partea unui angajator stabilit în acel stat membru, care să precizeze:
(i)
locul și tipul de muncă;
(ii)
durata angajării;
(iii)
remunerația;
(iv)
programul de lucru pe săptămână sau lună;
(v)
durata tuturor concediilor plătite;
(vi)
după caz, alte condiții de muncă relevante; și
(vii)
dacă este posibil, data începerii activității;
(b)
documente justificative în sensul că s-a încheiat o asigurare de sănătate sau, dacă acest lucru este prevăzut de legislația națională, că s-a depus cerere pentru încheierea unei asigurări de sănătate, pentru toate riscurile în privința cărora resortisanții statului membru sunt în mod normal acoperiți, pentru perioadele în care nu se oferă o astfel de asigurare și beneficiile corespunzătoare în contextul sau drept rezultat al muncii depuse în statul membru vizat;
(c)
documentele justificative care atestă că lucrătorul sezonier dispune de o cazare adecvată sau că i se va oferi o cazare adecvată, în conformitate cu articolul 20.
(2) Statele membre impun respectarea de către cerințele menționate la alineatul (1) litera (a) a legislației, contractelor colective și/sau practicilor aplicabile.
(3) În baza documentației prevăzute în temeiul alineatului (1), statele membre impun lucrătorului sezonier să dețină resurse suficiente pe durata șederii sale pentru a se întreține fără a recurge la sistemele acestora de asistență socială.
(4) Nu sunt admiși resortisanții țărilor terțe care sunt considerați a reprezenta o amenințare pentru ordinea publică, siguranța publică sau sănătatea publică.
(5) La examinarea unei cereri de autorizație menționate la articolul 12 alineatul (2), statele membre verifică dacă resortisantul țării terțe nu prezintă un risc de imigrație ilegală și intenționează să părăsească teritoriul statelor membre cel târziu la data expirării autorizației.
(6) În cazul în care contractul de muncă sau oferta fermă de angajare precizează exercitarea de către resortisantul statului terț a unei profesii reglementate, astfel cum este definită în Directiva 2005/36/CE, statul membru poate impune solicitantului să prezinte o documentație care să ateste faptul că resortisantul statului terț îndeplinește condițiile prevăzute de legislația națională pentru exercitarea respectivei profesii reglementate.
(7) Statele membre impun resortisanților țărilor terțe să dețină un document de călătorie valabil în conformitate cu legislația națională. Statele membre impun ca durata de valabilitate a documentului de călătorie să acopere cel puțin durata de valabilitate a autorizației în scopul unei activități sezoniere.
De asemenea, statele membre pot să impună următoarele cerințe:
(a)
durata de valabilitate a documentului de călătorie să depășească cu cel puțin trei luni durata de ședere preconizată;
(b)
documentul de călătorie să fi fost eliberat în ultimii zece ani; și
(c)
documentul de călătorie să conțină cel puțin două pagini albe.
Articolul 7
Contingentele de admisie
Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului unui stat membru de a stabili contingentele de admisie de resortisanți provenind din țări terțe care intră pe teritoriul său în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră. Pe această bază, o cerere de autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră poate să fie considerată inadmisibilă sau să fie respinsă.
Articolul 8
Motive de respingere
(1) Statele membre resping o cerere de autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în situația în care:
(a)
articolul 5 sau articolul 6 nu este respectat; sau
(b)
documentele prezentate în conformitate cu articolul 5 sau 6 au fost dobândite prin fraudă, au fost falsificate ori au fost modificate.
(2) Statele membre resping, după caz, o cerere de autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în situația în care:
(a)
angajatorul a fost sancționat în conformitate cu legislația națională pentru muncă nedeclarată și/sau ilegală;
(b)
întreprinderea angajatorului este lichidată sau a fost lichidată în temeiul legislațiilor naționale în materie de insolvență sau nu desfășoară activități economice; sau
(c)
angajatorul a fost sancționat în temeiul articolului 17.
(3) Statele membre pot să verifice dacă locul de muncă vacant în cauză ar putea fi ocupat de resortisanți ai statului membru vizat sau de alți cetățeni ai Uniunii, sau de resortisanți ai țărilor terțe cu ședere legală în statul membru respectiv, caz în care pot respinge cererea. Prezentul alineat se aplică fără a aduce atingere principiului preferinței acordate cetățenilor Uniunii, astfel cum este enunțat în dispozițiile relevante ale actelor de aderare.
(4) Statele membre pot respinge o cerere de autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în situația în care:
(a)
angajatorul nu și-a îndeplinit obligațiile legale în ceea ce privește securitatea socială, impozitarea, drepturile lucrătorilor, condițiile de muncă sau condițiile de ocupare a unui loc de muncă, astfel cum prevede legislația și/sau contractele colective aplicabile;
(b)
în cele 12 luni imediat precedente datei cererii, angajatorul a eliminat un loc de muncă cu normă întreagă pentru a crea locul de muncă vacant pe care încearcă să îl ocupe recurgând la prezenta directivă; sau
(c)
resortisantul țării terțe nu și-a îndeplinit obligațiile care decurg dintr-o decizie anterioară privind admisia în calitate de lucrător sezonier.
(5) Fără a aduce atingere alineatului (1), orice decizie referitoare la respingerea unei cereri ia în considerare circumstanțele specifice ale cazului, inclusiv interesele lucrătorului sezonier, și respectă principiul proporționalității.
(6) Motivele de refuz al eliberării unei vize de scurtă ședere sunt reglementate de dispozițiile relevante din Codul de vize.
Articolul 9
Retragerea autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră
(1) Statele membre retrag autorizația în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în situația în care:
(a)
documentele justificative prezentate în conformitate cu articolul 5 sau 6 au fost dobândite prin fraudă, au fost falsificate ori au fost modificate; sau
(b)
titularul locuiește în alt scop decât cel pentru care i-a fost autorizată șederea.
(2) Statele membre retrag, după caz, autorizația în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în situația în care:
(a)
angajatorul a fost sancționat în conformitate cu legislația națională pentru muncă nedeclarată și/sau ilegală;
(b)
întreprinderea angajatorului este lichidată sau a fost lichidată în temeiul legislației naționale în materie de insolvență sau nu desfășoară activități economice; sau
(c)
angajatorul a fost sancționat în temeiul articolului 17.
(3) Statele membre pot retrage autorizația în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în oricare dintre următoarele situații în care:
(a)
articolul 5 sau 6 nu sunt respectate sau nu mai sunt respectate;
(b)
angajatorul nu și-a îndeplinit obligațiile legale în ceea ce privește securitatea socială, impozitarea, drepturile lucrătorilor, condițiile de muncă sau condițiile ocupării unui loc de muncă, astfel cum prevede legislația și/sau contractele colective aplicabile;
(c)
angajatorul nu și-a îndeplinit obligațiile în baza contractului de muncă;
(d)
în cele 12 luni imediat precedente datei cererii, angajatorul a eliminat un loc de muncă cu normă întreagă pentru a crea locul de muncă vacant pe care încearcă să îl ocupe recurgând la prezenta directivă.
(4) Statele membre pot retrage autorizația în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în cazul în care resortisantul țării terțe solicită protecție internațională în temeiul Directivei 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului (19) ori protecție în conformitate cu legislația națională, cu obligațiile internaționale sau cu practica statului membru vizat.
(5) Fără a aduce atingere alineatului (1), orice decizie referitoare la retragerea autorizației ia în considerare circumstanțele specifice ale cazului, inclusiv interesele lucrătorului sezonier, și respectă principiul proporționalității.
(6) Motivele de anulare sau revocare a unei vize de scurtă ședere sunt reglementate de dispozițiile relevante din Codul de vize.
Articolul 10
Obligația de a coopera
Statele membre pot impune angajatorului să furnizeze toate informațiile relevante, necesare pentru acordarea, prelungirea sau reînnoirea autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră.
CAPITOLUL III
PROCEDURĂ ȘI AUTORIZAȚII ÎN SCOPUL OCUPĂRII UNUI LOC DE MUNCĂ SEZONIERĂ
Articolul 11
Accesul la informații
(1) Statele membre asigură solicitanților accesul cu ușurință la informațiile referitoare la toate documentele justificative necesare cererii și informațiile referitoare la intrare și ședere, inclusiv drepturile și obligațiile și garanțiile procedurale ale lucrătorului sezonier.
(2) Atunci când statele membre eliberează autorizații în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră resortisanților țărilor terțe, pun la dispoziția acestora, de asemenea, informații în scris despre drepturile și obligațiilor care le revin în temeiul prezentei directive, inclusiv procedurile referitoare la reclamații.
Articolul 12
Autorizații în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră
(1) Pentru șederi care nu depășesc 90 de zile, statele membre eliberează resortisanților țărilor terțe care îndeplinesc criteriile prevăzute la articolul 5 și cărora nu li se aplică motivele prevăzute la articolul 8 una dintre următoarele autorizații în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră, fără a aduce atingere normelor privind eliberarea vizelor de scurtă ședere prevăzute în Codul de vize și în Regulamentul (CE) nr. 1683/95 al Consiliului (20):
(a)
o viză de scurtă ședere, care indică faptul că este eliberată în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră;
(b)
o viză de scurtă ședere și un permis de muncă care indică faptul că acestea sunt eliberate în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră; sau
(c)
un permis de muncă care indică faptul că este eliberat în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră, în situația în care resortisantul țării terțe este exonerat de obligația de a deține viză în conformitate cu anexa II la Regulamentul (CE) nr. 539/2001 și că respectivul stat membru nu aplică acestuia articolul 4 alineatul (3) din același regulament.
La transpunerea prezentei directive, statele membre acordă fie autorizațiile menționate la literele (a) și (c), fie autorizațiile menționate la literele (b) și (c).
(2) Pentru șederile care depășesc 90 de zile, statele membre eliberează resortisanților țărilor terțe care întrunesc criteriile de la articolul 6 și cărora nu li se aplică motivele prevăzute la articolul 8 una dintre următoarele autorizații în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră:
(a)
o viză de lungă ședere, care să indice că este eliberată în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră;
(b)
un permis de lucrător sezonier;
(c)
un permis de lucrător sezonier și o viză de lungă ședere, dacă viza de lungă ședere este necesară în temeiul legislației naționale pentru intrarea pe teritoriu.
La transpunerea prezentei directive, statele membre pun la dispoziție numai una dintre autorizațiile menționate la literele (a), (b) și (c).
(3) Fără a aduce atingere acquis-ului Schengen, statele membre stabilesc dacă o cerere urmează a fi introdusă de resortisantul țării terțe și/sau de angajator.
Obligația statelor membre de a stabili dacă cererea trebuie să fie introdusă de un resortisant al unei țări terțe și/sau de către angajatorul acestuia nu aduce atingere niciunei dispoziții conform căreia în procedură sunt implicate ambele părți.
(4) Permisul de lucrător sezonier menționat la alineatul (2) primul paragraf literele (b) și (c) se eliberează de către autoritățile competente din statele membre, utilizând modelul prevăzut în Regulamentul (CE) nr. 1030/2002. Statele membre introduc o mențiune pe permis, specificând faptul că acesta este eliberat în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră.
(5) În situația vizelor de lungă ședere, statele membre introduc o mențiune prin care se precizează, la rubrica „observații” pe autocolantul de viză, că este eliberată în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în conformitate cu punctul 12 din anexa la Regulamentul (CE) nr. 1683/95.
(6) Statele membre pot indica informații suplimentare referitoare la raportul de muncă al lucrătorului sezonier pe suport tipărit, sau pot stoca aceste date în format electronic, astfel cum se prevede la articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 1030/2002 și la punctul 16 de la litera (a) din anexa la acesta.
(7) Atunci când se solicită o viză numai în scopul de a intra pe teritoriul unui stat membru și resortisantul țării terțe îndeplinește condițiile pentru a i se elibera un permis de lucrător sezonier în temeiul alineatului (2) primul paragraf litera (c), statul membru vizat acordă resortisantului țării terțe toate facilitățile pentru a obține viza necesară.
(8) Eliberarea unei vize de lungă ședere în conformitate cu alineatul (2) primul paragraf litera (a) nu aduce atingere posibilității statelor membre de a elibera o autorizație prealabilă de a munci în statul membru vizat.
Articolul 13
Solicitarea unui permis de lucrător sezonier
(1) Statele membre desemnează autoritățile competente să primească și să decidă cu privire la cererile de permise de lucrător sezonier, precum și să elibereze astfel de permise.
(2) O cerere de permis de lucrător sezonier se introduce în cadrul unei proceduri unice de solicitare.
Articolul 14
Durata șederii
(1) Statele membre stabilesc o durată maximă de ședere pentru lucrătorii sezonieri, durată care nu poate fi mai mică de cinci și mai mare de nouă luni în orice interval de doisprezece luni. La expirarea duratei respective, resortisantul țării terțe părăsește teritoriul statului membru, cu excepția cazului în care statul membru în cauză a emis un permis de ședere în temeiul legislației naționale sau al legislației Uniunii din alte motive decât ocuparea unui loc de muncă sezonieră.
(2) Statele membre pot stabili o perioadă maximă în orice interval de 12 luni în cursul căreia un angajator poate angaja lucrători sezonieri. Această perioadă durează cel puțin cât perioada maximă de ședere stabilită în temeiul alineatului (1).
Articolul 15
Prelungirea șederii sau reînnoirea autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră
(1) Pe durata maximă menționată la articolul 14 alineatul (1) și cu condiția respectării articolului 5 sau 6 și a neîndeplinirii motivelor prevăzute la articolul 8 alineatul (1) litera (b), la articolul 8 alineatul (2) și, dacă este cazul, la articolul 8 alineatul (4), statele membre acordă lucrătorilor sezonieri o prelungire a șederii, în cazul în care lucrătorii sezonieri își prelungesc contractul cu același angajator.
(2) Statele membre pot decide, în conformitate cu legislația națională, să permită lucrătorilor sezonieri să își prelungească contractul cu același angajator și să își prelungească șederea de mai multe ori, cu condiția să nu se depășească durata maximă menționată la articolul 14 alineatul (1).
(3) Pe durata maximă menționată la articolul 14 alineatul (1) și cu condiția respectării dispozițiilor articolului 5 sau 6 și a neîndeplinirii motivelor prevăzute la articolul 8 alineatul (1) litera (b), la articolul 8 alineatul (2) și, dacă este cazul, la articolul 8 alineatul (4), statele membre acordă lucrătorilor sezonieri o prelungire a șederii, în cazul în care urmează a fi angajați de un alt angajator.
(4) Statele membre pot decide, în conformitate cu legislația națională, să permită angajarea lucrătorilor sezonieri de către un alt angajator și prelungirea șederii acestora de mai multe ori, cu condiția să nu se depășească durata maximă menționată la articolul 14 alineatul (1).
(5) În sensul alineatelor (1)-(4), statele membre acceptă introducerea unei cereri atunci când un lucrător sezonier admis în temeiul prezentei directive se află pe teritoriul statului membru vizat.
(6) Statele membre pot refuza prelungirea șederii sau reînnoirea autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în cazul în care locul de muncă vacant ar putea fi ocupat de resortisanți ai statului membru vizat sau de alți cetățeni ai Uniunii, sau de resortisanți ai țărilor terțe cu ședere legală în statul membru respectiv. Prezentul alineat se aplică fără a aduce atingere principiului preferinței acordate cetățenilor Uniunii, astfel cum este enunțat în dispozițiile relevante ale actelor de aderare.
(7) Statele membre refuză prelungirea șederii sau reînnoirea autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în cazul în care a fost atinsă durata maximă a șederii, astfel cum este definită la articolul 14 alineatul (1).
(8) Statele membre pot refuza prelungirea șederii sau reînnoirea autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră dacă resortisantul țării terțe solicită protecție internațională în temeiul Directivei 2011/95/UE sau în cazul în care resortisantul țării terțe solicită protecție în temeiul legislației naționale, al obligațiilor internaționale sau al practicii statului membru vizat.
(9) Articolul 9 alineatul (2) și articolul 9 alineatul (3) literele (b), (c) și (d) nu se aplică unui lucrător sezonier care solicită să fie angajat de un alt angajator în conformitate cu alineatul (3) de la prezentul articol atunci când aceste dispoziții se aplică angajatorului anterior.
(10) Motivele pentru prelungirea vizelor de scurtă ședere sunt reglementate de dispozițiile relevante din Codul de vize.
(11) Fără a aduce atingere articolului 8 alineatul (1), orice decizie referitoare la o cerere de prelungire sau de reînnoire ia în considerare circumstanțele specifice ale cazului, inclusiv interesele lucrătorului sezonier, și respectă principiul proporționalității.
Articolul 16
Facilitarea reintrării
(1) Statele membre facilitează reintrarea resortisanților țărilor terțe care au fost admiși în statul membru respectiv ca lucrători sezonieri cel puțin o dată în ultimii cinci ani și care au respectat pe deplin, pe durata fiecăreia dintre șederi, condițiile aplicabile lucrătorilor sezonieri stabilite în prezenta directivă.
(2) Facilitatea menționată la alineatul (1) poate include una sau mai multe măsuri, printre care:
(a)
scutirea de la cerința de a prezenta unul sau a mai multe dintre documentele menționate la articolul 5 sau 6;
(b)
eliberarea mai multor permise de lucrător sezonier în cadrul unui act administrativ unic;
(c)
o procedură accelerată de obținere a unei decizii privind cererea unui permis de lucrător sezonier sau a unei vize de lungă ședere;
(d)
examinarea cu prioritate a cererilor de admisie în calitate de lucrător sezonier, inclusiv luarea în considerare a admisiei anterioare atunci când se ia decizia privind cerere în condițiile epuizării contingentelor de admisie.
Articolul 17
Sancțiuni împotriva angajatorilor
(1) Statele membre prevăd sancțiuni împotriva angajatorilor care nu și-au îndeplinit obligațiile care le revin în temeiul prezentei directive, inclusiv interdicția pentru angajatorii care și-au încălcat în mod grav obligațiile care le revin în temeiul prezentei directive de a angaja lucrători sezonieri. Sancțiunile respective sunt eficiente, proporționale și disuasive.
(2) Statele membre garantează faptul că, în cazul în care autorizația în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră este retrasă în temeiul articolului 9 alineatul (2) și al articolului 9 alineatul (3) literele (b), (c) și (d), angajatorului îi revine răspunderea pentru plata unei compensații către lucrătorul sezonier în conformitate cu procedurile din legislația națională. Orice răspundere acoperă toate obligațiile restante pe care angajatorul ar fi trebuit să respecte în cazul în care nu ar fi fost retrasă autorizația în scopul unei activități sezoniere.
(3) În cazul în care angajatorul este un subcontractant care nu a respectat prezenta directivă iar contractantul principal și eventualii subcontractanți intermediari nu și-au îndeplinit obligațiile de diligență definite în legislația națională, contractantului principal și eventualilor subcontractanți intermediari:
(a)
li se pot aplica sancțiunile definite la alineatul (1);
(b)
le poate reveni răspunderea, în plus față de angajator sau în locul acestuia, pentru plata unei eventuale compensații datorate lucrătorului sezonier în conformitate cu alineatul (2);
(c)
le poate reveni răspunderea, în plus față de angajator sau în locul acestuia, pentru plata eventualelor plăți restante datorate lucrătorului sezonier în conformitate cu legislația națională.
Statele membre pot să prevadă în legislația națională norme mai stricte privind răspunderea.
Articolul 18
Garanții procedurale
(1) Autoritățile competente dintr-un stat membru adoptă o decizie cu privire la cererea pentru o autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră. Autoritățile competente notifică în scris decizia solicitantului, în conformitate cu procedurile de notificare prevăzute în legislația națională, de îndată ce este posibil, însă în termen de maxim 90 de zile de la data introducerii cererii complete.
(2) În cazul unei cereri de prelungire a șederii sau de reînnoire a autorizației în temeiul articolului 15, statele membre adoptă toate măsurile adecvate pentru a asigura faptul că lucrătorul sezonier nu este obligat să își întrerupă raportul de muncă cu același angajator sau împiedicat să își schimbe angajatorul, din cauza unor proceduri administrative în curs.
În cazul în care valabilitatea autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră expiră pe durata procedurii de prelungire sau de reînnoire, statele membre, în conformitate cu legislația națională, permit șederea lucrătorului sezonier pe propriul teritoriu până când autoritățile competente iau o decizie cu privire la cerere, cu condiția ca cererea să fi fost introdusă în perioada de valabilitate a autorizației și ca perioada menționată la articolul 14 alineatul (1) să nu fi expirat.
În cazul aplicării celui de al doilea paragraf, statele membre pot decide, printre altele:
(a)
să elibereze permise de ședere naționale temporare sau autorizații echivalente până la luarea unei decizii; sau
(b)
să permită lucrătorului sezonier să muncească în perioada până la luarea unei decizii.
Pe durata examinării cererii de prelungire sau de reînnoire se aplică dispozițiile relevante din prezenta directivă.
(3) În cazul în care informațiile sau documentele furnizate în sprijinul cererii sunt incomplete, autoritățile competente comunică solicitantului, într-un termen rezonabil, informațiile suplimentare necesare și stabilesc un termen rezonabil pentru furnizarea acestora. Termenul menționat la alineatul (1) se suspendă până la primirea de către autoritățile competente a informațiilor suplimentare necesare.
(4) Motivarea unei decizii prin care se declară inadmisibilă o cerere de autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră sau prin care se respinge o cerere de autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră sau prin care se refuză prelungirea șederii sau reînnoirea autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră se notifică în scris solicitantului. Motivarea unei decizii de retragere a autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră se notifică în scris atât lucrătorului sezonier, cât și, dacă acest lucru se prevede în legislația națională, angajatorului.
(5) Orice decizie prin care se declară inamisibilă o cerere de autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră sau prin care se respinge cererea, se refuză prelungirea șederii sau reînnoirea unei autorizații în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră sau se retrage o autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră poate fi atacată în justiție în statul membru vizat, în conformitate cu legislația națională. Notificarea scrisă precizează instanța sau autoritatea administrativă la care poate fi introdusă calea de atac și termenul pentru introducerea căii de atac.
(6) Garanțiile procedurale referitoare la vizele de scurtă ședere sunt reglementate de dispozițiile relevante din Codul de vize.
Articolul 19
Taxe și costuri
(1) Statele membre pot pretinde plata unor taxe de prelucrare a cererilor în conformitate cu prezenta directivă. Nivelul unor astfel de taxe nu poate fi disproporționat sau excesiv. Taxele pentru vizele de scurtă ședere sunt reglementate prin dispozițiile relevante ale acquis-ului Schengen. În cazul în care taxele respective se achită de către resortisantul unei țări terțe, statele membre pot să prevadă că dreptul acestuia de a-i fi rambursate taxele de către angajator, în conformitate cu legislația națională.
(2) Statele membre pot solicita angajatorilor de lucrători sezonieri să asigure plata pentru:
(a)
costul călătoriei dus-întors între locul de origine al lucrătorului sezonier și locul de muncă din statul membru vizat;
(b)
costul asigurării de sănătate menționate la articolul 5 alineatul (1) litera (b) și la articolul 6 alineatul (1) litera (b).
Atunci când costurile menționate la prezentul articol sunt acoperite de către angajatori, se interzice recuperarea respectivelor costuri de la lucrătorul sezonier.
Articolul 20
Cazare
(1) Statele membre solicită dovezi care să ateste că lucrătorul sezonier va beneficia, pe toată durata șederii, de cazare de natură să îi asigure un nivel de trai adecvat, în conformitate cu legislația și/sau practica națională. Autoritatea competentă este informată cu privire la orice schimbare survenită în legătură cu cazarea lucrătorului sezonier.
(2) În cazul în care cazarea este organizată de către angajator sau prin intermediul acestuia:
(a)
lucrătorului sezonier i se poate solicita plata unei chirii al cărei cost nu poate fi excesiv în raport cu remunerația sa netă și cu calitatea cazării. Chiria nu se poate reține automat din salariul lucrătorului sezonier;
(b)
angajatorul pune la dispoziția lucrătorului sezonier un contract de închiriere sau un document echivalent în care sunt precizate în mod clar condițiile de închiriere pentru cazare;
(c)
angajatorul asigură faptul că, în ceea ce privește cazarea, sunt îndeplinite standardele generale în materie de sănătate și siguranță în vigoare în statul membru vizat.
Articolul 21
Plasamentul de către serviciile publice de ocupare a forței de muncă
Statele membre pot stabili că plasamentul lucrătorilor sezonieri se realizează numai de către serviciile publice de ocupare a forței de muncă.
CAPITOLUL IV
DREPTURI
Articolul 22
Drepturi conferite pe baza autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră
Pe durata de valabilitate a autorizației menționate la articolul 12, titularul se bucură de cel puțin următoarele drepturi:
(a)
dreptul de intrare și de ședere pe teritoriul statului membru care eliberează autorizația;
(b)
accesul liber pe întreg teritoriul statului membru care eliberează autorizația, în conformitate cu legislația națională;
(c)
dreptul de a exercita activitățile lucrative concrete pentru care au fost angajați în temeiul autorizației, în conformitate cu legislația națională.
Articolul 23
Dreptul la tratament egal
(1) Lucrătorii sezonieri beneficiază de tratament egal în raport cu resortisanții statului membru gazdă, cel puțin în ceea ce privește:
(a)
condițiile de încadrare în muncă, inclusiv vârsta minimă de încadrare în muncă și condițiile de muncă, inclusiv remunerarea și concedierea, programul de lucru, concediul și zilele libere, precum și cerințele în materie de sănătate și siguranță la locul de muncă;
(b)
dreptul la grevă și la acțiuni sindicale, în conformitate cu legislația și practicile naționale ale statului membru gazdă, libertatea de asociere și de afiliere, precum și apartenența la o organizație care reprezintă lucrătorii sau la orice organizație ai cărei membri desfășoară o activitate specifică, inclusiv drepturile și beneficiile conferite de aceste organizații, printre care dreptul la negocieri și la încheierea unor contracte colective, fără a aduce atingere dispozițiilor naționale privind ordinea publică și siguranța publică;
(c)
plățile restante care urmează a fi efectuate de către angajatori, referitoare la eventualele remunerații restante către resortisantul țării terțe;
(d)
ramurile securității sociale, astfel cum sunt definite la articolul 3 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004;
(e)
accesul la bunuri și servicii și la furnizarea bunurilor și serviciilor puse la dispoziția publicului, cu excepția cazării, fără a aduce atingere libertății contractuale în conformitate cu legislația Uniunii sau legislația națională;
(f)
serviciile de consiliere cu privire la locurile de muncă sezonieră oferite de oficiile de ocupare a forței de muncă;
(g)
educația și formarea profesională;
(h)
recunoașterea diplomelor, a certificatelor și a altor calificări profesionale, în conformitate cu procedurile naționale relevante;
(i)
beneficiile fiscale, în măsura în care se consideră că lucrătorul sezonier își are domiciliul fiscal în statul membru în cauză.
Lucrătorii sezonieri care se mută într-o țară terță sau urmașii acestor lucrători sezonieri care își au reședința într-o țară terță și care dobândesc drepturi de la lucrătorul sezonier respectiv, primesc pensii legale în temeiul încadrării în muncă anterioare a lucrătorului sezonier și dobândite în conformitate cu legislația prevăzută la articolul 3 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004, în aceleași condiții și la același nivel ca resortisanții statelor membre în cauză atunci când se mută într-o țară terță.
(2) Statele membre pot restrânge dreptul la tratament egal:
(i)
în temeiul alineatului (1) primul paragraf litera (d), prin excluderea prestațiilor familiale și a ajutorului de șomaj, fără a aduce atingere Regulamentului (UE) nr. 1231/2010;
(ii)
în temeiul alineatului (1) primul paragraf litera (g), prin restrângerea aplicării sale în ceea ce privește educația și formarea profesională direct legată de activitatea profesională concretă și prin excluderea burselor și împrumuturilor studențești și a altor burse și împrumuturi;
(iii)
în temeiul alineatului (1) primul paragraf litera (i), în ceea ce privește beneficiile fiscale, prin restrângerea aplicării sale la cazurile în care reședința înregistrată sau reședința obișnuită a membrilor familiei unui lucrător sezonier, pentru care acesta solicită beneficii, se află pe teritoriul statului membru vizat.
(3) Dreptul la tratament egal prevăzut la alineatul (1) nu aduce atingere dreptului statelor membre de a retrage sau de a refuza prelungirea sau reînnoirea autorizației în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră în conformitate cu articolele 9 și 15.
Articolul 24
Monitorizarea, evaluarea și inspecțiile
(1) Statele membre adoptă măsuri care să împiedice eventualele abuzuri și să sancționeze nerespectarea prezentei directive. Măsurile respective includ monitorizarea, evaluarea și, după caz, inspecția, în conformitate cu legislația sau cu practicile administrative naționale.
(2) Statele membre asigură faptul că serviciile însărcinate cu inspecția muncii sau autoritățile competente și, când acest lucru este prevăzut de legislația națională pentru lucrătorii naționali, organizațiile care reprezintă interesele lucrătorilor au acces la locul de muncă și, cu acordul lucrătorului, la locul de cazare.
Articolul 25
Facilitarea reclamațiilor
(1) Statele membre garantează existența unor instrumente eficace cu ajutorul cărora lucrătorii sezonieri pot formula reclamații împotriva angajatorilor lor, direct sau prin intermediul unor terți care, în conformitate cu criteriile stabilite de legislația lor națională, au un interes legitim în ceea ce privește asigurarea respectării prezentei directive, sau împotriva unei autorități competente a statului membru, în cazul în care în legislația națională prevede aceasta.
(2) Statele membre garantează părților terțe care, în conformitate cu criteriile stabilite de legislația lor națională, au un interes legitim în asigurarea respectării prezentei directive, posibilitatea de a iniția, în numele sau în sprijinul unui lucrător sezonier și cu aprobarea acestuia, orice procedură administrativă sau civilă, cu excepția procedurilor și deciziilor privind vizele de scurtă ședere, prevăzută pentru punerea în aplicare a prezentei directive.
(3) Statele membre garantează accesul lucrătorilor sezonieri, în aceleași condiții ca alți lucrători aflați într-o poziție similară, la măsurile de protecție împotriva concedierii sau a altor tratamente defavorabile din partea angajatorului, aplicate ca reacție la o reclamație formulată la nivel de întreprindere sau la o acțiune în justiție urmărind să impună respectarea prezentei directive.
CAPITOLUL V
DISPOZIȚII FINALE
Articolul 26
Statistici
(1) Comisiei i se comunică de către statele membre date statistice privind numărul autorizațiilor în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră eliberate pentru prima dată și, în măsura posibilului, numărul resortisanților țărilor terțe a căror autorizație în scopul ocupării unui loc de muncă sezonieră a fost prelungită, reînnoită sau retrasă. Statisticile respective sunt defalcate în funcție cetățenie și, în măsura posibilului, în funcție de durata de valabilitate a autorizației și în funcție de sectorul economic.
(2) Statisticile menționate la alineatul (1) se referă la perioade de referință de un an calendaristic și sunt comunicate Comisiei în termen de șase luni de la sfârșitul anului de referință. Primul an de referință este 2017.
(3) Statisticile menționate la alineatul (1) sunt comunicate în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 862/2007 al Parlamentului European și al Consiliului (21).
Articolul 27
Raportarea
La fiecare trei ani și pentru prima dată până la 30 septembrie 2019, Comisia prezintă un raport Parlamentului European și Consiliului privind aplicarea prezentei directive în statele membre și propune modificările necesare.
Articolul 28
Transpunerea
(1) Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 30 septembrie 2016. Statele membre comunică de îndată Comisiei textul acestor dispoziții.
Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, acestea conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere cu ocazia publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
(2) Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
Articolul 29
Intrarea în vigoare
Prezenta directivă intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 30
Destinatari
Prezenta directivă se adresează statelor membre, în conformitate cu tratatele.
Adoptată la Strasbourg, 26 februarie 2014.