NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (EU) 2015/478
ze dne 11. března 2015
o společných pravidlech dovozu
(kodifikované znění)
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 207 odst. 2 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
v souladu s řádným legislativním postupem (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Nařízení Rady (ES) č. 260/2009 (3) bylo podstatně změněno (4). Z důvodu srozumitelnosti a přehlednosti by mělo být uvedené nařízení kodifikováno.
(2)
Společná obchodní politika by měla být založena na jednotných zásadách.
(3)
Evropské společenství uzavřelo Dohodu o zřízení Světové obchodní organizace (WTO). Příloha 1 A k uvedené dohodě obsahuje mimo jiné Všeobecnou dohodu o clech a obchodu 1994 (GATT 1994) a Dohodu o ochranných opatřeních.
(4)
Dohoda o ochranných opatřeních vyhovuje potřebě upřesnit a posílit disciplíny GATT 1994, zejména disciplínu článku XIX. Uvedená dohoda požaduje odstranění ochranných opatření, která se vymykají těmto pravidlům, jako jsou dobrovolná vývozní omezení, ujednání o řízení trhů nebo jiná podobná ujednání při dovozu nebo při vývozu.
(5)
Dohoda o ochranných opatřeních se vztahuje také na výrobky z odvětví uhlí a oceli. Proto platí společná pravidla dovozu, zejména se zřetelem na použití ochranných opatření, také pro tyto výrobky, aniž by byla dotčena případná opatření provádějící dohodu týkající se zvlášť výrobků z odvětví uhlí a oceli.
(6)
Textilní výrobky, na které se vztahuje nařízení Rady (ES) č. 517/94 (5), jsou předmětem zvláštní úpravy na úrovni Unie i na mezinárodní úrovni. Měly by tudíž být vyňaty z oblasti působnosti tohoto nařízení.
(7)
Členské státy by měly Komisi informovat o každém nebezpečí, které vyplyne z vývoje dovozu a mohlo by si vyžádat zavedení kontroly Unie nebo uplatnění ochranných opatření.
(8)
V takovém případě by Komise měla zkoumat dovozní podmínky, vývoj dovozu a různá hlediska hospodářské a obchodní situace, jakož i případná opatření, která mají být uplatňována.
(9)
V případě uplatňování předchozí kontroly Unie by mělo být propuštění dotčených produktů do volného oběhu podmíněno předložením kontrolního dokladu, který odpovídá jednotným kritériím. Tento doklad by měly na prostou žádost dovozce vystavit v určité lhůtě orgány členských států, aniž by tím dovozci vznikalo právo dovozu. Kontrolní doklad by proto měl platit pouze tak dlouho, dokud nedojde ke změně dovozních pravidel.
(10)
Členské státy a Komise by se měly navzájem co nejpodrobněji informovat o výsledcích kontroly Unie.
(11)
Komisi přísluší, aby přijímala ochranná opatření, která jsou v zájmu Unie nutná. Tento zájem by se měl brát v úvahu jako celek, a zejména zahrnovat zájmy výrobců, uživatelů a spotřebitelů Unie.
(12)
Ochranná opatření vůči členu WTO mohou přicházet v úvahu pouze tehdy, jestliže je dotyčný produkt do Unie dovážen v tak zvýšeném množství a za takových podmínek, že vzniká nebo hrozí vážná újma výrobcům Unie obdobného nebo přímo soutěžícího produktu, ledaže mezinárodní závazky dovolují odchylku od tohoto pravidla.
(13)
Měly by být definovány pojmy „vážná újma“, „hrozba vážné újmy“ a „výrobce Unie“ a stanovena přesná kritéria pro určení újmy.
(14)
Před uplatněním ochranného opatření by se mělo provést šetření, avšak Komise by si měla zachovat možnost, aby v naléhavých případech uplatňovala prozatímní opatření.
(15)
Je třeba podrobně upravit zahájení šetření, potřebné kontroly a inspekce, přístup vyvážejících zemí a účastníků řízení k získaným informacím, slyšení účastníků řízení a možnost účastníků řízení předložit svá stanoviska.
(16)
Ustanoveními tohoto nařízení týkající se šetření nejsou dotčeny předpisy Unie a členských států států o profesním tajemství.
(17)
Pro zvýšení právní jistoty dotčených hospodářských subjektů a v zájmu rychlého rozhodování je dále nutno stanovit lhůty pro zahájení šetření a pro rozhodnutí o účelnosti opatření.
(18)
Pokud jsou přijata ochranná opatření ve formě kvóty, neměla by být její výše zpravidla nižší než průměr dovozu za alespoň tříleté reprezentativní období.
(19)
Jestliže se kvóta rozdělí mezi dodavatelské země, může se podíl každé země stanovit buď dohodou s těmito zeměmi, nebo na základě dovozu v reprezentativním období. V případě vážné újmy a neúměrného růstu dovozu by však mělo být možné se od těchto pravidel odchýlit pod podmínkou, že prověhne náležitá konzultace ve Výboru pro ochranná opatření WTO.
(20)
Měla by se určit maximální doba platnosti ochranných opatření a stanovit zvláštní ustanovení o prodloužení platnosti těchto opatření, jejich postupné liberalizaci a jejich přezkumu.
(21)
Měly by se stanovit okolnosti, za nichž mají být od ochranných opatření osvobozeny produkty pocházející z rozvojové země, která je členem WTO.
(22)
Kontrolní nebo ochranná opatření, která se omezují na jednu nebo více oblastí Unie, se mohou ukázat vhodnější než opatření uplatňovaná v celé Unii. Taková opatření by však měla být připuštěna pouze výjimečně, pokud neexistují žádná alternativní řešení. Je nutno zajistit, aby tato opatření byla dočasná a aby co nejméně omezovala fungování vnitřního trhu.
(23)
V zájmu sjednocení pravidel dovozu by měly být náležitosti, které mají dovozci splňovat, jednoduché a bez ohledu na místo odbavení zboží vždy stejné. Proto by mělo být zajištěno, aby všechny náležitosti byly splněny použitím tiskopisů odpovídajících vzoru připojenému k tomuto nařízení.
(24)
Kontrolní doklady vystavené v souvislosti s kontrolními opatřeními Unie by měly být nezávisle na vystavujícím členském státě platné v celé Unii.
(25)
Uplatňování tohoto nařízení vyžaduje jednotné podmínky pro přijímání prozatímních a konečných ochranných opatření a pro ukládání opatření předchozí kontroly. Tato opatření by měla přijímat Komise v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011 (6).
(26)
Pro přijímání kontrolních a prozatímních opatření by se měl s ohledem na účinky uvedených opatření a jejich posloupnost ve vztahu k přijímání konečných ochranných opatření použít poradní postup. V případě, že by prodlení při zavádění opatření mohlo způsobit škodu, kterou by bylo obtížné napravit, je nezbytné, aby Komise byla oprávněna přijmout okamžitě použitelná prozatímní opatření,
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
KAPITOLA I
OBECNÉ ZÁSADY
Článek 1
1. Toto nařízení se vztahuje na dovoz produktů pocházejících ze třetích zemí, s výjimkou:
a)
textilních výrobků, na které se vztahují zvláštní pravidla dovozu podle nařízení (ES) č. 517/94;
b)
produktů pocházejících z některých třetích zemí uvedených v nařízení Rady (ES) č. 625/2009 (7).
2. Dovoz produktů uvedených v odstavci 1 do Unie je volný a nepodléhá žádnému množstevnímu omezení, aniž jsou dotčena případná ochranná opatření přijatá podle kapitoly V.
KAPITOLA II
INFORMAČNÍ A KONZULTAČNÍ POSTUP UNIE
Článek 2
Pokud by vývoj dovozu vyžadoval zavedení kontrolních a ochranných opatření, sdělí to členské státy Komisi. Toto sdělení musí obsahovat dostupné důkazy podle kritérií stanovených v článku 9. Komise toto sdělení neprodleně předá všem členským státům.
Článek 3
1. Komisi je nápomocen Výbor pro ochranná opatření (dále jen „výbor“), zřízený tímto nařízením. Tento výbor je výborem ve smyslu nařízení (EU) č. 182/2011.
2. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 4 nařízení (EU) č. 182/2011.
3. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 5 nařízení (EU) č. 182/2011.
4. Odkazuje-li se na tento odstavec, použije se článek 8 nařízení (EU) č. 182/2011 ve spojení s článkem 5 uvedeného nařízení.
5. Použije-li se písemný postup podle čl. 3 odst. 5 nařízení (EU) č. 182/2011 pro přijetí konečných opatření podle článku 16 tohoto nařízení, tento postup se ukončí bez výsledku, jestliže o tom ve lhůtě stanovené předsedou rozhodne předseda nebo o to požádá většina členů výboru definovaná v čl. 5 odst. 1 nařízení (EU) č. 182/2011. Použije-li se písemný postup v jiných případech, kdy návrh opatření projednává výbor, tento postup se ukončí bez výsledku, jestliže o tom ve lhůtě stanovené předsedou rozhodne předseda nebo o to požádá prostá většina členů výboru. Použije-li se písemný postup v jiných případech, kdy návrh opatření neprojednává výbor, tento postup se ukončí bez výsledku, jestliže o tom ve lhůtě stanovené předsedou rozhodne předseda nebo o to požádá nejméně čtvrtina členů výboru.
KAPITOLA III
ŠETŘENÍ UNIE
Článek 4
1. Aniž je dotčen článek 7, provede se před zavedením ochranného opatření šetření Unie.
2. Cílem šetření je, aby se na základě činitelů uvedených v článku 9 zjistilo, zda daným výrobcům Unie vzniká nebo hrozí vážná újma způsobená dovozem dotyčného produktu.
3. Použijí se tyto definice:
a)
„vážnou újmou“ se rozumí významné obecné poškození postavení výrobců Unie;
b)
„hrozbou vážné újmy“ se rozumí vážná újma, která jednoznačně a bezprostředně hrozí;
c)
„výrobci Unie“ se rozumějí výrobci obdobných nebo přímo soutěžících produktů jako celek, kteří působí na území Unie, nebo ti výrobci, jejichž společná výroba obdobných nebo přímo soutěžících produktů tvoří významný podíl na celkové výrobě Unie těchto produktů.
Článek 5
1. Pokud je Komisi zřejmé, že existují dostatečné důkazy odůvodňující zahájení šetření, zahájí je do jednoho měsíce po obdržení sdělení od některého členského státu a zveřejní oznámení v Úředním věstníku Evropské unie. Toto oznámení:
a)
obsahuje souhrn získaných informací a pokyn, že je nutno předat Komisi všechny užitečné informace;
b)
stanoví lhůtu, v níž mohou zúčastněné osoby vyjádřit písemné stanovisko a předat informace, pokud tato stanoviska a informace mají být vzaty v úvahu při šetření;
c)
stanoví lhůtu, v níž mohou zúčastněné osoby podat žádost o slyšení před Komisí podle odstavce 4.
Komise zahájí šetření v součinnosti s členskými státy.
Komise informuje členské státy o posouzení informací, které provedla, obvykle do 21 dnů ode dne, kdy jí byly informace předány.
2. Komise si vyžádá všechny informace, které považuje za nutné, a považuje-li to za vhodné, pokusí se poté, co informovala členské státy, ověřit tyto informace u dovozců, obchodníků, obchodních zástupců, výrobců, obchodních sdružení a organizací.
Komisi přitom poskytují pomoc zaměstnanci členského státu, na jehož území se toto prověřování provádí, pokud si to tento členský stát přeje.
3. Členské státy poskytnou Komisi na její žádost a podle postupů, které Komise stanoví, informace, které mají k dispozici o vývoji situace na trhu s produktem, jehož se šetření týká.
4. Zúčastněné osoby, které se přihlásily podle odst. 1 prvního pododstavce, a zástupci vyvážející země mohou na základě písemné žádosti nahlížet do všech informací poskytnutých Komisi v rámci šetření, kromě interních dokumentů úřadů Unie nebo jejích členských států, pokud jsou tyto informace významné pro uplatnění jejich argumentů, nejsou důvěrné ve smyslu článku 8 a Komise je při šetření používá.
Zúčastněné osoby, které se přihlásily, mohou Komisi sdělit stanovisko k těmto informacím. Jejich stanoviska lze vzít v úvahu, pokud se opírají o dostatečné důkazy.
5. Komise může zúčastněné osoby vyslechnout. Zúčastněné osoby musí být vyslechnuty, pokud o to písemně požádají ve lhůtě stanovené oznámením v Úředním věstníku Evropské unie a prokáží, že mohou být výsledkem šetření skutečně dotčeny a že existují zvláštní důvody pro jejich slyšení.
6. Pokud nejsou informace poskytnuty ve lhůtách stanovených tímto nařízením nebo Komisí na základě tohoto nařízení nebo pokud je šetření značně bráněno, mohou být zjištění učiněna na základě údajů, které jsou k dispozici. Jestliže Komise zjistí, že jí zúčastněná osoba nebo třetí osoba sdělily nesprávné nebo zavádějící informace, nebere tyto informace v úvahu a může využít údaje, které jsou k dispozici.
7. Pokud Komise dospěje k názoru, že stávající důkazy nepostačují k tomu, aby odůvodnily šetření, sdělí toto rozhodnutí členským státům do jednoho měsíce od obdržení sdělení od členských států.
Článek 6
1. Po ukončení šetření předkládá Komise výboru zprávu o výsledcích.
2. Pokud Komise během devíti měsíců po zahájení šetření dojde k závěru, že nejsou nutná žádná kontrolní nebo ochranná opatření Unie, ukončí se šetření do jednoho měsíce. Komise šetření ukončí poradním postupem podle čl. 3 odst. 2.
3. Pokud Komise dojde k závěru, že jsou nutná kontrolní a ochranná opatření Unie, přijme podle kapitol IV a V ve lhůtě devíti měsíců po zahájení šetření potřebná opatření. Ve výjimečných případech může být tato lhůta prodloužena o další nejvýše dva měsíce; v tom případě zveřejní Komise v Úředním věstníku Evropské unie oznámení o délce prodloužení se shrnutím důvodů.
Článek 7
1. Tato kapitola nevylučuje použití kontrolních opatření podle článků 10 až 14 nebo prozatímních ochranných opatření podle článků 15, 16 a 17 v kterémkoli okamžiku.
Prozatímní opatření se uplatňují,
a)
jestliže kritická situace, v níž by každé prodlení vedlo k obtížně napravitelné škodě, vyžaduje okamžitý zásah a
b)
jestliže bylo předběžně stanoveno, že je jasně prokázáno, že růstem dovozu vznikla nebo hrozí vážná újma.
Doba platnosti těchto opatření nesmí přesahovat 200 dnů.
2. Prozatímní ochranná opatření spočívají ve zvýšení cel oproti jejich stávající úrovni, nezávisle na tom, je-li nulová nebo vyšší, jestliže jsou tato opatření s to zabránit vážné újmě nebo ji napravit.
3. Komise provede bez odkladu veškerá vyšetřovací opatření, která jsou ještě zapotřebí.
4. Pokud jsou prozatímní ochranná opatření zrušena, protože nedošlo k žádné vážné újmě ani hrozbě vážné újmy, jsou cla vybraná na základě těchto opatření bez žádosti neprodleně vrácena. Použije se postup stanovený v článcích 235 a následujících nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 (8).
Článek 8
1. Informace získané na základě tohoto nařízení smějí být použity pouze k účelu, k němuž byly vyžádány.
2. Komise, členské státy ani jejich úředníci nesdělí žádné důvěrné informace, které obdrželi podle tohoto nařízení, ani žádné důvěrně poskytnuté údaje bez výslovného souhlasu toho, kdo tyto informace poskytl.
3. Každá žádost o důvěrné zacházení musí uvádět důvody, proč je informace důvěrná.
Zdá-li se však žádost o důvěrné zacházení neoprávněná a nepřeje-li si ten, kdo informaci poskytl, povolit její zveřejnění ani její sdělení v obecné nebo souhrnné formě, nemusí být dotyčná informace brána v úvahu.
4. Informace je v každém případě považována za důvěrnou, pokud by její sdělení mohlo mít závažný nepříznivý účinek na toho, kdo ji poskytl nebo je jejím zdrojem.
5. Odstavce 1 až 4 nevylučují, aby se úřady Unie odvolávaly na obecné informace, a zejména na důvody, na kterých jsou založena rozhodnutí přijatá na základě tohoto nařízení. Tyto úřady však musí přihlížet k oprávněnému zájmu dotčených fyzických nebo právnických osob na zachování jejich obchodního tajemství.
Článek 9
1. Zkoumání vývoje dovozu, dovozních podmínek a vážné újmy nebo hrozby vážné újmy pro výrobce Unie se opírá zejména o tyto činitele:
a)
objem dovozu, zejména při podstatném zvýšení v absolutních číslech nebo v poměru k výrobě nebo spotřebě v Unii;
b)
cena dovážených produktů, zejména pokud je významně nižší v porovnání s cenou obdobného produktu v Unii;
c)
účinky na výrobce Unie, které jsou patrné ve vývoji některých hospodářských činitelů, jako jsou:
-
výroba,
-
využití kapacity,
-
zásoby,
-
prodej,
-
podíl na trhu,
-
ceny (tzn. pokles cen nebo zabránění nárůstu cen, k němuž by normálně došlo),
-
zisk,
-
kapitálový výnos,
-
peněžní toky,
-
zaměstnanost;
d)
jiné činitele než vývoj dovozu, jimiž vzniká nebo může vzniknout dotyčným výrobcům Unie újma.
2. Pokud se posuzuje existence hrozby vážné újmy, Komise také prověřuje, zda lze jasně předvídat, že určitá situace pravděpodobně povede ke skutečné újmě.
Přitom lze mimo jiné zohlednit tyto činitele:
a)
míru růstu vývozu do Unie;
b)
vývozní kapacitu v zemi původu nebo vývozu, která již existuje nebo vznikne v dohledné budoucnosti, a pravděpodobnost, že tato kapacita bude využita k vývozu do Unie.
KAPITOLA IV
KONTROLNÍ OPATŘENÍ
Článek 10
1. Pokud vývoj dovozu produktu pocházejícího ze třetí země, na který se vztahuje toto nařízení, hrozí způsobit újmu výrobcům Unie, může být dovoz tohoto produktu, pokud to vyžadují zájmy Unie, podroben:
a)
zpětné kontrole Unie podle rozhodnutí uvedeného v odstavci 2 nebo
b)
předchozí kontrole Unie podle článku 11.
2. Komise přijímá rozhodnutí o zavedení kontroly prostřednictvím prováděcích aktů poradním postupem podle čl. 3 odst. 2.
3. Doba platnosti kontrolních opatření je omezená. Pokud není stanoveno jinak, pozbývají platnosti uplynutím druhého pololetí, které následuje po pololetí, během nějž byla opatření zavedena.
Článek 11
1. Produkty, které podléhají předchozí kontrole Unie, smějí být propuštěny do volného oběhu pouze po předložení kontrolního dokladu. Tento doklad vydává příslušný orgán určený členskými státy pro všechna požadovaná množství bezplatně do nejvýše pěti pracovních dnů poté, co tento orgán obdrží žádost dovozce Unie, nezávisle na jeho místě usazení v Unii. Pokud se neprokáže opak, má se za to, že příslušný vnitrostátní orgán žádost obdržel nejpozději tři pracovní dny po jejím podání.
2. Kontrolní doklad se vyhotovuje na tiskopise odpovídajícím vzoru v příloze I.
Pokud není v rozhodnutí o zavedení kontroly stanoveno jinak, obsahuje žádost dovozce o vystavení kontrolního dokladu povinně pouze tyto údaje:
a)
jméno a úplnou adresu žadatele (včetně čísla telefonu, faxu a v případě potřeby identifikačního čísla u příslušných vnitrostátních orgánů), jakož i jeho daňové identifikační číslo, pokud je povinen platit DPH;
b)
případně jméno a úplnou adresu deklaranta nebo zástupce určeného žadatelem (včetně čísla telefonu a faxu);
c)
označení zboží s uvedením jeho:
-
obchodního názvu,
-
kódu kombinované nomenklatury,
-
místa původu a místa odeslání;
d)
deklarovaná množství v kilogramech a v případě potřeby v jiné jednotce (páry, kusy atd.);
e)
cenu zboží v eurech, CIF hranice Unie;
f)
následující prohlášení žadatele s datem, podpisem a jménem žadatele napsaným hůlkovým písmem:
„Já, níže podepsaný, potvrzuji, že údaje uvedené v této žádosti jsou pravdivé a byly poskytnuty v dobré víře a že jsem usazen na území Unie.“
3. Kontrolní doklad je platný v celé Unii nezávisle na tom, který členský stát jej vystavil.
4. Zjištění, že jednotková cena, za niž je obchod sjednán, překračuje cenu uvedenou v kontrolním dokladu o méně než 5 % nebo že celková hodnota nebo celkové množství produktů deklarovaných k dovozu překračuje o méně než 5 % hodnotu nebo množství, které jsou uvedeny v kontrolním dokladu, nevylučuje propuštění dotyčného produktu do volného oběhu. Komise může po vyslechnutí stanovisek vyjádřených ve výboru s přihlédnutím k vlastnostem produktů a k jiným zvláštním znakům transakcí stanovit jiný procentní podíl, který však zpravidla nesmí překročit 10 %.
5. Kontrolní doklad se může použít pouze tehdy, pokud zůstanou pro dané transakce použitelná ujednání o liberalizaci dovozu. Kontrolní doklad lze používat nejdéle po dobu, která se stanoví ke stejnému okamžiku a stejným postupem jako zavedení kontroly, přičemž se zohlední vlastnosti produktů a ostatní zvláštní znaky těchto transakcí.
6. Původ produktů kontrolovaných Unií se musí prokázat osvědčením o původu, pokud je to požadováno v rozhodnutí podle článku 10. Jiné předpisy o předložení takového osvědčení nejsou tímto odstavcem dotčeny.
7. Jestliže se na produkty podléhající předchozí kontrole Unie v některém členském státě vztahuje regionální ochranné opatření, může dovozní povolení udělené tímto členským státem nahradit kontrolní doklad.
8. Kontrolní doklady a výtahy z nich se vystavují ve dvou vyhotoveních, z nichž první je označeno jako „Originál pro žadatele“, má číslo 1 a předává se žadateli, zatímco druhé je označeno jako „Kopie pro příslušný orgán“, má číslo 2 a uchovává je orgán, který doklad vystavil. Pro správní účely může příslušný orgán k vyhotovení č. 2 připojit ještě další dodatečná vyhotovení.
9. Pro tiskopisy se použije bílý, bezdřevý, klížený psací papír s hmotností 55 až 65 g/m2. Tiskopisy mají formát 210 × 297 mm; odstup řádků je 4,24 mm (1/6); úprava tiskopisu se musí přesně dodržet. Přední i zadní strana vyhotovení č. 1, která představuje vlastní kontrolní doklad, je navíc opatřena tištěným žlutým gilošovaným vzorem, který zviditelní jakékoli padělání mechanickými nebo chemickými prostředky.
10. Za tisk tiskopisů odpovídají členské státy. Tiskopisy je možné tisknout v tiskárnách schválených členským státem, ve kterém jsou usazeny. V takovém případě musí každý tiskopis obsahovat odkaz na toto schválení. Na tiskopisech se musí uvést název a adresa tiskárny nebo značka, podle níž lze tiskárnu identifikovat.
Článek 12
Pokud nebyl dovoz produktu podroben předchozí kontrole Unie, může Komise v souladu s článkem 17 zavést kontrolu omezenou na dovoz určený pro jeden nebo více regionů Unie. Jakmile se Komise rozhodne zahájit kontrolu, uvědomí o tom členské státy.
Článek 13
1. Produkty pod regionální kontrolou smějí být propuštěny do volného oběhu pouze po předložení kontrolního dokladu. Tento doklad vydává příslušný orgán určený daným členským státem nebo státy pro všechna požadovaná množství bezplatně do nejvýše pěti pracovních dnů poté, co příslušný vnitrostátní orgán obdrží žádost dovozce Unie, nezávisle na jeho místě usazení v Unii. Pokud se neprokáže opak, má se za to, že příslušný vnitrostátní orgán žádost obdržel nejpozději tři pracovní dny po jejím podání. Kontrolní doklad se může použít jen po dobu, po kterou zůstávají účinná ujednání o liberalizaci dovozu odpovídající daným transakcím.
2. Použije se čl. 11 odst. 2.
Článek 14
1. Členské státy sdělí Komisi v případě kontroly Unie nebo regionální kontroly během prvních deseti dnů každého měsíce:
a)
v případě předchozí kontroly částky vypočtené podle ceny CIF a množství zboží, pro něž byly v předchozím období vydány kontrolní doklady;
b)
v každém případě dovoz během období, které předchází období uvedenému v písmenu a).
Informace členských států jsou rozčleněny podle produktů a zemí.
Odchylná ustanovení mohou být přijata ke stejnému okamžiku a stejným postupem, jakým byla zavedena kontrola.
2. Komise může na žádost členského státu nebo z vlastního podnětu změnit časový rozvrh pro předkládání informací, pokud to vyžadují vlastnosti produktu nebo zvláštní okolnosti.
3. Komise o tom uvědomí členské státy.
KAPITOLA V
OCHRANNÁ OPATŘENÍ
Článek 15
1. Pokud je produkt dovážen do Unie v natolik zvýšeném množství nebo za takových podmínek, že tím výrobcům Unie vzniká nebo hrozí vážná újma, může Komise na ochranu zájmů Unie na žádost některého členského státu nebo z vlastního podnětu:
a)
zkrátit dobu platnosti kontrolních dokladů ve smyslu článku 11, které budou vydány po vstupu tohoto opatření v platnost;
b)
změnit pravidla pro dovoz dotyčného produktu tak, že smí být propuštěn do volného oběhu pouze po předložení dovozního povolení; toto povolení se uděluje podle pravidel a v mezích, které stanoví Komise.
Opatření uvedená v písmenech a) a b) jsou okamžitě použitelná.
2. Vůči členům WTO lze opatření podle odstavce 1 přijmout, jen jsou-li splněny obě podmínky prvního pododstavce uvedeného odstavce.
3. Je-li stanovena kvóta, zohlední se zvláště:
a)
zájem na co nejrozsáhlejším zachování tradičních obchodních toků;
b)
objem zboží dováženého na základě smluv uzavřených za obvyklých podmínek před vstupem ochranného opatření ve smyslu této kapitoly v platnost, pokud byly tyto smlouvy příslušným členským státem Komisi oznámeny;
c)
potřeba nepoškodit dosažení cíle sledovaného zavedením kvóty.
Výše kvóty nesmí být nižší než průměr dovozu za tři poslední reprezentativní roky, pro které jsou k dispozici statistiky, ledaže je k zabránění vážné újmě nebo k její nápravě nezbytná odlišná úroveň.
4. Pokud je kvóta rozdělena mezi dodavatelské země, může být rozdělení dohodnuto s těmi dodavatelskými zeměmi, které mají podstatný zájem na tom, aby dodávaly daný produkt k dovozu do Unie.
Není-li tomu tak, rozdělí se kvóta mezi dodavatelské země vždy podle jejich podílu na dovozu daného produktu do Unie během předchozího reprezentativního období, přičemž se vezmou v úvahu zvláštní činitele, které mohly nebo mohou ovlivnit obchod s tímto produktem.
Avšak za předpokladu, že je splněna povinnost Unie provádět konzultace ve Výboru pro ochranná opatření WTO, může být v případě vážné újmy od této metody rozdělení upuštěno, jestliže se dovoz z jedné nebo více dodavatelských zemí ve srovnání s celkovým růstem dovozu dotyčného produktu během předchozího reprezentativního období neúměrně zvýšil.
5. Opatření podle tohoto článku se po vstupu v platnost vztahují na všechny produkty propuštěné do volného oběhu. V souladu s článkem 17 mohou být omezena na jeden nebo více regionů Unie.
Tato opatření však nebrání propuštění do volného oběhu produktů, které již jsou na cestě do Unie, jestliže se jejich místo určení již nedá změnit a jestliže tyto produkty, které podle článků 10 a 11 mohou být propuštěny do volného oběhu pouze proti předložení kontrolního dokladu, jsou takovým dokladem doprovázeny.
6. Pokud o zásah Komise požádal některý členský stát, přijme Komise přezkumným postupem podle čl. 3 odst. 3, nebo v naléhavých případech podle čl. 3 odst. 4, rozhodnutí do pěti pracovních dnů od obdržení žádosti.
Článek 16
Pokud to vyžadují zájmy Unie, může Komise přezkumným postupem podle čl. 3 odst. 3 a v souladu s kapitolou III přijmout vhodná opatření k zabránění tomu, aby se určitý produkt do Unie dovážel v natolik zvýšeném množství nebo za takových podmínek, že by tím výrobcům obdobných nebo přímo konkurujících produktů z Unie vznikla nebo hrozila vzniknout vážná újma.
Použije se čl. 15 odst. 2 až 5.
Článek 17
Pokud se při kontrole zejména na základě činitelů uvedených v článku 9 zjistí, že v jednom nebo více regionech Unie jsou splněny podmínky pro přijetí opatření podle článků 10 a 15, může Komise po posouzení alternativních řešení výjimečně povolit uplatňování kontrolních a ochranných opatření omezených na daný region nebo regiony, pokud má za to, že uplatňování těchto opatření je vhodnější na této úrovni než na úrovni Unie.
Tato opatření musí být dočasná a musí co nejméně omezovat fungování vnitřního trhu.
Tato opatření se přijímají postupem podle článků 10 a 15.
Článek 18
Ochranná opatření se nesmějí vztahovat na produkt pocházející z rozvojové země, která je členem WTO, pokud její podíl na dovozu daného produktu do Unie nepřekračuje 3 %, za předpokladu, že dovoz z rozvojových zemí, které jsou členem WTO a jejichž podíl na dovozu je méně než 3 %, netvoří společně více než 9 % celkového dovozu dotyčného produktu do Unie.
Článek 19
1. Doba platnosti ochranných opatření se omezuje na dobu, která je nezbytná k zabránění vážné újmě nebo k její nápravě a pro usnadnění přizpůsobení výrobců Unie. Tato doba nesmí překročit, včetně doby platnosti případného prozatímního opatření, čtyři roky.
2. Původní doba platnosti ochranných opatření jiných než stanovených v čl. 15 odst. 4 třetím pododstavci může být prodloužena, pokud se zjistí, že
a)
prodloužení je nezbytné k zabránění vážné újmě nebo k její nápravě;
b)
výrobci Unie prokazatelně provádějí přizpůsobení.
3. Rozhodnutí o prodloužení jsou přijímána podle kapitoly III a stejnými postupy jako v případě původních opatření. Prodloužené opatření nesmí být více omezující než opatření na konci původní doby platnosti.
4. Pokud doba platnosti ochranného opatření překračuje jeden rok, je třeba je během doby uplatňování, včetně doby prodloužení, postupně liberalizovat v pravidelných odstupech.
5. Celková doba uplatňování ochranného opatření, včetně doby uplatňování případných prozatímních opatření, původní doby uplatňování a jejího případného prodloužení, nesmí překročit osm let.
Článek 20
1. V průběhu uplatňování kontrolních nebo ochranných opatření podle kapitol IV a V může Komise na žádost členského státu nebo z vlastního podnětu nejpozději v polovině doby uplatňování opatření přijatých na více než tři roky:
a)
posoudit účinky opatření;
b)
určit, zda a do jaké míry je vhodné urychlit proces liberalizace;
c)
ověřit, zda je zachování opatření nutné.
Pokud se Komise domnívá, že zachování opatření je nutné, uvědomí v tomto smyslu členské státy.
2. Pokud se Komise domnívá, že je nutné některá kontrolní nebo ochranná opatření podle článků 10, 12, 15, 16 a 17 zrušit nebo změnit, učiní tak přezkumným postupem podle čl. 3 odst. 3.
Pokud se rozhodnutí týká regionálních kontrolních opatření, použije se od šestého dne po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 21
1. Dovoz produktu, který byl předmětem ochranného opatření, nesmí být po dobu, která odpovídá době platnosti dřívějšího opatření, znovu podroben ochrannému opatření. Tato doba nesmí být kratší než dva roky.
2. Odchylně od odstavce 1 se může ochranné opatření s dobou platnosti 180 dnů nebo méně opětně použít na dovoz produktu, jestliže:
a)
od zavedení ochranného opatření na dovoz tohoto produktu uplynul alespoň jeden rok a
b)
toto ochranné opatření nebylo v období pěti let předcházejících jeho zavedení použito na tento produkt více než dvakrát.
KAPITOLA VI
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 22
Pokud to zájmy Unie vyžadují, může Komise přezkumným postupem podle čl. 3 odst. 3 přijmout vhodná opatření, jimiž se provádějí legislativní akty, aby umožnila výkon práv a povinností Unie nebo všech členských států na mezinárodní úrovni, zejména v oblasti obchodu s komoditami.
Článek 23
Komise zahrne informace o uplatňování tohoto nařízení do své výroční zprávy o uplatňování a provádění opatření na ochranu obchodu, kterou má předkládat Evropskému parlamentu a Radě podle článku 22a nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 (9).
Článek 24
1. Tímto nařízením není dotčeno plnění povinností vyplývajících ze zvláštních pravidel obsažených v dohodách mezi Unií a třetími zeměmi.
2. Aniž jsou dotčeny ostatní předpisy Unie, nevylučuje toto nařízení přijetí nebo uplatňování členskými státy:
a)
zákazů, množstevních omezení nebo kontrolních opatření, které jsou odůvodněny veřejnou mravností, veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví;
b)
zvláštních devizových náležitostí;
c)
náležitostí, které byly zavedeny na základě mezinárodních dohod v souladu se Smlouvou.
Členské státy sdělí Komisi opatření nebo náležitosti, které zamýšlejí zavést nebo změnit podle prvního pododstavce.
V případech zvláštní naléhavosti sdělí Komisi vnitrostátní opatření nebo náležitosti bezprostředně po jejich přijetí.
Článek 25
1. Tímto nařízením není dotčeno uplatňování předpisů, které zřizují společnou organizaci zemědělských trhů, ani z nich odvozených správních předpisů Unie nebo vnitrostátních správních předpisů, ani zvláštních předpisů týkajících se zboží vzniklého zpracováním zemědělských produktů. Použije se k těmto předpisům doplňkově.
2. Články 10 až 14 a článek 21 se nevztahují na produkty uvedené v odstavci 1, u kterých pravidla Unie pro obchod se třetími zeměmi vyžadují předložení dovozního osvědčení nebo jiného dovozního dokladu.
Články 15, 17, a 20 až 24 se nevztahují na produkty, u kterých pravidla Unie pro obchod se třetími zeměmi vyžadují použití množstevních omezení dovozu.
Článek 26
Nařízení (ES) č. 260/2009 se zrušuje.
Odkazy na zrušené nařízení se považují za odkazy na toto nařízení v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v příloze III.
Článek 27
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
Ve Štrasburku dne 11. března 2015.
REGULAMENTUL (UE) 2015/478 AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI AL CONSILIULUI
din 11 martie 2015
privind regimul comun aplicabil importurilor
(text codificat)
PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 207 alineatul (2),
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
după transmiterea proiectului de act legislativ parlamentelor naționale,
având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară (2),
întrucât:
(1)
Regulamentul (CE) nr. 260/2009 al Consiliului (3) a fost modificat în mod substanțial (4). Din motive de claritate și de raționalizare, ar trebui să se codifice regulamentul menționat.
(2)
Politica comercială comună ar trebui să se bazeze pe principii unitare.
(3)
Comunitatea Europeană a încheiat Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului („OMC”). Anexa 1A la acordul respectiv conține, printre altele, Acordul General pentru Tarife și Comerț din 1994 („GATT 1994”) și un Acord privind măsurile de salvgardare.
(4)
Acordul privind măsurile de salvgardare răspunde necesității de a clarifica și de a consolida dispozițiile GATT 1994, în special pe cele din articolul XIX. Acest acord impune eliminarea măsurilor de salvgardare care nu fac obiectul acestor reguli, precum măsurile de limitare voluntară a exporturilor, acordurile de ordonare a pieței sau orice altă măsură similară aplicată la import sau la export.
(5)
Acordul privind măsurile de salvgardare se referă și la produsele de cărbune și oțel. Regimul comun aplicabil importurilor, mai ales în materie de măsuri de salvgardare, se aplică, prin urmare, și acestor produse, fără a aduce atingere eventualelor măsuri de aplicare a unui acord care privește cu precădere produsele de cărbune și oțel.
(6)
Produsele textile din domeniul de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 517/94 al Consiliului (5), fac obiectul unui tratament specific atât la nivelul Uniunii, cât și pe plan internațional. Prin urmare, acestea ar trebui să fie excluse din domeniul de aplicare a prezentului regulament.
(7)
Statele membre ar trebui să informeze Comisia cu privire la orice pericol apărut ca urmare a unei evoluții a importurilor care ar putea necesita instituirea unei supravegheri la nivelul Uniunii sau aplicarea unor măsuri de salvgardare.
(8)
În astfel de situații, Comisia ar trebui să examineze condițiile și modalitățile de efectuare a importurilor și evoluția lor, precum și diferitele aspecte ale situației economice și comerciale și, după caz, eventualele măsuri care trebuie întreprinse.
(9)
În caz de supraveghere prealabilă la nivelul Uniunii, punerea în liberă circulație a produselor respective ar trebui să fie condiționată de prezentarea unui document de supraveghere care să răspundă unor criterii unitare. Respectivul document ar trebui să fie eliberat de către autoritățile statelor membre, la simpla cerere a importatorului, într-un termen stabilit, fără ca prin aceasta importatorul să dobândească vreun drept de import. Acest document de supraveghere ar trebui, prin urmare, să rămână valabil numai atât timp cât regimul de import nu a fost modificat.
(10)
Statele membre și Comisia ar trebui să procedeze la un schimb exhaustiv de informații culese în cadrul supravegherii la nivelul Uniunii.
(11)
Comisia adoptă măsurile de salvgardare cerute de interesele Uniunii. Aceste interese ar trebui să fie apreciate în ansamblul lor și ar trebui să includă, în special, interesele producătorilor, ale utilizatorilor și ale consumatorilor din cadrul Uniunii.
(12)
Măsurile de salvgardare împotriva unui membru al OMC pot fi avute în vedere numai în cazul în care produsul în cauză este importat în Uniune în cantități atât de mari și în astfel de condiții sau modalități, încât cauzează sau amenință să cauzeze un prejudiciu grav producătorilor din cadrul Uniunii de produse similare sau direct concurente, cu excepția cazului în care obligațiile internaționale permit derogarea de la această regulă.
(13)
Ar trebui să fie definite noțiunile de „prejudiciu grav”, „amenințare de prejudiciu grav” și „producători din cadrul Uniunii”, precum și criterii precise pentru determinarea prejudiciului.
(14)
Aplicarea oricărei măsuri de salvgardare ar trebui să fie precedată de o anchetă, sub rezerva dreptului Comisiei de a lua măsuri provizorii în caz de urgență.
(15)
Ar trebui să se stabilească dispoziții detaliate privind deschiderea anchetelor, controalele și inspecțiile solicitate, accesul țărilor exportatoare și al părților interesate la informațiile culese și audierea părților în cauză, precum și posibilitatea ca acestea să prezinte observații.
(16)
Dispozițiile privind ancheta, introduse prin prezentul regulament, nu aduc atingere dispozițiilor din dreptul Uniunii sau de drept intern privind secretul profesional.
(17)
Se impune, de asemenea, stabilirea unor termene pentru deschiderea anchetelor și pentru determinarea oportunității eventualelor măsuri, în scopul de a asigura desfășurarea cu rapiditate a acestui proces, ceea ce va permite creșterea securității juridice a operatorilor economici în cauză.
(18)
În cazul în care măsurile de salvgardare iau forma unui contingent, nivelul acestuia nu poate fi, în principiu, mai mic decât media importurilor efectuate în cursul unei perioade reprezentative de cel puțin trei ani.
(19)
În cazul în care contingentul este împărțit între țările furnizoare, partea corespunzătoare fiecăreia dintre aceste țări poate fi stabilită de comun acord cu aceste țări sau determinată în funcție de importurile efectuate pe parcursul unei perioade reprezentative. Cu toate acestea, în caz de prejudiciu grav și de creștere disproporționată a importurilor, se poate deroga de la aceste norme cu condiția respectării obligației de consultare în cadrul Comitetului de salvgardare din OMC.
(20)
Ar trebui să se stabilească perioada maximă în care se aplică măsuri de salvgardare și să se prevadă dispoziții specifice privind prelungirea aplicării acestor măsuri, liberalizarea lor progresivă și reexaminarea lor.
(21)
Ar trebui să se stabilească condițiile în care produsele originare dintr-o țară în curs de dezvoltare membră a OMC sunt exceptate de la aplicarea măsurilor de salvgardare.
(22)
Măsurile de supraveghere sau de salvgardare limitate la una sau la mai multe regiuni ale Uniunii pot să se dovedească mai adecvate decât măsurile aplicabile întregii Uniuni. Cu toate acestea, astfel de măsuri ar trebui să fie autorizate numai în condiții excepționale și în lipsa altor soluții. Este necesar să se vegheze ca aceste măsuri să fie temporare și să perturbe cât mai puțin posibil funcționarea pieței interne.
(23)
În interesul uniformizării regimului aplicabil importurilor, ar trebui ca formalitățile care trebuie îndeplinite de către importatori să fie simple și identice, indiferent de locul în care se efectuează vămuirea. Prin urmare, ar trebui să se asigure îndeplinirea tuturor formalităților prin utilizarea unor formulare corespunzătoare modelului anexat la prezentul regulament.
(24)
Documentele de supraveghere emise în cadrul unei supravegheri la nivelul Uniunii ar trebui să fie valabile în întreaga Uniune, indiferent de statul membru emitent.
(25)
Punerea în aplicare a prezentului regulament necesită condiții uniforme pentru adoptarea măsurilor de salvgardare provizorii și definitive și pentru impunerea de măsuri de supraveghere prealabilă. Măsurile respective ar trebui adoptate în conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 182/2011 al Parlamentului European și al Consiliului (6).
(26)
Procedura de consultare ar trebui utilizată pentru adoptarea de măsuri provizorii și de supraveghere, având în vedere efectele unor asemenea măsuri și logica lor secvențială în legătură cu adoptarea de măsuri de salvgardare definitive. În cazul în care o întârziere în impunerea măsurilor ar cauza prejudicii dificil de remediat, este necesar ca Comisia să fie în măsură să adopte măsuri provizorii cu aplicare imediată,
ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
CAPITOLUL I
PRINCIPII GENERALE
Articolul 1
(1) Prezentul regulament se aplică importurilor de produse originare din țări terțe, cu excepția:
(a)
produselor textile reglementate de anumite norme de import specifice în temeiul Regulamentului (CE) nr. 517/94;
(b)
produselor originare din anumite țări terțe enumerate în Regulamentul (CE) nr. 625/2009 al Consiliului (7).
(2) Importul în Uniune al produselor menționate la alineatul (1) este liber și nu este, prin urmare, supus niciunei restricții cantitative, fără a aduce atingere măsurilor de salvgardare care pot fi luate în temeiul capitolului V.
CAPITOLUL II
PROCEDURA DE INFORMARE ȘI DE CONSULTARE LA NIVELUL UNIUNII
Articolul 2
Statele membre informează Comisia în cazul în care evoluția importurilor poate impune necesitatea recurgerii la măsuri de supraveghere sau de salvgardare. Această informare trebuie să conțină dovezile disponibile, determinate pe baza criteriilor definite în articolul 9. Comisia transmite, fără întârziere, această informație tuturor statelor membre.
Articolul 3
(1) Comisia este asistată de un Comitet pentru măsuri de salvgardare. Respectivul comitet este un comitet în sensul Regulamentului (UE) nr. 182/2011.
(2) În cazul în care se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolul 4 din Regulamentul (UE) nr. 182/2011.
(3) În cazul în care se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolul 5 din Regulamentul (UE) nr. 182/2011.
(4) În cazul în care se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolul 8 din Regulamentul (UE) nr. 182/2011, coroborat cu articolul 5.
(5) În temeiul articolului 3 alineatul (5) din Regulamentul (UE) nr. 182/2011, în cazul în care se recurge la procedura scrisă pentru adoptarea de măsuri definitive în temeiul articolului 16 din prezentul regulament, procedura se încheie fără rezultat dacă, în termenul stabilit de președinte, acesta decide astfel sau dacă o majoritate a membrilor comitetului, definită în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 182/2011, solicită acest lucru. În cazul în care se recurge la procedura scrisă în alte situații în care proiectul de măsură a fost discutat în cadrul comitetului, procedura se încheie fără rezultat dacă, în termenul stabilit de președinte, acesta decide astfel sau dacă o majoritate simplă a membrilor comitetului solicită acest lucru. În cazul în care se recurge la procedura scrisă în alte situații în care proiectul de măsură nu a fost discutat în cadrul comitetului, procedura respectivă se încheie fără rezultat dacă, în termenul stabilit de președinte, președintele decide astfel sau dacă cel puțin un sfert dintre membrii comitetului solicită acest lucru.
CAPITOLUL III
PROCEDURA DE ANCHETĂ LA NIVELUL UNIUNII
Articolul 4
(1) Înaintea aplicării oricărei măsuri de salvgardare, se desfășoară o procedură de anchetă la nivelul Uniunii, fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 7.
(2) Ancheta are obiectivul de a stabili, pe baza elementelor menționate la articolul 9, dacă importurile produsului respectiv amenință să producă sau produc un prejudiciu grav producătorilor din cadrul Uniunii vizați.
(3) Se aplică următoarele definiții:
(a)
„prejudiciu grav” înseamnă o degradare generală considerabilă a situației producătorilor din cadrul Uniunii;
(b)
„amenințare cu prejudiciu grav” înseamnă iminența evidentă a producerii unui prejudiciu grav;
(c)
„producători din cadrul Uniunii” înseamnă ansamblul producătorilor de produse similare sau direct concurente care își desfășoară activitatea pe teritoriul Uniunii sau cei ale căror producții însumate de produse similare sau direct concurente reprezintă o parte considerabilă a producției totale a acestor produse în cadrul Uniunii.
Articolul 5
(1) În cazul în care Comisia constată că există suficiente probe pentru a justifica inițierea unei anchete, aceasta inițiază o anchetă în termen de o lună de la data primirii informației furnizate de un stat membru și publică un aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Avizul respectiv:
(a)
conține un rezumat al informațiilor primite și precizează faptul că orice informație utilă trebuie comunicată Comisiei;
(b)
stabilește termenul în care părțile interesate își pot face cunoscut punctul de vedere în scris și pot comunica informații, în cazul în care acestea trebuie avute în vedere în timpul anchetei;
(c)
stabilește, de asemenea, termenul în care părțile interesate pot cere să fie audiate de către Comisie în conformitate cu alineatul (4).
Comisia începe ancheta în cooperare cu statele membre.
Comisia informează statele membre cu privire la analiza informațiilor realizată de aceasta, în mod normal în termen de 21 de zile de la data furnizării informațiilor către Comisie.
(2) Comisia caută orice informație pe care o consideră necesară și, atunci când o consideră corespunzătoare, după informarea statelor membre, depune eforturi pentru a verifica această informație la importatori, comercianți, agenți, producători, asociații și organizații comerciale.
Comisia este asistată în această sarcină de către agenți ai statului membru pe teritoriul căruia se efectuează aceste verificări, atâta vreme cât acest stat membru și-a manifestat dorința în acest sens.
(3) Statele membre furnizează Comisiei, la cererea acesteia și în conformitate cu modalitățile pe care ea le definește, informațiile de care dispun cu privire la evoluția pieței produsului care face obiectul anchetei.
(4) Părțile interesate care s-au manifestat în conformitate cu alineatul (1) primul paragraf, prin cerere scrisă, precum și reprezentanții țării exportatoare pot lua cunoștință de toate informațiile furnizate Comisiei în cadrul anchetei, cu excepția documentelor interne întocmite de către autoritățile Uniunii sau ale statelor membre, cu condiția ca aceste informații să fie pertinente în vederea prezentării dosarului lor, să nu fie confidențiale, în sensul articolului 8, și să fie utilizate de către Comisie în cadrul anchetei.
Părțile interesate care s-au manifestat pot prezenta Comisiei observațiile lor privind aceste informații. Observațiile lor pot fi luate în considerație în măsura în care se bazează pe suficiente dovezi.
(5) Comisia poate audia părțile interesate. Acestea trebuie audiate atunci când au cerut acest lucru în scris, în termenul stabilit în avizul publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, demonstrând că rezultatul anchetei este susceptibil de a le afecta și că există motive speciale pentru a fi audiate.
(6) În cazul în care informațiile solicitate de Comisie nu sunt furnizate în termenele stabilite în prezentul regulament sau de către Comisie în aplicarea prezentului regulament sau în cazul în care ancheta este obstrucționată în mod semnificativ, se pot stabili concluzii pe baza datelor disponibile. În cazul în care Comisia constată că o parte interesată sau o țară terță a furnizat o informație falsă sau care induce în eroare, nu ține seama de această informație și poate utiliza datele disponibile.
(7) În cazul în care Comisia constată că nu există probe suficiente pentru a justifica deschiderea unei anchete, aceasta informează statele membre cu privire la decizia sa în termen de o lună de la data primirii informației furnizate de către statele membre.
Articolul 6
(1) La încheierea anchetei, Comisia prezintă comitetului un raport privind rezultatele acesteia.
(2) În cazul în care, în termen de nouă luni de la deschiderea anchetei, Comisia estimează că nu este necesară o măsură de supraveghere sau de salvgardare la nivelul Uniunii, ancheta se încheie în termen de o lună. Comisia încheie ancheta în conformitate cu procedura de consultare menționată la articolul 3 alineatul (2).
(3) În cazul în care consideră că este necesară o măsură de supraveghere sau de salvgardare la nivelul Uniunii, Comisia ia deciziile ce se impun în acest sens, în conformitate cu capitolele IV și V, într-un termen care nu poate depăși nouă luni de la deschiderea anchetei. În situații excepționale, acest termen poate fi prelungit cu cel mult două luni; în acest sens, Comisia publică un aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, în care se stabilește durata prelungirii și care conține un rezumat al motivelor acesteia.
Articolul 7
(1) Dispozițiile prezentului capitol nu împiedică luarea, oricând, a unor măsuri de supraveghere în conformitate cu articolele 10-14 sau a unor măsuri de salvgardare provizorii în conformitate cu articolele 15, 16 și 17.
Se aplică măsuri de salvgardare provizorii:
(a)
în circumstanțe critice, în care orice întârziere ar antrena un prejudiciu dificil de reparat, făcând necesară luarea unei măsuri imediate; și
(b)
în cazul în care s-a stabilit în prealabil că există suficiente dovezi că o creștere a importurilor a cauzat sau amenință să cauzeze un prejudiciu grav.
Durata aplicării unor astfel de măsuri nu poate depăși 200 de zile.
(2) Măsurile de salvgardare provizorii iau forma unei majorări a taxelor vamale față de nivelul lor existent (indiferent dacă acesta este mai mare sau egal cu zero) în cazul în care astfel de măsuri pot preveni sau repara un prejudiciu grav.
(3) Comisia ia de îndată măsurile de anchetă care mai sunt necesare.
(4) În cazul în care se dovedește că măsurile de salvgardare provizorii ar trebui să fie abrogate deoarece nu există un prejudiciu grav sau o amenințare de prejudiciu grav, taxele vamale percepute în aplicarea acestor măsuri provizorii sunt rambursate din oficiu în cel mai scurt timp. Se aplică procedura prevăzută la articolul 235 și următoarele din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului (8).
Articolul 8
(1) Informațiile primite în aplicarea prezentului regulament nu pot fi utilizate decât în scopul pentru care au fost cerute.
(2) Comisia și statele membre, precum și agenții acestora nu divulgă, fără autorizația expresă a părții care le-a furnizat, informațiile cu caracter confidențial pe care le-au primit în temeiul prezentului regulament sau pe cele care au fost furnizate în mod confidențial.
(3) Fiecare cerere de tratament confidențial indică motivele pentru care informația este confidențială.
Cu toate acestea, în cazul în care se constată că o cerere de tratament confidențial nu este justificată și că persoana care a furnizat informația nu dorește nici să o facă publică, nici să autorizeze divulgarea acesteia în termeni generali sau sub formă de rezumat, informația în cauză poate să nu fie luată în considerare.
(4) În orice caz, o informație este considerată confidențială atunci când divulgarea ei poate avea consecințe nefavorabile semnificative pentru cel care a furnizat-o sau pentru cel care este sursa acesteia.
(5) Dispozițiile alineatelor (1)-(4) nu împiedică autoritățile Uniunii să facă trimitere la informațiile cu caracter general și, în special, la motivele pe care sunt bazate deciziile luate în temeiul prezentului regulament. Aceste autorități trebuie, cu toate acestea, să țină seama de interesul legitim al persoanelor fizice și juridice care doresc ca secretele lor de afaceri să nu fie divulgate.
Articolul 9
(1) Examinarea evoluției importurilor și a condițiilor în care se efectuează acestea, precum și examinarea prejudiciului grav sau a amenințării cu prejudiciu grav care rezultă din acestea pentru producătorii din cadrul Uniunii se referă mai ales la elementele următoare:
(a)
volumul importurilor, în special în cazul în care acestea au crescut semnificativ, fie în cifre absolute, fie în raport cu producția sau cu consumul în Uniune;
(b)
prețul importurilor, în special în cazul în care a avut loc o subevaluare semnificativă a prețului în raport cu prețul unui produs similar din Uniune;
(c)
impactul pe care îl au acestea asupra producătorilor din cadrul Uniunii, astfel cum reiese acesta din tendințele unor factori economici, precum:
-
producția;
-
utilizarea capacităților de producție;
-
stocurile;
-
vânzările;
-
cota de piață;
-
prețul (și anume, scăderea prețurilor sau împiedicarea creșterilor de preț care ar fi intervenit în mod normal);
-
profiturile;
-
randamentul capitalurilor investite;
-
fluxul numerarului;
-
ocuparea forței de muncă;
(d)
factorii, alții decât evoluția importurilor, care cauzează sau pot să fi cauzat un prejudiciu producătorilor din cadrul Uniunii vizați.
(2) În cazul în care se invocă o amenințare de prejudiciu grav, Comisia examinează, în egală măsură, dacă se preconizează în mod clar că o situație specială este probabil să se transforme într-un prejudiciu real.
În această privință, se poate ține seama și de elemente precum:
(a)
rata de creștere a exporturilor către Uniune;
(b)
capacitatea de export a țării de origine sau a țării exportatoare, astfel cum este aceasta în prezent sau cum va fi într-un viitor previzibil, și probabilitatea ca exporturile care rezultă din această capacitate să fie destinate Uniunii.
CAPITOLUL IV
MĂSURI DE SUPRAVEGHERE
Articolul 10
(1) În cazul în care evoluția importurilor unui produs originar dintr-o țară terță aflată sub incidența prezentului regulament amenință să cauzeze un prejudiciu producătorilor din cadrul Uniunii, importul acestui produs poate, în cazul în care interesele Uniunii reclamă aceasta, face obiectul, după caz:
(a)
unei supravegheri a posteriori la nivelul Uniunii, în conformitate cu modalitățile definite în decizia menționată la alineatul (2);
(b)
unei supravegheri prealabile la nivelul Uniunii, în conformitate cu articolul 11.
(2) Decizia de punere sub supraveghere se ia de către Comisie prin acte de punere în aplicare, în conformitate cu procedura de consultare menționată la articolul 3 alineatul (2).
(3) Măsurile de supraveghere au o perioadă de valabilitate limitată. În lipsa unor dispoziții contrare, valabilitatea lor expiră la sfârșitul celei de a doua perioade de șase luni care urmează celor șase luni în cursul căruia acestea au fost luate.
Articolul 11
(1) Punerea în liberă circulație a produselor aflate sub supraveghere prealabilă la nivelul Uniunii este condiționată de prezentarea unui document de supraveghere. Acest document se emite gratuit de către autoritatea competentă desemnată de către statele membre, pentru orice cantitate solicitată, într-un termen de cel mult cinci zile lucrătoare de la primirea de către autoritatea națională competentă a unei cereri întocmite de către orice importator din cadrul Uniunii, indiferent unde este stabilit în Uniune. În absența unei dovezi contrare, se consideră că cererea respectivă este primită de către autoritatea națională competentă în cel mult trei zile lucrătoare de la depunerea sa.
(2) Documentul de supraveghere se emite prin completarea unui formular în conformitate cu modelul prevăzut în anexa I.
Exceptând cazul în care decizia de punere sub supraveghere dispune altfel, cererea de obținere a documentului de supraveghere a importatorului nu conține decât următoarele:
(a)
numele și adresa completă ale solicitantului (inclusiv numărul de telefon, de fax și, după caz, numărul de identificare pe lângă autoritatea națională competentă), precum și numărul său de înregistrare TVA, în cazul în care este plătitor de TVA;
(b)
după caz, numele și adresa completă ale declarantului sau ale reprezentantului desemnat de către solicitant (inclusiv numerele de telefon și de fax);
(c)
descrierea mărfurilor, care să cuprindă:
-
denumirea comercială a acestora;
-
codul corespunzător din Nomenclatura combinată;
-
locul de origine și locul de expediere;
(d)
cantitățile declarate, exprimate în kilograme și, după caz, în orice altă unitate suplimentară pertinentă (perechi, articole etc.);
(e)
valoarea CIF a mărfurilor la frontiera Uniunii, în euro;
(f)
declarația următoare, datată și semnată de către solicitant, numele solicitantului fiind scris cu majuscule:
„Subsemnatul certific că informațiile din prezenta cerere sunt exacte și furnizate cu bună-credință și că sunt stabilit în Uniune.”
(3) Documentul de supraveghere este valabil în toată Uniunea, indiferent care stat membru l-a eliberat.
(4) Constatarea că prețul unitar la care se efectuează tranzacția depășește cu mai puțin de 5 % pe cel indicat în documentul de supraveghere sau că valoarea sau cantitatea produselor prezentate la import depășește cu mai puțin de 5 % pe cea menționată în documentul de supraveghere nu împiedică punerea în liberă circulație a produsului în cauză. După ce a ascultat opiniile prezentate în cadrul comitetului și ținând seama de natura produselor și a altor caracteristici ale tranzacțiilor respective, Comisia poate stabili un procent diferit, care, cu toate acestea, nu poate depăși în mod normal 10 %.
(5) Documentele de supraveghere nu pot fi utilizate decât atât timp cât regimul de liberalizare a importurilor rămâne în vigoare pentru tranzacțiile respective. În orice caz, acestea nu pot fi utilizate după expirarea unui termen care este stabilit în același timp și în conformitate cu aceleași proceduri ca și punerea sub supraveghere și care ține seama de natura produselor și de celelalte caracteristici ale tranzacțiilor.
(6) În cazul în care decizia luată în temeiul articolului 10 prevede astfel, originea produselor aflate sub supraveghere la nivelul Uniunii trebuie dovedită printr-un certificat de origine. Prezentul alineat nu aduce atingere altor dispoziții referitoare la prezentarea unui astfel de certificat.
(7) În cazul în care produsul aflat sub supraveghere prealabilă la nivelul Uniunii face obiectul unei măsuri de salvgardare regională într-un stat membru, autorizația de import acordată de acest stat membru poate înlocui documentul de supraveghere.
(8) Formularele documentelor de supraveghere, precum și extrasele din acestea se întocmesc în două exemplare, primul exemplar, denumit „exemplar pentru destinatar” și având numărul 1, fiind emis solicitantului, iar al doilea, denumit „exemplar pentru autoritatea competentă” și având numărul 2, fiind păstrat de către autoritatea care a emis documentul. În scopuri administrative, autoritatea competentă poate adăuga copii suplimentare formularului 2.
(9) Formularele se tipăresc pe hârtie albă fără pastă mecanică, finisată pentru scris, care cântărește între 55 și 65 grame pe metru pătrat. Dimensiunea lor este de 210 × 297 milimetri; spațiul dintre linii este de 4,24 milimetri (o șesime de inch); formatul formularelor se respectă cu strictețe. În afară de aceasta, pe ambele fețe ale exemplarului nr. 1, care constituie documentul de supraveghere propriu-zis, se aplică un fond cu filigran de culoare galbenă care pune în evidență orice falsificare prin mijloace mecanice sau chimice.
(10) Statele membre sunt responsabile pentru tipărirea formularelor. Acestea pot fi tipărite și de tipografii autorizate de către statul membru în care acestea sunt stabilite. În acest caz, trimiterea la această autorizare se face pe fiecare formular. Pe fiecare formular se indică numele și adresa tipografului sau un semn prin care acesta poate fi identificat.
Articolul 12
În cazul în care importul unui produs nu a fost supus unei supravegheri prealabile la nivelul Uniunii, Comisia poate institui, în conformitate cu articolul 17, o supraveghere limitată la importurile a căror destinație este una sau mai multe regiuni din Uniune. Comisia furnizează informații statelor membre odată ce decide să instituie supravegherea.
Articolul 13
(1) Punerea în liberă circulație a produselor aflate sub supraveghere regională este condiționată, în regiunea respectivă, de prezentarea unui document de supraveghere. Acest document este emis gratuit de către autoritatea competentă desemnată de statul sau statele membre respective pentru orice cantitate solicitată, într-un termen de cel mult cinci zile lucrătoare de la primirea de către autoritatea națională competentă a unei cereri întocmite de către orice importator din cadrul Uniunii, indiferent unde este stabilit acesta în Uniune. În absența unei dovezi contrare, se consideră că declarația respectivă este primită de către autoritatea națională competentă în cel mult trei zile lucrătoare de la depunerea sa. Documentele de supraveghere nu pot fi utilizate decât atât timp cât regimul de liberalizare a importurilor rămâne în vigoare pentru tranzacțiile în cauză.
(2) Se aplică articolul 11 alineatul (2).
Articolul 14
(1) În caz de supraveghere la nivelul Uniunii sau regională, statele membre comunică Comisiei, în primele zece zile ale fiecărei luni:
(a)
în cazul în care este vorba de o supraveghere prealabilă, detalii privind cantitățile și sumele, calculate pe baza prețurilor CIF, pentru care au fost emise sau au fost vizate documente de supraveghere în cursul perioadei precedente;
(b)
în toate cazurile, importurile efectuate în perioada care o precedă pe cea prevăzută la litera (a).
Informațiile furnizate de către statele membre sunt defalcate pe produs și pe țară.
În același timp și cu respectarea procedurii de supraveghere, se pot stabili dispoziții diferite.
(2) În cazul în care natura produselor sau a situațiilor speciale o impune, Comisia poate modifica, la cererea unui stat membru sau din proprie inițiativă, calendarele de furnizare a informațiilor.
(3) Comisia informează în mod corespunzător statele membre.
CAPITOLUL V
MĂSURI DE SALVGARDARE
Articolul 15
(1) În cazul în care un produs este importat în Uniune în cantități atât de mari și în astfel de condiții, încât se produce sau există riscul producerii unui prejudiciu grav producătorilor din cadrul Uniunii, Comisia, la cererea unui stat membru sau din proprie inițiativă și pentru a apăra interesele Uniunii, poate:
(a)
reduce perioada de valabilitate a documentelor de supraveghere, în înțelesul articolului 11, care sunt eliberate după intrarea în vigoare a acestei măsuri;
(b)
modifică regimul de import al produsului respectiv condiționând punerea sa în liberă circulație de prezentarea unei autorizații de import ce urmează să fie acordată în conformitate cu prevederile și în limitele definite de Comisie.
Măsurile menționate la literele (a) și (b) se aplică de îndată.
(2) În cazul membrilor OMC, măsurile prevăzute la alineatul (1) nu se iau decât în cazul în care sunt întrunite cele două condiții indicate la primul paragraf al alineatului respectiv.
(3) La stabilirea unui contingent, se ține seama, în special:
(a)
de interesul de a menține, pe cât posibil, fluxul schimburilor comerciale tradiționale;
(b)
de volumul contractelor care au fost încheiate în condițiile și în conformitate cu modalitățile normale înaintea intrării în vigoare a unei măsuri de salvgardare, în sensul prezentului capitol, în cazul în care aceste contracte i-au fost notificate Comisiei de către statul membru interesat;
(c)
de faptul că nu trebuie compromisă atingerea scopului avut în vedere prin stabilirea contingentului.
Nivelul oricărui contingent nu trebuie să fie mai mic decât media importurilor efectuate în cursul ultimilor trei ani reprezentativi pentru care sunt disponibile statistici, exceptând cazul în care este necesar un nivel diferit pentru a împiedica sau a remedia un prejudiciu grav.
(4) În cazul în care contingentul este repartizat între țări furnizoare, repartiția poate fi convenită cu țările furnizoare care au un interes semnificativ în ceea ce privește importurile în Uniune ale produsului respectiv.
În caz contrar, contingentul se repartizează între aceste țări proporțional cu partea ce le corespunde din importurile în Uniune ale produsului respectiv efectuate pe parcursul unei perioade reprezentative precedente, ținând seama de orice factor special care ar fi putut sau poate afecta schimburile comerciale cu acest produs.
Cu toate acestea, ținându-se seama de obligația Uniunii de a organiza consultări în cadrul Comitetului de salvgardare din OMC, se poate deroga de la această metodă de repartizare în caz de prejudiciu grav dacă importurile originare din una sau din mai multe țări furnizoare au crescut cu un procent disproporționat față de creșterea totală a importurilor produsului respectiv pe o perioadă reprezentativă precedentă.
(5) Măsurile prevăzute în prezentul articol se aplică oricărui produs pus în liberă circulație după intrarea lor în vigoare. Acestea pot fi limitate la una sau la mai multe regiuni ale Uniunii, în conformitate cu articolul 17.
Cu toate acestea, măsurile respective nu împiedică punerea în liberă circulație a produselor care sunt în drum spre Uniune, cu condiția ca aceste produse să nu poată primi altă destinație și ca produsele a căror punere în circulație este, în temeiul articolelor 10 și 11, condiționată de prezentarea unui document de supraveghere să fie efectiv însoțite de un astfel de document.
(6) În cazul în care un stat membru a solicitat intervenția Comisiei, aceasta acționează în conformitate cu procedura de examinare prevăzută la articolul 3 alineatul (3) sau, în cazuri de urgență, în conformitate cu articolul 3 alineatul (4), luând o decizie în termen de cel mult cinci zile lucrătoare de la data primirii cererii.
Articolul 16
În cazul în care interesele Uniunii impun acest lucru, Comisia, acționând în conformitate cu procedura de examinare prevăzută la articolul 3 alineatul (3) și în condițiile prevăzute în capitolul III, poate adopta măsurile corespunzătoare pentru a împiedica importul unui produs în Uniune în cantități atât de mari și/sau în astfel de condiții, încât să se producă sau să existe riscul producerii unui prejudiciu grav producătorilor din Uniune de produse similare sau direct concurente.
Se aplică dispozițiile de la articolul 15 alineatele (2)-(5).
Articolul 17
În cazul în care, în special pe baza elementelor de estimare prezentate în articolul 9, se constată că în una sau în mai multe regiuni ale Uniunii sunt reunite condițiile prevăzute pentru adoptarea de măsuri în temeiul articolelor 10 și 15, Comisia poate autoriza, în mod excepțional, după examinarea soluțiilor alternative, aplicarea măsurilor de supraveghere sau de salvgardare limitate la această regiune sau la aceste regiuni în cazul în care consideră că astfel de măsuri aplicate la acest nivel sunt mai adecvate decât măsurile aplicabile întregii Uniuni.
Aceste măsuri trebuie să fie temporare și să perturbe cât mai puțin funcționarea pieței interne.
Aceste măsuri se adoptă în conformitate cu modalitățile prevăzute la articolele 10 și 15.
Articolul 18
Nu se poate aplica nicio măsură de salvgardare unui produs originar dintr-o țară în curs de dezvoltare care este membră a OMC atât timp cât ponderea acestei țări în importurile produsului respectiv de către Uniune nu depășește 3 %, cu condiția ca țările în curs de dezvoltare membre ale OMC, a căror pondere a importurilor este mai mică de 3 %, să nu contribuie colectiv cu mai mult de 9 % la importurile totale ale produsului respectiv în Uniune.
Articolul 19
(1) Durata măsurilor de salvgardare trebuie limitată la perioada necesară pentru a preveni sau a remedia un prejudiciu grav și pentru a facilita adaptarea producătorilor din cadrul Uniunii. Această perioadă nu poate depăși, în principiu, patru ani, incluzând perioada de aplicare a unei eventuale măsuri provizorii.
(2) Această perioadă inițială poate fi prelungită, excepție făcând măsurile prevăzute la articolul 15 alineatul (4) al treilea paragraf, în cazul în care s-a stabilit că:
(a)
o astfel de prelungire este necesară pentru a preveni sau a remedia un prejudiciu grav;
(b)
există dovezi că producătorii din cadrul Uniunii efectuează ajustări.
(3) Măsurile de prelungire sunt adoptate în condițiile prevăzute în capitolul III și în conformitate cu aceleași proceduri ca și măsurile inițiale. Măsurile astfel prelungite nu pot fi mai restrictive decât erau la sfârșitul perioadei inițiale.
(4) În cazul în care durata aplicării măsurii de salvgardare depășește un an, măsura trebuie liberalizată progresiv la intervale regulate, în cursul perioadei de aplicare, inclusiv în cea de prelungire a sa.
(5) Perioada de aplicare totală a unei măsuri de salvgardare, inclusiv perioada de aplicare a oricărei măsuri provizorii, perioada de aplicare inițială și eventuala sa prelungire, nu poate depăși opt ani.
Articolul 20
(1) Atât timp cât se aplică o măsură de supraveghere sau de salvgardare instituită în conformitate cu capitolele IV și V, Comisia poate, la solicitarea unui stat membru sau din proprie inițiativă și nu mai târziu de mijlocul perioadei de aplicare a măsurilor cu o durată care depășește trei ani:
(a)
să analizeze efectele măsurii;
(b)
să determine dacă și în ce mod este oportun să se accelereze ritmul de liberalizare;
(c)
să determine dacă aplicarea măsurii este încă necesară.
În cazul în care Comisia consideră că aplicarea măsurii este încă necesară, aceasta informează statele membre în acest sens.
(2) În situația în care Comisia consideră că ar trebui abrogate sau modificate oricare dintre măsurile de supraveghere sau de salvgardare menționate la articolele 10, 12, 15, 16 și 17, aceasta, acționând în conformitate cu procedura de examinare prevăzută la articolul 3 alineatul (3), abrogă sau modifică aceste măsuri.
În cazul în care decizia privește măsuri de supraveghere la nivel regional, aceasta se aplică începând cu a șasea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 21
(1) Nu poate fi aplicată o nouă măsură de salvgardare importului unui produs care a făcut obiectul unei măsuri de salvgardare precedente, pentru o perioadă egală cu durata de aplicare a măsurii precedente. Această perioadă nu poate fi mai mică de doi ani.
(2) Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (1), o măsură de salvgardare cu o durată egală sau mai mică de 180 de zile poate fi aplicată din nou importului unui produs:
(a)
în cazul în care s-a scurs cel puțin un an de la data instituirii unei măsuri de salvgardare referitoare la importul acestui produs; și
(b)
în cazul în care o astfel de măsură de salvgardare nu a fost aplicată aceluiași produs de mai mult de două ori în cursul perioadei de cinci ani imediat anterioară datei instituirii măsurii.
CAPITOLUL VI
DISPOZIȚII FINALE
Articolul 22
În cazul în care interesele Uniunii impun acest lucru, Comisia poate adopta măsurile corespunzătoare de punere în aplicare a actelor legislative, în conformitate cu procedura de examinare menționată la articolul 3 alineatul (3), pentru a permite exercitarea drepturilor și îndeplinirea obligațiilor Uniunii sau ale tuturor statelor membre pe plan internațional, în special în ceea ce privește comerțul cu produse de bază.
Articolul 23
Comisia include informații privind punerea în aplicare a prezentului regulament în raportul său anual cu privire la aplicarea și punerea în aplicare a măsurilor de apărare comercială, adresat Parlamentului European și Consiliului în temeiul articolului 22a din Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 al Consiliului (9).
Articolul 24
(1) Prezentul regulament nu împiedică îndeplinirea obligațiilor care decurg din normele speciale prevăzute în acordurile încheiate între Uniune și țări terțe.
(2) Fără a aduce atingere altor dispoziții din dreptul Uniunii, prezentul regulament nu împiedică adoptarea sau aplicarea de către statele membre:
(a)
a unor interdicții, restricții cantitative sau măsuri de supraveghere justificate prin considerente de moralitate publică, de ordine publică, de siguranță publică, de protecție a sănătății și a vieții persoanelor și animalelor sau de conservare a plantelor, de protecție a patrimoniului național artistic, istoric sau arheologic sau de protecție a proprietății industriale și comerciale;
(b)
a unor formalități speciale în cadrul schimburilor valutare;
(c)
a unor formalități instituite în aplicarea acordurilor internaționale în conformitate cu Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.
Statele membre informează Comisia cu privire la măsurile sau formalitățile pe care intenționează să le introducă sau să le modifice în conformitate cu primul paragraf.
În caz de extremă urgență, măsurile sau formalitățile naționale în cauză sunt comunicate Comisiei de îndată ce sunt adoptate.
Articolul 25
(1) Prezentul regulament nu aduce atingere aplicării actelor referitoare la organizarea comună a piețelor agricole sau normelor administrative din dreptul Uniunii sau din dreptul intern care decurg din acesta, nici actelor specifice aplicabile mărfurilor provenite din transformarea produselor agricole. Prezentul regulament se aplică în mod complementar.
(2) În cazul în care produsele fac obiectul actelor menționate la alineatul (1), articolele 10-14 și articolul 21 nu se aplică produselor pentru care regimul Uniunii în materia schimburilor comerciale cu țările terțe prevede prezentarea unei licențe sau a unui alt document de import.
Articolele 15, 17 și 20-24 nu se aplică produselor pentru care regimul menționat anterior prevede aplicarea de restricții cantitative la import.
Articolul 26
Regulamentul (CE) nr. 260/2009 se abrogă.
Trimiterile la regulamentul abrogat se interpretează ca trimiteri la prezentul regulament și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa III.
Articolul 27
Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
Adoptat la Strasbourg, 11 martie 2015.