SMĚRNICE RADY 2014/48/EU
ze dne 24. března 2014,
kterou se mění směrnice 2003/48/ES o zdanění příjmů z úspor v podobě úrokových plateb
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 115 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu (1),
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Směrnice Rady 2003/48/ES (3) se v členských státech uplatňuje od 1. července 2005 a během prvních třech let používání se v rámci omezení daných její oblastí působnosti ukázala jako účinná. Z první zprávy Komise ze dne 15. září 2008 o jejím uplatňování však vyplývá, že plně neuspokojuje ambice vyjádřené v závěrech přijatých Radou jednomyslně na jejím zasedání ve dnech : 26. a 27. listopadu 2000. Konkrétně se směrnice nevztahuje na určité finanční nástroje, které jsou rovnocenné cenným papírům nesoucím úroky, a určité nepřímé prostředky pro držení cenných papírů nesoucích úroky.
(2)
Aby se lépe dosáhlo cíle směrnice 2003/48/ES, je nutno v prvé řadě zlepšit kvalitu informací používaných ke zjištění totožnosti a bydliště skutečných vlastníků. Platební zprostředkovatel by měl v této souvislosti použít jak datum a místo narození, tak případně daňové identifikační číslo nebo jeho ekvivalent přidělený členskými státy. Směrnice 2003/48/ES neukládá členským státům povinnost zavést daňová identifikační čísla. V této souvislosti by rovněž měly být zlepšeny informace týkající se společných účtů a jiné případy sdíleného skutečného vlastnictví.
(3)
Směrnice 2003/48/ES se vztahuje pouze na úrokové platby provedené přímo ve prospěch fyzických osob s bydlištěm v Unii. Tyto fyzické osoby tudíž mohou obcházet směrnici 2003/48/ES tím, že použijí nastrčenou právnickou osobu nebo právní uspořádání, a to zejména takové, které jsou usazeny v jurisdikci, kde zdanění příjmů vyplácených tomuto subjektu či uspořádání není zajištěno. S ohledem na opatření proti praní peněz stanovené ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES (4) je proto vhodné požadovat, aby platební zprostředkovatelé uplatňovali „transparentní přístup“ (tzv. look-through approach) u plateb vyplácených určitým subjektům nebo právním uspořádáním usazeným nebo majícím místo skutečného vedení v některých zemích nebo na některých územích, kde se směrnice 2003/48/ES nebo opatření za stejným nebo rovnocenným účelem neuplatňují. Platební zprostředkovatelé by měli používat informace, které mají k dispozici o skutečném vlastníkovi (skutečných vlastnících) takových subjektů či právních uspořádání, aby se zajistilo, že se uplatní směrnice 2003/48/ES, jestliže takto identifikovaným skutečným vlastníkem je fyzická osoba s bydlištěm v jiném členském státě než v tom, ve kterém je usazen platební zprostředkovatel. Za účelem omezení administrativní zátěže platebních zprostředkovatelů by měl být vypracován orientační seznam subjektů a právních uspořádání ve třetích zemích a jurisdikcích, jichž se toto opatření týká.
(4)
Rovněž by se nemělo připustit obcházení směrnice 2003/48/ES cestou umělého vytváření kanálů pro výplaty úroků prostřednictvím hospodářského subjektu usazeného mimo Unii. Je proto potřeba konkrétně stanovit povinnosti hospodářských subjektů v případě, kdy jsou si tyto hospodářské subjekty vědomy toho, že úroková platba vyplacená subjektu, který je usazen mimo územní působnost směrnice 2003/48/ES, je provedena ve prospěch fyzické osoby, o níž je jim známo, že má bydliště v jiném členském státě, a již lze považovat za jejich zákazníka. Za těchto okolností by jednání těchto hospodářských subjektů mělo být považováno za jednání platebních zprostředkovatelů. To by zejména napomohlo předcházet možnému zneužívání mezinárodní sítě finančních institucí, a to poboček, dceřiných společností a přidružených nebo holdingových společností k obcházení směrnice 2003/48/ES.
(5)
S ohledem na zkušenosti se zvyšuje potřeba vyjasnění povinnosti jednat jako platební zprostředkovatel v okamžiku přijetí úrokové platby. Zejména je nutno jasně určit zprostředkovatelské struktury, které této povinnosti podléhají. Subjekty a právní uspořádání nepodléhající účinnému zdanění by měly v okamžiku přijetí jakékoliv úrokové platby od jakéhokoliv hospodářského subjektu v předcházející části řetězce uplatňovat ustanovení směrnice 2003/48/ES. Orientační seznam takových subjektů a právních uspořádání v každém členském státě usnadní provádění nových ustanovení.
(6)
Z první zprávy o uplatňování směrnice 2003/48/ES vyplývá, že je možné ji obcházet s využitím finančních nástrojů, které jsou s ohledem na úroveň rizika, pružnost a dohodnutou návratnost rovnocenné pohledávkám. Proto je nutno zajistit, aby se uvedená směrnice nevztahovala pouze na úroky, ale také na jiné v podstatě rovnocenné příjmy.
(7)
Podobně by do oblasti působnosti směrnice 2003/48/ES měly být zahrnuty některé smlouvy o životním pojištění, které obsahují záruky návratnosti příjmů nebo jejichž plnění z více než 40 % závisí na příjmech z pohledávek nebo na rovnocenných příjmech, na které se vztahuje uvedená směrnice.
(8)
Pokud jde o investiční fondy usazené v Unii, směrnice 2003/48/ES se v současnosti vztahuje pouze na příjmy získané prostřednictvím subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) povolených v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (5), která mimo jiné zrušila a nahradila směrnici Rady 85/611/EHS (6). Rovnocenné příjmy ze subjektů nepatřících mezi SKIPCP spadají do oblasti působnosti směrnice 2003/48/ES pouze v případě, kdy subjekty nepatřící mezi SKIPCP jsou subjekty bez právní subjektivity, a tudíž jednají v okamžiku přijetí úrokové platby jako platební zprostředkovatelé. Aby bylo zajištěno použití stejných pravidel u všech investičních fondů nebo režimů, a to nezávisle na jejich právní formě, měl by být odkaz na směrnici 85/611/EHS uvedený ve směrnici 2003/48/ES nahrazen odkazem na jejich registraci v souladu s právem jakéhokoliv členského státu nebo na jejich statut fondu či zakládací dokumenty, které se řídí právem některého z členských států. Dále by mělo být zajištěno rovné zacházení s ohledem na Smlouvu o Evropském hospodářském prostoru.
(9)
Pokud jde o investiční fondy neusazené v některém členském státě Evropské unie nebo Evropského hospodářského prostoru, je třeba vyjasnit, že směrnice zahrnuje úroky a rovnocenné příjmy ze všech takových fondů bez ohledu na jejich právní formu a na způsob, jakým do nich investoři investují.
(10)
Měla by být vyjasněna definice úrokové platby, aby bylo jasné, že nejen přímé investice do pohledávek, ale také nepřímé investice jsou při výpočtu podílu aktiv investovaných do těchto nástrojů vzaty v potaz. Kromě toho by za účelem snadnějšího použití směrnice 2003/48/ES platebními zprostředkovateli na příjmy plynoucí ze subjektů kolektivního investování, které jsou usazeny v jiných zemích, mělo být objasněno, že se výpočet složení aktiv s ohledem na zacházení s určitými příjmy těchto subjektů řídí pravidly stanovenými v členském státě Evropské unie nebo Evropského hospodářského prostoru, ve kterém jsou tyto subjekty usazeny.
(11)
Pozitivní stránky mají jak postup, při němž je předloženo potvrzení a který umožňuje skutečným vlastníkům majícím bydliště pro daňové účely v jednom členském státě vyhnout se uplatnění srážkové daně z úrokových plateb obdržených v členském státě uvedeném v čl. 10 odst. 1 směrnice 2003/48/ES, tak alternativní postup, který spočívá ve zmocnění k poskytnutí informací státu, v němž má skutečný vlastník své bydliště. Avšak postup spočívající ve zmocnění k poskytnutí informací je pro skutečného vlastníka méně zatěžující, a proto je vhodné, aby si skuteční vlastníci mohli svůj postup zvolit.
(12)
Členské státy by měly poskytovat příslušné statistické údaje o uplatňování směrnice 2003/48/ES s cílem zlepšit kvalitu informací, které má Komise k dispozici k vyhotovení zprávy o uplatňování směrnice předkládané Radě každé tři roky.
(13)
Podle bodu 34 interinstitucionální dohody o zdokonalení tvorby právních předpisů (7) jsou členské státy vybízeny k tomu, aby jak pro sebe, tak i v zájmu Evropské unie sestavily vlastní tabulky, z nichž bude co nejvíce patrné srovnání mezi touto směrnicí a prováděcími opatřeními, a aby tyto tabulky zveřejnily.
(14)
Za účelem zajištění jednotných podmínek k provedení směrnice 2003/48/ES by Komisi měly být svěřeny prováděcí pravomoci. Tyto pravomoci by měly být vykonávány v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011 (8).
(15)
Jelikož cílů této směrnice, totiž zajištění účinného zdanění příjmů z úspor v podobě přeshraničních úrokových plateb, které jsou obecně ve všech členských státech zahrnuty do zdanitelného příjmu fyzických osob s bydlištěm pro daňové účely v členských státech, nemůže být dosaženo uspokojivě členskými státy, ale spíše jich z důvodu rozsahu opatření může být lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů.
(16)
Směrnice 2003/48/ES by měla být změněna,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Směrnice 2003/48/ES se mění takto:
1)
V článku 1 se odstavec 2 nahrazuje tímto:
„2. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby platební zprostředkovatelé a jiné hospodářské subjekty usazené na jejich území nebo případně mající na jejich území místo skutečného vedení splnili povinnosti nezbytné k provádění této směrnice, a to bez ohledu na místo usazení dlužníka, z jehož dluhu úrokové platby plynou.“
2)
Vkládá se nový článek, který zní:
„Článek 1a
Vymezení některých pojmů
Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
‚hospodářským subjektem‘ úvěrová nebo finanční instituce, jakákoli jiná právnická osoba či fyzická osoba, která při výkonu svých profesních činností pravidelně nebo příležitostně provádí nebo připisuje úrokové platby ve smyslu této směrnice;
b)
‚místem skutečného vedení‘ subjektu s právní subjektivitou či bez právní subjektivity místo, kde jsou přijímána klíčová manažerská rozhodnutí nezbytná pro výkon činností tohoto subjektu jako celku. Pokud se taková rozhodnutí přijímají ve více než jedné zemi nebo jurisdikci, za místo skutečného vedení se považuje místo, kde je přijímána většina klíčových manažerských rozhodnutí týkajících se aktiv, z nichž plynou úrokové platby ve smyslu této směrnice;
c)
‚místem skutečného vedení‘ svěřenectví nebo jiného právního uspořádání:
i)
místo trvalého bydliště fyzické osoby, která nese hlavní odpovědnost za klíčová manažerská rozhodnutí týkající se aktiv takového právního uspořádání, nebo v případě svěřenectví místo trvalého bydliště svěřenského správce. Pokud má takovou hlavní odpovědnost více fyzických osob, za místo skutečného vedení se považuje místo trvalého bydliště osoby, která nese hlavní odpovědnost za většinu klíčových manažerských rozhodnutí týkajících se aktiv, z nichž plynou úrokové platby ve smyslu této směrnice, nebo
ii)
místo, kde právnická osoba nesoucí hlavní odpovědnost za správu aktiv daného právního uspořádání a v případě svěřenectví, kde svěřenský správce přijímá klíčová manažerská rozhodnutí týkající se takových aktiv. Pokud se klíčová manažerská rozhodnutí přijímají ve více než jedné zemi nebo jurisdikci, za místo skutečného vedení se považuje místo, kde je přijímána většina klíčových manažerských rozhodnutí týkajících se aktiv, z nichž plynou úrokové platby ve smyslu této směrnice;
d)
označením ‚podléhá účinnému zdanění‘ skutečnost, že subjekt nebo právní uspořádání má povinnost k dani ze všech svých příjmů nebo jejich části připadající na jeho účastníky, kteří nemají v daném státě bydliště, včetně veškerých úrokových plateb.“
3)
Článek 2 se nahrazuje tímto:
„Článek 2
Definice skutečného vlastníka
1. Aniž jsou dotčeny odstavce 2 až 4, pro účely této směrnice se ‚skutečným vlastníkem‘ rozumí jakákoli fyzická osoba, která přijme úrokovou platbu, nebo fyzická osoba, v jejíž prospěch je taková platba připsána, pokud neprokáže, že úroková platba nebyla provedena nebo připsána v její prospěch, a že tedy tato osoba:
a)
jedná jako platební zprostředkovatel ve smyslu čl. 4 odst. 1;
b)
jedná jménem subjektu s právní subjektivitou nebo bez právní subjektivity a hospodářskému subjektu, který provádí či připisuje úrokovou platbu, oznámí název (jméno), právní formu a adresu místa usazení subjektu a případně také adresu místa skutečného vedení subjektu, pokud se toto místo nachází v jiné zemi nebo jurisdikci;
c)
jedná jménem právního uspořádání a hospodářskému subjektu, který provádí či připisuje úrokovou platbu, oznámí případný název (jméno), právní formu, adresu místa skutečného vedení právního uspořádání a název právnické osoby nebo jméno fyzické osoby podle čl. 1a písm. c), nebo
d)
jedná jménem jiné fyzické osoby, která je skutečným vlastníkem, a v souladu s čl. 3 odst. 2 informuje platebního zprostředkovatele o totožnosti tohoto skutečného vlastníka.
2. Pokud má platební zprostředkovatel informace naznačující, že fyzická osoba, která přijímá úrokovou platbu nebo v jejíž prospěch je platba připsána, možná není skutečným vlastníkem, a v případě, že se na tuto fyzickou osobu nevztahuje odst. 1 písm. a), b) nebo c), přijme platební zprostředkovatel přiměřená opatření, aby zjistil totožnost skutečného vlastníka v souladu s čl. 3 odst. 2. Není-li platební zprostředkovatel schopen zjistit totožnost skutečného vlastníka, považuje za skutečného vlastníka danou fyzickou osobu.
3. V případě, že hospodářský subjekt, který rovněž spadá do oblasti působnosti článku 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES (*1), provádí či připisuje úrokovou platbu ve prospěch subjektu či právního uspořádání, které nepodléhají účinnému zdanění a které jsou usazeny nebo mají místo skutečného vedení v zemi nebo jurisdikci mimo území vymezené v článku 7 této směrnice a mimo územní působnost dohod a předpisů stanovících totožná opatření nebo opatření rovnocenná opatřením uvedené směrnice, použije se druhý až pátý pododstavec tohoto odstavce.
Platba se považuje za provedenou nebo připsanou přímo ve prospěch každé fyzické osoby, která má bydliště v jiném členském státě než hospodářský subjekt a je v čl. 3 bodě 6 směrnice 2005/60/ES definována jako skutečný vlastník daného subjektu či právního uspořádání. Totožnost dané fyzické osoby se zjistí podle opatření hloubkové kontroly klienta uvedených v článku 7 a čl. 8 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice. Daná fyzická osoba se rovněž považuje za skutečného vlastníka pro účely této směrnice.
Pro účely prvního pododstavce se má za to, že kategorie subjektů a právních uspořádání uvedené na orientačním seznamu přílohy I nepodléhají účinnému zdanění.
Na základě informací oznámených kteroukoli fyzickou osobou jednající jménem daného subjektu nebo právního uspořádání zejména v souladu s odst. 1 písm. b) a c), nemá-li hospodářský subjekt k dispozici spolehlivější informace, z nichž vyplývá, že obdržené informace jsou pro účely použití tohoto odstavce nesprávné nebo neúplné, zjistí hospodářský subjekt uvedený v prvním pododstavci právní formu a místo usazení nebo případně místo skutečného vedení tohoto subjektu nebo právního uspořádání.
Pokud určitý subjekt nebo právní uspořádání nespadá do kategorií uvedených v příloze I nebo pokud do těchto kategorií spadá, avšak prohlašuje, že podléhá účinnému zdanění, zjistí hospodářský subjekt uvedený v prvním pododstavci, zda daný subjekt nebo právní uspořádání podléhá účinnému zdanění, na základě skutečností, které jsou obecně známy, nebo na základě úředních dokumentů předložených subjektem nebo právním uspořádáním nebo zpřístupněných prostřednictvím opatření hloubkové kontroly klientů přijatých v souladu se směrnicí 2005/60/ES.
4. Pokud se subjekt nebo právní uspořádání považuje za platebního zprostředkovatele v okamžiku přijetí úrokové platby nebo jejího připsání v souladu s čl. 4 odst. 2, má se za to, že daná úroková platba vznikla níže uvedeným fyzickým osobám, které se pro účely této směrnice považují za skutečné vlastníky:
a)
jakékoli fyzické osobě, která je oprávněna k přijetí příjmů z aktiv, z nichž daná platba plyne, nebo k přijetí jiných aktiv představujících takovou platbu v okamžiku, kdy daný subjekt nebo právní uspořádání obdrží příslušnou platbu, nebo kdy je platba připsána v jeho prospěch, v poměru k nároku takové osoby ohledně takového příjmu;
b)
pro jakoukoli část příjmu z aktiv, z nichž daná platba plyne, nebo z jiných aktiv představujících takovou platbu, k níž není oprávněna žádná z fyzických osob uvedených v písmenu a) v okamžiku, kdy daný subjekt nebo právní uspořádání obdrží příslušnou platbu nebo je tato platba připsána na jejich účet, jakákoli fyzická osoba, která přímo nebo přímo přispěla k aktivům dotčeného subjektu nebo právního uspořádání, bez ohledu na to, zda má taková fyzická osoba nárok na aktiva nebo příjmy subjektu nebo právního uspořádání;
c)
nemá-li žádná z fyzických osob podle písmene a) nebo b) společně nebo jednotlivě nárok na všechny příjmy z aktiv, z nichž plynou takové platby nebo z jiných aktiv představujících takovou platbu v okamžiku přijetí nebo připsání úrokové platby, jakékoli fyzické osobě, v poměru k jejímu nároku ohledně takového přijmu, která později získá nárok na všechna aktiva nebo jejich části, z nichž daná úroková platba plyne, nebo na jiná aktiva představující takovou úrokovou platbu. Celková výše úrokové platby, která se považuje za vzniklou takové fyzické osobě, nepřesáhne výši úrokové platby přijaté daným subjektem nebo právním uspořádáním nebo jim připsané, po odečtení jakékoli části připadající v souladu s tímto odstavcem fyzické osobě uvedené v písmenu a) nebo b).
(*1) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES ze dne 26. října 2005 o předcházení zneužití finančního systému k praní peněz a financování terorismu (Úř. věst. L 309, 25.11.2005, s. 15).“"
4)
Články 3 a 4 se nahrazují tímto:
„Článek 3
Totožnost a bydliště skutečných vlastníků
1. Každý členský stát přijme postupy nezbytné k tomu, aby mohl platební zprostředkovatel zjistit pro účely článků 8 až 12 totožnost a bydliště skutečných vlastníků, a zajistí na svém území používání těchto postupů.
Tyto postupy musejí být v souladu s minimálními požadavky stanovenými v odstavcích 2 a 3.
2. Platební zprostředkovatel zjistí totožnost skutečného vlastníka na základě minimálních požadavků, které se liší podle počátku vztahů mezi platebním zprostředkovatelem a skutečným vlastníkem, takto:
a)
u smluvních vztahů vzniklých před 1. lednem 2004 zjistí platební zprostředkovatel totožnost skutečného vlastníka vyjádřenou jeho jménem a adresou na základě informací, jež má k dispozici, a to zejména na základě předpisů platných v členském státě, v němž je platební zprostředkovatel usazen, a v souladu se směrnicí 2005/60/ES;
b)
u smluvních vztahů vzniklých k 1. lednu 2004 nebo později nebo u transakcí provedených v této době bez existence smluvního vztahu zjistí platební zprostředkovatel totožnost skutečného vlastníka vyjádřenou jeho jménem, adresou, datem a místem narození a, v souladu se seznamem uvedeným v odstavci 4, daňovým identifikačním číslem nebo jeho ekvivalentem přiděleným členským státem, v němž má skutečný vlastník bydliště pro daňové účely. Pokud jde o smluvní vztahy vzniklé před 1. červencem 2015 nebo transakce provedené v této době bez existence smluvních vztahů, informace o dnu a místě narození se vyžadují pouze v případě, že není k dispozici takové daňové identifikační číslo nebo jeho ekvivalent.
Údaje uvedené v písmenu b) prvního pododstavce se zjistí na základě cestovního pasu nebo úředního průkazu totožnosti či jakéhokoli jiného úředního dokladu totožnosti, případně podle seznamu uvedeného v odstavci 4, předloženého skutečným vlastníkem. Pokud není jakýkoliv z těchto údajů uveden v těchto dokumentech, bude zjištěn na základě jakéhokoli jiného průkazného dokladu totožnosti předloženého skutečným vlastníkem.
3. V případě, kdy skutečný vlastník dobrovolně předloží potvrzení o daňové rezidenci vydané příslušným orgánem určité země během tří let přede dnem platby nebo pozdějším dnem, kdy se má za to, že platba je připsána skutečnému vlastníkovi, se za jeho bydliště považuje tato země. Pokud tak neučiní, za jeho bydliště se považuje země, v níž má trvalé bydliště. Platební zprostředkovatel zjistí trvalé bydliště skutečného vlastníka na základě těchto minimálních požadavků:
a)
u smluvních vztahů vzniklých před 1. lednem 2004 zjistí platební zprostředkovatel současné trvalé bydliště skutečného vlastníka na základě nejlepších informací, které má k dispozici, zejména na základě předpisů platných v členském státě, v němž je usazen, a směrnice 2005/60/ES;
b)
u smluvních vztahů vzniklých k 1. lednu 2004 a později nebo u transakcí provedených v této době bez existence smluvního vztahu zjistí platební zprostředkovatel současné trvalé bydliště skutečného vlastníka z adresy získané na základě použití postupů pro zjišťování totožnosti uvedených v odst. 2 písm. b) prvního pododstavce, která se aktualizuje na základě nejnovější dokumentace, kterou má platební zprostředkovatel k dispozici.
V případě uvedeném v písmenu b) prvního pododstavce, pokud skuteční vlastníci předkládají cestovní pas nebo úřední průkaz totožnosti či jakýkoli jiný úřední doklad totožnosti vystavený členským státem a pokud jsou podle vlastního prohlášení osobami s bydlištěm ve třetí zemi, se bydliště zjistí na základě potvrzení o daňovém bydlišti vystaveného během tří let přede dnem platby nebo pozdějším dnem, kdy se má za to, že platba je připsána skutečnému vlastníku, vydal příslušný orgán třetí země, v níž má daný skutečný vlastník podle vlastního prohlášení bydliště. Pokud takové potvrzení není předloženo, má se za to, že se bydliště skutečného vlastníka nachází v členském státě, který vydal cestovní pas, úřední průkaz totožnosti nebo jiný úřední doklad totožnosti. U skutečných vlastníků, u nichž má platební zprostředkovatel k dispozici úřední dokumentaci prokazující, že tyto osoby mají bydliště pro daňové účely v jiné zemi, než v zemi svého trvalého bydliště z důvodu výsad souvisejících s jejich diplomatickým statusem či jinými mezinárodně dohodnutými pravidly, se bydliště zjistí na základě této úřední dokumentace, kterou má platební zprostředkovatel k dispozici.
4. Každý členský stát přidělující daňová identifikační čísla nebo jejich ekvivalent uvědomí do 31. prosince 2014 Komisi o struktuře a formátu těchto čísel i o úřední dokumentaci obsahující informace o přidělených identifikačních číslech. Každý členský stát rovněž Komisi uvědomí o veškerých změnách, k nimž v této souvislosti dojde. Komise sestaví přehled obdržených informací a zveřejní jej v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 4
Platební zprostředkovatelé
1. Hospodářský subjekt, který je usazen v jednom členském státě a který provádí úrokovou platbu nebo ji připisuje přímo ve prospěch skutečného vlastníka, je pro účely této směrnice považován za platebního zprostředkovatele.
Pro účely tohoto odstavce není podstatné, zda je dotčený hospodářský subjekt dlužníkem pohledávky či emitentem cenného papíru, z něhož plynou příjmy, nebo hospodářským subjektem, který byl dlužníkem nebo emitentem či skutečným vlastníkem pověřen platbu těchto příjmů provést nebo připsat.
Hospodářský subjekt usazený v členském státě se pro účely této směrnice rovněž považuje za platebního zprostředkovatele, jestliže jsou splněny tyto podmínky:
a)
provádí úrokovou platbu nebo ji připisuje ve prospěch jiného hospodářského subjektu, včetně stálé provozovny nebo dceřiné společnosti prvního hospodářského subjektu, usazeného mimo území uvedené v článku 7 a mimo územní působnost dohod a předpisů stanovících stejná opatření nebo opatření rovnocenná opatřením stanoveným v této směrnici, a
b)
první hospodářský subjekt má důvod se na základě dostupných informací domnívat, že druhý hospodářský subjekt vyplatí příjmy či připíše tuto platbu přímo ve prospěch skutečného vlastníka, kterým je fyzická osoba, o níž je prvnímu hospodářskému subjektu známo, že má s ohledem na článek 3 bydliště v jiném členském státě.
Pokud jsou podmínky uvedené v písmenu a) a b) prvního pododstavce splněny, platba provedená či připsaná prvním hospodářským subjektem se považuje za provedenou či připsanou přímo ve prospěch skutečného vlastníka uvedeného v písmenu b) uvedeného pododstavce.
2. Subjekt či právní uspořádání mající místo skutečného vedení v rámci určitého členského státu a nepodléhající účinnému zdanění na základě obecných pravidel pro přímé zdanění použitelných buď v tomto členském státě nebo v členském státě usazení nebo v jiné zemi nebo jurisdikci, v němž jinak sídlí pro daňové účely, je považován za platebního zprostředkovatele v okamžiku přijetí úrokové platby či jejího připsání.
Pro účely tohoto odstavce se má za to, že kategorie subjektů a právních uspořádání uvedené na orientačním seznamu přílohy II nepodléhají účinnému zdanění.
Pokud určitý subjekt nebo právní uspořádání nepatří do žádné z kategorií uvedených v orientačním seznamu přílohy II nebo pokud jsou v této příloze uvedeny, avšak prohlašují, že podléhají účinnému zdanění, zjistí hospodářský subjekt, zda daný subjekt nebo právní uspořádání podléhá účinnému zdanění, na základě skutečností, které jsou obecně známy, nebo na základě úředních dokumentů předložených tímto subjektem nebo právním uspořádáním nebo zpřístupněných prostřednictvím opatření hloubkové kontroly klientů přijatých v souladu se směrnicí 2005/60/ES.
Hospodářský subjekt, který je usazen v některém členském státě a který provádí či připisuje úrokovou platbu ve prospěch subjektu nebo právního uspořádání podle tohoto odstavce a který má místo skutečného vedení v členském státě jiném, než je stát, v němž je hospodářský subjekt usazen, sdělí příslušnému orgánu svého členského státu usazení s využitím údajů uvedených v čl. 2 odst. 3 čtvrtém pododstavci nebo jiných dostupných údajů tyto informace:
i)
pokud existuje, název subjektu nebo právního uspořádání,
ii)
jeho právní formu,
iii)
místo jeho skutečného vedení,
iv)
celkovou výši úrokové platby stanovené v souladu s článkem 8, která je subjektu nebo právnímu uspořádání vyplacena nebo připsána,
v)
datum poslední úrokové platby.
Fyzické osoby považované za skutečné vlastníky úrokové platby provedené nebo připsané ve prospěch subjektů nebo právních uspořádání podle prvního pododstavce tohoto odstavce se určí v souladu s pravidly stanovenými v čl. 2 odst. 4. Použije-li se čl. 2 odst. 4 písm. c) uvedeného článku, pak daný subjekt nebo právní uspořádání vždy, když fyzická osoba později získá nárok na aktiva, z nichž daná úroková platba plyne, nebo na jiná aktiva představující tuto úrokovou platbu, poskytne příslušnému orgánu členského státu, v němž má místo skutečného vedení, informace uvedené v čl. 8 odst. 1 druhém pododstavci. Subjekt nebo právní uspořádání svému příslušnému orgánu rovněž oznámí každou změnu místa skutečného vedení.
Povinnosti uvedené v pátém pododstavci platí 10 let ode dne přijetí nebo připsání poslední úrokové platby daným subjektem nebo právním uspořádáním nebo od posledního dne, kdy fyzická osoba získala nárok na aktiva, z nichž daná úroková platba plyne, nebo na jiná aktiva představující tuto úrokovou platbu, podle toho, co nastane později.
Pokud bylo v případě, kdy se použije čl. 2 odst. 4 písm. c), místo skutečného vedení subjektu nebo právního uspořádání přesunuto do jiného členského státu, příslušný orgán prvního členského státu sdělí příslušnému orgánu nového členského státu tyto informace:
i)
výši úrokové platby přijaté subjektem nebo právním uspořádáním nebo v jejich prospěch připsané, která dosud nebyla zahrnuta do předchozích nároků na příslušná aktiva,
ii)
datum, kdy byla poslední úroková platba daným subjektem nebo právním uspořádáním přijata nebo v jejich prospěch připsána, nebo poslední den, kdy fyzická osoba získala nárok na veškerá aktiva nebo jejich část, z nichž daná úroková platba plyne, nebo na jiná aktiva představující tuto úrokovou platbu, podle toho, co nastane později.
Tento odstavec se nepoužije, jestliže subjekt či právní uspořádání prokáže, že jde o jeden z těchto případů:
a)
jedná se o subjekt kolektivního investování či jiný fond či režim kolektivního investování ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. d) bodu i) a iii) nebo písm. e) bodu i) a iii);
b)
jedná se o instituci poskytující penzijní či pojišťovací služby nebo o podnik, který tato instituce pověřila správou svých aktiv;
c)
na základě postupů použitelných v členském státě, ve kterém má bydliště pro daňové účely nebo místo skutečného vedení, je uznán(o) za subjekt či právní uspořádání osvobozené od účinného zdanění podle obecných pravidel pro přímé zdanění, neboť slouží výhradně veřejně prospěšným dobročinným účelům;
d)
představuje sdílené skutečné vlastnictví, u něhož hospodářský subjekt provádějící či připisující platbu zjistil totožnost a bydliště všech skutečných vlastníků v souladu s článkem 3, a tudíž daný hospodářský subjekt je platebním zprostředkovatelem v souladu s odstavcem 1 tohoto článku.
3. Subjekt uvedený v odstavci 2, který se podobá subjektu kolektivního investování nebo fondu nebo režimu kolektivního investování podle odst. 2 písm. a) osmého pododstavce má možnost, aby se s ním pro účely této směrnice zacházelo jako s takovým subjektem, investičním fondem nebo režimem.
Pokud subjekt využije možnost uvedenou v prvním pododstavci tohoto odstavce, členský stát, v němž se nachází místo skutečného vedení tohoto subjektu, vystaví za tímto účelem potvrzení. Subjekt předloží toto potvrzení hospodářskému subjektu, který provádí nebo připisuje úrokovou platbu. Hospodářský subjekt je v takovém případě osvobozen od povinností stanovených v odst. 2 čtvrtém pododstavci.
Aby se zajistilo účinné uplatňování této směrnice, stanoví členské státy ohledně možnosti uvedené v prvním pododstavci tohoto odstavce podrobná pravidla určená pro subjekty, jejichž místo skutečného vedení se nachází na území těchto států.“
5)
Článek 6 se nahrazuje tímto:
„Článek 6
Definice úrokové platby
1. Pro účely této směrnice se ‚úrokovou platbou‘ rozumí:
a)
vyplacené nebo na účet připsané úroky, které souvisejí s pohledávkami jakéhokoliv druhu, ať zajištěných či nezajištěných zástavním právem na nemovitosti a majících či nemajících právo účasti na zisku dlužníka, a zvláště, příjmy z vládních cenných papírů a příjmy z obligací nebo dluhopisů, včetně prémií a výher, které se vážou k těmto cenným papírům, obligacím nebo dluhopisům; penále ukládané za pozdní platbu se za úrokovou platbu nepovažuje;
b)
jakékoliv vyplacené nebo realizované či na účet připsané příjmy, které souvisejí s cennými papíry jakéhokoliv druhu, s výjimkou případů, kdy se tyto příjmy přímo považují za úrokovou platbu v souladu s písmeny a), c), d) nebo e), a pokud
i)
podmínky návratnosti kapitálu definované ke dni emise zahrnují závazek vůči investorovi, že na konci doby platnosti obdrží nejméně 95 % investovaného kapitálu, nebo
ii)
podmínky definované ke dni emise stanoví souvislost alespoň 95 % příjmu z cenného papíru s úrokem nebo příjmem druhu uvedeného v písmenu a), c), d) nebo e);
c)
úroky vzniklé nebo kapitalizované při převodu, splacení nebo zpětném odkupu pohledávek uvedených v písmenu a) a jakékoliv příjmy vzniklé či kapitalizované při převodu, splacení nebo zpětném odkupu cenných papírů uvedených v písmenu b);
d)
příjmy plynoucí z plateb uvedených v písmenu a), b) nebo c) tohoto odstavce prováděných přímo či nepřímo prostřednictvím subjektu nebo právního uspořádání uvedeného v čl. 4 odst. 2, pokud jsou rozdělovány kterýmkoliv z těchto subjektů:
i)
subjekty kolektivního investování nebo jinými fondy či režimy kolektivního investování, jež jsou buď registrovány jako takové v souladu s právem jakéhokoliv členského státu nebo zemí Evropského hospodářského prostoru, které nejsou členy Unie, nebo mají statut fondu či zakládací dokumenty, které se řídí právem některého z těchto států či zemí, které se týká fondů nebo režimů kolektivního investování. Toto platí bez ohledu na právní formu těchto subjektů, fondů nebo režimů a bez ohledu na jakékoliv omezení vztahující se na omezenou skupinu investorů při nákupu, převodu či zpětném odkupu jeho akcií či podílů,
ii)
subjekty uplatňující možnost uvedenou v čl. 4 odst. 3,
iii)
v jakémkoli fondu či režimu kolektivního investování usazeném mimo území uvedené v článku 7 a mimo Evropský hospodářský prostor. Toto platí bez ohledu na právní formu těchto subjektů, fondů nebo režimů a bez ohledu na jakékoliv omezení vztahující se na omezenou skupinu investorů při nákupu, převodu či zpětném odkupu jeho akcií či podílů;
e)
příjmy z převodu, splacení nebo zpětného odkupu akcií či podílů v níže uvedených subjektech, investičních fondech či režimech, pokud investují přímo či nepřímo prostřednictvím jiných takových subjektů, fondů nebo režimů nebo prostřednictvím subjektů nebo právních uspořádání uvedených v čl. 4 odst. 2 více než 40 % svých aktiv do pohledávek uvedených v písmenu a) tohoto odstavce nebo do cenných papírů uvedených v jeho písmenu b):
i)
v subjektech kolektivního investování nebo jiných fondech či režimech kolektivního investování, jež jsou buď registrovány jako takové v souladu s právem jakéhokoliv členského státu nebo zemí Evropského hospodářského prostoru, které nejsou členy Unie, nebo mají statut fondu či zakládací dokumenty, které se řídí právem některého z těchto států či zemí, které se týká fondů nebo režimů kolektivního investování. Toto platí bez ohledu na právní formu těchto subjektů, fondů nebo režimů a bez ohledu na jakékoliv omezení vztahující se na omezenou skupinu investorů při nákupu, převodu či zpětném odkupu jeho akcií či podílů,
ii)
subjekty uplatňující možnost uvedenou v čl. 4 odst. 3,
iii)
v jakémkoli fondu či režimu kolektivního investování usazeném mimo území uvedené v článku 7 a mimo Evropský hospodářský prostor. Toto platí bez ohledu na právní formu těchto subjektů, fondů nebo režimů a bez ohledu na jakékoliv omezení vztahující se na omezenou skupinu investorů při nákupu, převodu či zpětném odkupu jeho akcií či podílů.
Pro účely tohoto písmene se aktiva subjektů kolektivního investování nebo subjektů nebo investičních fondů či režimů, která jsou tyto subjekty, fondy a režimy povinny podle svých dohod, smluv nebo jiné právní dokumentace držet jako zajištění, aby mohly splnit své investiční cíle, a na nichž se investor nijak nepodílí a nemá vůči nim žádné právní nároky, nepovažují za pohledávky podle písmene a) ani cenné papíry podle písmene b);
f)
plnění ze smlouvy o životním pojištění, pokud:
i)
smlouva zaručuje návratnost příjmů, nebo
ii)
skutečné plnění smlouvy je z více než 40 % vázáno na úroky nebo příjmy uvedené v písmenech a), b), c), d) a e).
Pro účely tohoto písmene se jakákoli částka splacení nebo dílčího splacení ze strany poskytovatele životního pojištění přede dnem splatnosti smlouvy o životním pojištění i jakákoli částka vyplacená poskytovatelem životního pojištění, které převyšují úhrn veškerých plateb provedených ve prospěch poskytovatele životního pojištění na základě stejné smlouvy o životním pojištění, považují za plnění ze smlouvy o životním pojištění. V případě úplného nebo částečného převodu životního pojištění na třetí osobu se hodnota převáděné smlouvy převyšující úhrn veškerých plateb ve prospěch poskytovatele životního pojištění rovněž považuje za plnění ze smlouvy o životním pojištění. Plnění ze smlouvy o životním pojištění, která stanoví pouze důchod nebo pevnou roční rentu, vyplácené po dobu nejméně pět let, se považuje za takové pouze v případě, že jde o splacení nebo převod na třetí osobu před koncem pětiletého období. Částky vyplácené výhradně ve vztahu k úmrtí, invaliditě nebo nemoci se za plnění ze smlouvy o životním pojištění nepovažují.
V případě subjektů kolektivního investování nebo jiných fondů či režimů kolektivního investování, jež jsou buď registrovány v souladu s jejich pravidly, nebo mají statut fondu či zakládací dokumenty, které se řídí jejich právem, však mají členské státy možnost příjmy podle písmene e) prvního pododstavce zahrnout do definice úrokové platby pouze v rozsahu, v jakém tyto příjmy odpovídají příjmům přímo nebo nepřímo plynoucím z úrokových plateb ve smyslu písmene a), b) nebo c) uvedeného pododstavce.
Pokud jde o tento odstavec písm. f) bod ii) prvního pododstavce, má členský stát možnost zahrnout do definice úrokové platby obdržené částky bez ohledu na složení pojistného plnění, pokud jsou vypláceny poskytovatelem životního pojištění usazeným v tomto státě nebo od něj obdrženy.
Pokud členský stát uplatní jednu či obě možnosti uvedené ve druhém a třetím pododstavci, informuje o tom Komisi. Komise zveřejní v Úředním věstníku Evropské unie skutečnost, že tato možnost byla použita, a s účinkem ode dne tohoto zveřejnění je uplatnění této možnosti pro ostatní členské státy závazné.
2. Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. b), nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o výši vyplacených, realizovaných či na účet připsaných příjmů, je za úrokovou platbu považována plná výše této platby.
Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. c), nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o výši úroků nebo příjmů vzniklých nebo kapitalizovaných při převodu, splacení nebo zpětném odkupu, je za úrokovou platbu považována plná výše této platby.
Pokud jde o odst. 1 písm. d) a e) prvního pododstavce, nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o podílu příjmů, který plyne z úrokových plateb ve smyslu písmen a), b) či c) uvedeného pododstavce, je za úrokovou platbu považována celková výše příjmu.
Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. f), nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o výši plnění ze smlouvy o životním pojištění, je za úrokovou platbu považována plná výše této platby.
3. Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. e), nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o podílu aktiv investovaných do pohledávek či příslušných cenných papírů nebo do akcií či podílů definovaných v uvedeném písmenu, je tento podíl považován za vyšší než 40 %. V případě, že platební zprostředkovatel nemůže zjistit výši příjmů realizovaných skutečným vlastníkem, má se za to, že tyto příjmy odpovídají výnosům z převodu, splacení nebo zpětného odkupu akcií či podílů.
Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. f) bod ii), nemá-li platební zprostředkovatel žádné informace o podílu plnění, které je vázáno na úrokové platby ve smyslu písmen a), b), c), d) nebo e) uvedeného pododstavce, je tento podíl považován za vyšší než 40 %.
4. Pokud je úroková platba definovaná v odstavci 1 provedena ve prospěch subjektu nebo právního uspořádání podle čl. 4 odst. 2 nebo připsána na účet tohoto subjektu nebo právního uspořádání, má se za to, že vznikla osobě uvedené v čl. 2 odst. 4. V případě subjektu toto platí pouze tehdy, pokud daný subjekt neuplatnil možnost stanovenou v čl. 4 odst. 3.
5. Pokud jde o odst. 1 první pododstavec písm. c) a e), mají členské státy možnost požadovat od platebních zprostředkovatelů na svém území, aby úroky či jiné příslušné příjmy za období ne delší než jeden rok přepočetli na roční základ, a takto přepočtené úroky či jiné příslušné příjmy mají možnost považovat za úrokovou platbu i v případě, že během tohoto období nedojde k žádnému převodu, zpětnému odkupu ani splacení.
6. Odchylně od odst. 1 prvního pododstavce písm. d) a e) mají členské státy možnost vyloučit z definice úrokové platby všechny příjmy ve smyslu uvedených ustanovení rozdělované subjekty kolektivního investování, jinými subjekty nebo investičními fondy nebo režimy, jejichž statut fondu či zakládací dokumenty se řídí právem členských států, pokud přímá či nepřímá investice těchto subjektů kolektivního investování, jiných subjektů nebo režimu do pohledávek podle písm. a) uvedeného pododstavce či cenných papírů podle písm. b) uvedeného pododstavce nepřevýší 15 % jejich aktiv.
Odchylně od odstavce 4 mají členské státy možnost vyloučit z definice úrokové platby v odstavci 1 úrokové platby provedené či připsané na účet subjektu či právního uspořádání uvedeného v čl. 4 odst. 2 a majícího místo skutečného vedení na jejich území, pokud přímá či nepřímá investice takového subjektu či právního uspořádání do pohledávek podle odst. 1 prvního pododstavce písm. a) či do cenných papírů podle písm. b) uvedeného pododstavce nepřesáhne 15 % jeho aktiv. V případě subjektu toto platí pouze tehdy, pokud daný subjekt neuplatnil možnost stanovenou v čl. 4 odst. 3.
Pokud členský stát uplatní jednu či obě možnosti uvedené v prvním a druhém pododstavci, informuje o tom Komisi. Komise zveřejní v Úředním věstníku Evropské unie skutečnost, že tato možnost byla použita, a s účinkem ode dne tohoto zveřejnění je uplatnění této možnosti pro ostatní členské státy závazné.
7. 40 % hranice uvedené v odst. 1 prvním pododstavci písm. e), v odst. 1 prvním pododstavci písm. f) bodu ii) a v odstavci 3 se od 1. ledna 2016 mění na 25 %.
8. Podíly uvedené v odst. 1 prvním pododstavci písm. e) a v odstavci 6 se stanoví na základě investiční politiky nebo na základě investiční strategie a cílů definovaných v dokumentaci, kterou se řídí činnost příslušných subjektů kolektivního investování, jiných subjektů nebo investičních fondů či režimů.
Pro účely tohoto odstavce uvedená dokumentace zahrnuje:
a)
statut fondu či zakládací dokumenty dotyčných subjektů kolektivního investování nebo jiných subjektů nebo investičních fondů či režimů;
b)
jakoukoli dohodu, smlouvu nebo jinou právní dokumentaci uzavřenou dotyčnými subjekty kolektivního investování, jinými subjekty nebo investičními fondy či režimy, která je poskytnuta hospodářskému subjektu, a
c)
jakýkoli prospekt nebo podobný dokument vydávaný dotyčnými subjekty kolektivního investování, jinými subjekty nebo investičními fondy či režimy nebo jejich jménem, který je poskytován jejich investorům.
Pokud tato dokumentace nevymezuje investiční politiku nebo investiční strategii a cíle, tyto podíly se stanoví na základě skutečného složení aktiv subjektů kolektivního investování, jiných subjektů nebo investičních fondů či režimů, vycházejícího z průměru aktiv na začátku jejich posledního účetního období, nebo ke dni jejich první pololetní zprávy, a na konci jejich posledního účetního období před datem provedení či připsání úrokové platby platebním zprostředkovatelem skutečnému vlastníkovi. U nově založených subjektů kolektivního investování, jiných subjektů nebo investičních fondů či režimů toto skutečné složení vychází z průměru aktiv na začátku a ke dni prvního ocenění aktiv podle dokumentace, kterou se řídí činnost dotyčných subjektů kolektivního investování, jiných subjektů, fondů nebo režimů.
Složení aktiv je oceňováno v souladu s platnými pravidly daného členského státu nebo země Evropského hospodářského prostoru, která není členem Unie, kde je subjekt kolektivního investování či jiný fond nebo režim kolektivního investování registrován jako takový, nebo v souladu s právem, kterým se řídí jejich statut či zakládací dokumenty. Složení oceněné jako takové je pro jiné členské státy závazné.
9. Příjmy uvedené v odst. 1 prvním pododstavci písm. b) jsou považovány za úrokovou platbu pouze v rozsahu, v jakém byly cenné papíry, z nichž tyto příjmy plynou, poprvé emitovány k 1. červenci 2014 nebo později. Cenné papíry emitované před uvedeným datem se pro účely podílů uvedených v písm. e) uvedeného pododstavce a v odstavci 6 neberou v úvahu.
10. Plnění ze smlouvy o životním pojištění se považují za úrokovou platbu v souladu s odst. 1 prvním pododstavcem písm. f) pouze v rozsahu, v jakém byla tato smlouva o životním pojištění, z níž tato plnění plynou, poprvé uzavřena k 1. červenci 2014 nebo později.
11. Členské státy mají možnost považovat příjmy uvedené v odst. 1 prvním pododstavci písm. e) bodu i) realizované při převodu, splacení nebo zpětném odkupu akcií nebo podílů v subjektech zapsaných v rejstříku a zabývajících se kolektivním investováním, které nejsou SKIPCP povolenými podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (*2), za úrokovou platbu pouze v rozsahu, v němž vznikly ve prospěch těchto subjektů k 1. červenci 2014 nebo později.
(*2) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES ze dne 13. července 2009 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) (Úř. věst. L 302, 17.11.2009, s. 32).“"
6)
Článek 8 se nahrazuje tímto:
„Článek 8
Předkládání informací platebním zprostředkovatelem
1. Pokud má skutečný vlastník bydliště v jiném členském státě než v tom, v němž je usazen platební zprostředkovatel, předkládá platební zprostředkovatel příslušnému orgánu členského státu, v němž je sám usazen, informace v tomto minimálním rozsahu:
a)
totožnost a bydliště skutečného vlastníka zjištěné podle článku 3 nebo v případě sdíleného skutečného vlastnictví totožnost a bydliště všech skutečných vlastníků spadajících do oblasti působnosti čl. 1 odst. 1;
b)
jméno a adresu platebního zprostředkovatele;
c)
číslo účtu skutečného vlastníka nebo, pokud není číslo účtu k dispozici, označení pohledávky, z níž plyne úroková platba, nebo označení smlouvy o životním pojištění, cenného papíru nebo akcie či podílu, z nichž plyne tato platba;
d)
informace týkající se úrokové platby podle odstavce 2.
Má-li skutečný vlastník bydliště v jiném členském státě, než ve kterém má platební zprostředkovatel podle čl. 4 odst. 2 místo svého skutečného vedení, poskytne tento platební zprostředkovatel příslušnému orgánu členského státu, ve kterém má místo skutečného vedení, informace uvedené v prvním pododstavci písm. a) až d) tohoto odstavce. Kromě nich předloží tento platební zprostředkovatel tyto informace:
i)
celkovou výši přijatých nebo připsaných úrokových plateb, u kterých se má za to, že vznikly skutečným vlastníkům,
ii)
stane-li se fyzická osoba skutečným vlastníkem podle čl. 2 odst. 4 písm. c), částku, u které se má za to, že vznikne této fyzické osobě, a datum, kdy se tak stane.
2. V rámci minimálního rozsahu informací, které se týkají úrokové platby a které musí platební zprostředkovatel předložit, je nutné úrokové platby rozlišit podle níže uvedených kategorií a uvést tyto údaje:
a)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. a): výši vyplacených či připsaných úroků;
b)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. b): buď výši vyplacených, realizovaných či na účet připsaných příjmů, nebo celkovou výši platby;
c)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. c) nebo e): výši úroků nebo příjmů podle uvedených ustanovení, nebo celkovou výši výnosů z převodu, zpětného odkupu nebo splacení;
d)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. d): výši příjmů podle uvedeného ustanovení, nebo celkovou výši vyplácených prostředků;
e)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 4: výši úroků připadající na každého ze skutečných vlastníků spadajících do oblasti působnosti čl. 1 odst. 1;
f)
v případě, že členský stát uplatňuje možnost uvedenou v čl. 6 odst. 5: výši úroků nebo jiných příslušných příjmů přepočtených na roční základ;
g)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. f): buď plnění vypočtené podle uvedeného ustanovení, nebo celkovou výši platby. Pokud platební zprostředkovatel nemá v případě převodu životního pojištění na třetí osobu žádné informace o převáděné hodnotě: výši plateb ve prospěch poskytovatele životního pojištění podle smlouvy o životním pojištění.
Pokud platební zprostředkovatel hlásí celkové částky podle písmen b), c), d) a g) prvního pododstavce tohoto odstavce, oznámí tuto skutečnost příslušnému orgánu členského státu, v němž je usazen, nebo v případě platebního zprostředkovatele uvedeného v čl. 4 odst. 2 příslušnému orgánu členského státu, v němž má místo skutečného vedení.
3. V případě sdíleného skutečného vlastnictví platební zprostředkovatel informuje příslušný orgán členského státu, v němž je usazen, nebo v případě platebního zprostředkovatele uvedeného v čl. 4 odst. 2 příslušný orgán členského státu, v němž má místo skutečného vedení, o tom, zda částka nahlášená u každého skutečného vlastníka představuje celkovou částku připadající skutečným vlastníkům souhrnně, skutečný podíl náležející dotyčnému skutečnému vlastníkovi nebo rovnocenný podíl.
4. Bez ohledu na odstavec 2 mohou členské státy umožnit platebním zprostředkovatelům, aby předložili pouze tyto údaje:
a)
v případě úrokových plateb ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. a), b) nebo d): celkovou výši úroků nebo příjmů;
b)
v případě úrokových plateb ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. c) nebo e): celkovou výši výnosů z převodu, zpětného odkupu nebo splacení souvisejících s takovými platbami;
c)
v případě úrokových plateb ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. f): buď plnění, o nichž platební zprostředkovatel přímo nebo prostřednictvím svého daňového zástupce nebo příslušného orgánu jiného členského státu neinformoval příslušný orgán členského státu bydliště skutečného vlastníka podle jakéhokoli právního ustanovení odlišného od ustanovení nutných k provedení této směrnice, nebo celkovou částku vyplacenou na základě smluv o životním pojištění, z nichž tyto platby plynou.
Platební zprostředkovatel informuje, zda hlásí celkové částky podle písmen a), b) a c) prvního pododstavce tohoto odstavce.“
7)
Článek 9 se mění takto:
a)
doplňují se nové odstavce, které znějí:
„1a. Příslušný orgán členského státu, v němž je hospodářský subjekt usazen, předá informace uvedené v čl. 4 odst. 2 čtvrtém pododstavci příslušnému orgánu jiného členského státu, v němž má subjekt nebo právní uspořádání místo skutečného vedení.
1b. Přesunul-li platební zprostředkovatel ve smyslu čl. 4 odst. 2 místo skutečného vedení do jiného členského státu, předá příslušný orgán prvního členského státu informace uvedené v čl. 4 odst. 2 sedmém pododstavci příslušnému orgánu nového členského státu.“;
b)
odstavec 2 se nahrazuje tímto:
„2. Předání informací proběhne automaticky a uskuteční se nejméně jednou ročně, do šesti měsíců po skončení daňového roku v členském státě platebního zprostředkovatele nebo hospodářského subjektu, a obsáhne tyto události, k nimž v průběhu daného roku došlo:
i)
všechny úrokové platby,
ii)
všechny události, kdy se fyzické osoby staly skutečnými vlastníky podle čl. 2 odst. 4,
iii)
všechny změny místa skutečného vedení platebního zprostředkovatele podle čl. 4 odst. 2.“
8)
Článek 10 se mění takto:
a)
odstavec 1 se nahrazuje tímto:
„1. Během přechodného období začínajícího dnem uvedeným v čl. 17 odst. 2 a 3 a s výhradou čl. 13 odst. 1 nemusejí Lucembursko a Rakousko používat ustanovení kapitoly II.
Těmto státům však ostatní členské státy poskytnou informace v souladu s kapitolou II.
V průběhu přechodného období je účelem této směrnice zajistit minimální účinné zdanění příjmů z úspor v podobě úrokových plateb vyplacených v jednom členském státě skutečným vlastníkům - fyzickým osobám s bydlištěm pro daňové účely v jiném členském státu.“;
b)
odstavec 3 se nahrazuje tímto:
„3. Na konci přechodného období musejí Lucembursko a Rakousko používat ustanovení kapitoly II a zároveň musejí přestat uplatňovat srážkovou daň i sdílení daňových výnosů podle článků 11 a 12. Pokud se Lucembursko nebo Rakousko rozhodnou používat ustanovení kapitoly II v průběhu přechodného období, ukončí uplatňování srážkové daně i sdílení daňových výnosů podle článků 11 a 12.“
9)
Článek 11 se mění takto:
a)
odstavce 1 a 2 se nahrazují tímto:
„1. V průběhu přechodného období podle článku 10, kdy má skutečný vlastník bydliště v jiném členském státu, než je ten, v němž je usazen platební zprostředkovatel, nebo v případě platebního zprostředkovatele podle čl. 4 odst. 2, v němž má takový platební zprostředkovatel místo skutečného vedení, vybírají Lucembursko a Rakousko srážkovou daň ve výši 15 % během prvních tří let přechodného období, ve výši 20 % v následujících třech letech a v dalších letech pak ve výši 35 %.
2. Platební zprostředkovatel odvede srážkovou daň takto:
a)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. a): z výše vyplacených nebo připsaných úroků;
b)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. b): z výše vyplacených, realizovaných či připsaných příjmů;
c)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. c) nebo e): buď z výše úroků nebo příjmů podle uvedených ustanovení, nebo v podobě dávky s rovnocenným účinkem, hrazené skutečným vlastníkem z celkové výše výnosů z převodu, zpětného odkupu nebo splacení;
d)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. d): z výše příjmů zmíněných v uvedeném ustanovení;
e)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 4: z výše úroků připadajících na každého ze skutečných vlastníků, kteří spadají do oblasti působnosti čl. 1 odst. 1. Celková částka, z níž je daň vybírána, nepřekročí výši úrokové platby přijaté nebo připsané subjektem nebo právním uspořádáním;
f)
v případě, že členský stát uplatňuje možnost uvedenou v čl. 6 odst. 5: z výše úroků či jiných příslušných příjmů přepočtených na roční základ;
g)
v případě úrokové platby ve smyslu čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. f): z plnění vypočteného v souladu s uvedeným ustanovením. Členské státy mohou umožnit platebním zprostředkovatelům vybírat srážkovou daň pouze z plnění, o nichž platební zprostředkovatel nebo jeho daňový zástupce podle jakéhokoli právního ustanovení odlišného od ustanovení nutných k provedení této směrnice dosud neinformoval příslušný orgán členského státu bydliště skutečného vlastníka.
Při převádění výnosů ze srážkové daně příslušnému orgánu jej platební zprostředkovatel informuje o počtu skutečných vlastníků, jichž se týká výběr srážkové daně, rozdělených podle příslušných členských států, v nichž mají skuteční vlastníci bydliště.“;
b)
v odstavci 3 se slova „Pro účely písmen a) a b) odstavce 2“ nahrazují slovy „Pro účely odst. 2 písm. a), b) a c)“;
c)
odstavec 5 se nahrazuje tímto:
„5. V průběhu přechodného období mohou členské státy vybírající srážkovou daň stanovit, že hospodářský subjekt provádějící či připisující úrokovou platbu ve prospěch subjektu či právního uspořádání podle čl. 4 odst. 2, jenž má místo skutečného vedení v jiném členském státě, bude namísto takového subjektu či právního uspořádání považován za platebního zprostředkovatele, a členské státy z těchto úroků vyměří srážkovou daň, pokud subjekt či právní uspořádání neposkytne oficiální souhlas k tomu, aby byl v souladu se čl. 4 odst. 2 čtvrtým pododstavcem sdělen jeho název, pokud existuje, právní forma, místo skutečného vedení a celková výše úroků vyplacených či připsaných v jeho prospěch.“
10)
Článek 13 se nahrazuje tímto:
„Článek 13
Výjimky z uplatňování srážkové daně
1. Členské státy vybírající srážkovou daň podle článku 11 stanoví níže uvedené postupy s cílem zajistit, aby skutečný vlastník mohl žádat, aby u něj srážková daň nebyla uplatněna:
a)
postup, který skutečnému vlastníkovi umožní výslovně zmocnit platebního zprostředkovatele k poskytnutí informací podle kapitoly II s tím, že se toto zmocnění bude vztahovat na veškeré úrokové platby provedené tímto platebním zprostředkovatelem a připadající na skutečného vlastníka; v takovém případě se použije článek 9;
b)
postup zaručující, že se srážková daň nevybere v případech, kdy skutečný vlastník předloží svému platebnímu zprostředkovateli potvrzení vydané na své jméno příslušným orgánem členského státu, v němž má bydliště pro daňové účely, podle odstavce 2.
2. Na žádost skutečného vlastníka vystaví příslušný orgán členského státu, v němž má skutečný vlastník bydliště pro daňové účely, potvrzení, které obsahuje tyto údaje:
a)
jméno, adresu a daňové číslo nebo jeho ekvivalent skutečného vlastníka a datum a místo narození skutečného vlastníka;
b)
jméno a adresu platebního zprostředkovatele;
c)
číslo účtu skutečného vlastníka nebo, pokud není číslo účtu k dispozici, označení cenného papíru.
Toto potvrzení je platné maximálně po dobu tří let. Potvrzení je vydáno všem skutečným vlastníkům, kteří o ně požádají, do dvou měsíců po předložení žádosti.“
11)
Článek 14 se mění takto:
a)
v odstavci 2 se první věta nahrazuje tímto:
„Pokud úroková platba připadající skutečnému vlastníkovi podléhá v členském státě platebního zprostředkovatele srážkové dani, započte členský stát, v němž má skutečný vlastník bydliště pro daňové účely, skutečnému vlastníkovi daň ve výši daně sražené podle vnitrostátního práva tohoto členského státu.“;
b)
odstavec 3 se nahrazuje tímto:
„3. Pokud úroková platba připadající skutečnému vlastníkovi podléhá kromě srážkové daně uvedené v článku 11 ještě jinému druhu srážkové daně a členský stát, v němž má skutečný vlastník bydliště pro daňové účely, započte tuto jinou srážkovou daň v souladu se svými vnitrostátním právem nebo smlouvami o zamezení dvojího zdanění, započte se tato jiná srážková daň před uplatněním postupu stanoveného v odstavci 2.“
12)
V čl. 15 odst. 1 druhém pododstavci se slova „v příloze“ nahrazují slovy „v příloze III“.
13)
V článku 18 se první věta nahrazuje tímto:
„Komise předloží každé tři roky Radě zprávu o fungování této směrnice na základě statistických údajů uvedených v příloze IV, které poskytne Komisi každý členský stát.“
14)
Vkládají se nové články, které znějí:
„Článek 18a
Prováděcí opatření
1. Komise může postupem podle čl. 18b odst. 2 přijmout opatření pro tyto účely:
a)
upřesnění poskytovatelů dat, jež by mohli platební zprostředkovatelé využít k získání informací potřebných ke správnému zacházení pro účely čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce písm. b), d) a e);
b)
stanovení společných formátů a praktických postupů nezbytných pro elektronickou výměnu informací uvedených v článku 9;
c)
stanovení společných formulářů pro potvrzení a jiné dokumenty, které usnadňují uplatňování této směrnice, zejména pro dokumenty vystavované v členských státech vybírajících srážkovou daň, které jsou používány pro účely článku 14 členským státem, v němž má skutečný vlastník své bydliště pro daňové účely.
2. Na žádost přímo dotčených členských států Komise aktualizuje seznam uvedený v příloze III.
Článek 18b
Výbor
1. Komisi je nápomocen Výbor pro správní spolupráci při zdanění (dále jen ‚výbor‘).
2. Pokud se odkazuje na tento odstavec, použije se článek 5 nařízení (EU) č. 182/2011.“
15)
Příloha se mění v souladu s přílohou této směrnice.
Článek 2
1. Členské státy přijmou a zveřejní do 1. ledna 2016 právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí. Neprodleně sdělí Komisi znění těchto předpisů.
Členské státy použijí tyto předpisy od prvního dne třetího kalendářního roku následujícího po kalendářním roce, v němž vstoupí tato směrnice v platnost.
Předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 3
Tato směrnice vstupuje v platnost dnem vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 4
Tato směrnice je určena členským státům.
V Bruselu dne 24. března 2014.
DIRECTIVA 2014/48/UE A CONSILIULUI
din 24 martie 2014
de modificare a Directivei 2003/48/CE privind impozitarea veniturilor din economii sub forma plăților de dobânzi
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 115,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
având în vedere avizul Parlamentului European (1),
având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (2),
întrucât:
(1)
Directiva 2003/48/CE a Consiliului (3) se aplică în statele membre de la 1 iulie 2005 și s-a dovedit a fi eficace în primii trei ani de aplicare, în limitele stabilite de domeniul său de aplicare. Cu toate acestea, primul raport al Comisiei din 15 septembrie 2008 privind aplicarea directivei arată că aceasta nu se ridică pe deplin la înălțimea ambițiilor exprimate în concluziile adoptate în unanimitate de Consiliu cu ocazia reuniunii sale din 26-27 noiembrie 2000. În special, anumite instrumente financiare echivalente cu titlurile purtătoare de dobândă și anumite mijloace indirecte de deținere a unor titluri purtătoare de dobândă nu sunt acoperite de domeniul de aplicare.
(2)
Pentru a realiza mai bine obiectivul Directivei 2003/48/CE, este necesar în primul rând să se îmbunătățească calitatea informațiilor utilizate pentru stabilirea identității și a domiciliului beneficiarilor efectivi. În această privință, agentul plătitor ar trebui să utilizeze atât data și locul nașterii, cât și, dacă există, numărul de identificare fiscală sau echivalentul acestuia alocate de statele membre. Directiva 2003/48/CE nu impune statelor membre o obligație de a introduce numere de identificare fiscală. În această privință, ar trebui de asemenea îmbunătățite informațiile cu privire la conturile comune și la alte tipuri de proprietate efectivă partajată.
(3)
Directiva 2003/48/CE se aplică numai plăților de dobândă efectuate în folosul imediat al persoanelor fizice rezidente pe teritoriul Uniunii. Aceste persoane fizice au astfel posibilitatea de a eluda dispozițiile Directivei 2003/48/CE prin intermediul unei entități sau al unei construcții juridice interpuse, în special în cazul în care aceste entități sau construcții juridice sunt stabilite într-o jurisdicție în care nu se asigură impozitarea veniturilor care le sunt transferate. Prin urmare, având în vedere și măsurile de combatere a spălării banilor prevăzute de Directiva 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului (4), este oportun să se solicite agenților plătitori să adopte o abordare „prin transparență” (look-through approach) în ceea ce privește plățile efectuate către anumite entități sau construcții juridice stabilite sau având sediul conducerii efective în anumite țări sau teritorii în care Directiva 2003/48/CE sau măsurile care au același efect sau un efect echivalent nu se aplică. Agenții plătitori respectivi ar trebui să utilizeze informațiile aflate deja la dispoziția lor cu privire la adevăratul (adevărații) beneficiar(i) efectiv(i) al (ai) acestor entității sau construcții juridice, pentru a se asigura că se aplică dispozițiile Directivei 2003/48/CE în situația în care beneficiarul efectiv astfel identificat este o persoană fizică rezidentă într-un alt stat membru decât statul în care este stabilit agentul plătitor. Pentru a reduce sarcina administrativă a agenților plătitori, ar trebui să se întocmească o listă orientativă cu entitățile și construcțiile juridice din țările și jurisdicțiile terțe vizate de această măsură.
(4)
Ar trebui, de asemenea, evitată eludarea dispozițiilor Directivei 2003/48/CE prin efectuarea unei plăți de dobânzi recurgându-se în mod artificial la un agent economic stabilit în afara Uniunii. Prin urmare, este necesar să se specifice responsabilitățile agenților economici comunitari atunci când sunt la curent cu faptul că o plată a dobânzii efectuată către un agent stabilit în afara domeniului teritorial de aplicare a Directivei 2003/48/CE este realizată în folosul unei persoane fizice, cunoscută de aceștia drept rezident al unui alt stat membru și care poate fi considerată ca fiind clientul lor. În astfel de împrejurări, agenții economici în cauză ar trebui tratați ca agenți plătitori. Această măsură ar putea, de asemenea, contribui la prevenirea unei posibile utilizări abuzive a rețelei internaționale de instituții financiare, și anume sucursale, filiale, holdinguri sau întreprinderi asociate, cu scopul eludării dispozițiilor Directivei 2003/48/CE.
(5)
Experiența a arătat că este necesară o mai mare claritate în ceea ce privește obligația de a acționa ca agent plătitor în momentul încasării plății unor dobânzi. În special, ar trebui identificate cu claritate structurile intermediare care fac obiectul acestei obligații. Entitățile și construcțiile juridice care nu fac obiectul impozitării efective ar trebui să aplice dispozițiile Directivei 2003/48/CE la momentul încasării plății unor dobânzi din partea unui agent economic din amonte. O listă orientativă a acestor entități și construcții juridice în fiecare stat membru va facilita punerea în aplicare a noilor dispoziții.
(6)
Primul raport prezentat cu privire la aplicarea Directivei 2003/48/CE arată că dispozițiile acesteia pot fi eludate utilizându-se instrumente financiare care sunt echivalente cu creanțele din perspectiva gradului de risc, a flexibilității și a randamentului preconizat. Prin urmare, este necesar să se garanteze că dispozițiile directivei acoperă nu numai dobânzile, ci și alte venituri foarte similare.
(7)
În același mod, contractele de asigurare de viață care conțin o garanție de rentabilitate a veniturilor sau a căror performanță este legată, în proporție de peste 40 %, de veniturile din creanțe sau de venituri echivalente care intră în domeniul de aplicare al Directivei 2003/48/CE ar trebui incluse în domeniul de aplicare al respectivei directive.
(8)
În ceea ce privește fondurile de investiții stabilite pe teritoriul Uniunii, Directiva 2003/48/CE acoperă în prezent numai veniturile obținute prin organisme de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM) autorizate în conformitate cu Directiva 2009/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului (5), care a abrogat și a înlocuit, printre altele, Directiva 85/611/CEE a Consiliului (6). Veniturile echivalente generate de non-OPCVM-uri sunt incluse în domeniul de aplicare al Directivei 2003/48/CE numai dacă respectivele organisme sunt entități fără personalitate juridică și prin urmare acționează ca agenți plătitori în momentul încasării plății unor dobânzi. Pentru a garanta tratamentul nediferențiat al tuturor fondurilor sau schemelor de investiții, indiferent de forma lor juridică, trimiterea la Directiva 85/611/CEE conținută în Directiva 2003/48/CE ar trebui înlocuită cu trimiterea la înregistrarea acestora în conformitate cu legislația unui stat membru sau la regulamentele sau documentele constitutive ale acestora care sunt reglementate de legislația unuia dintre statele membre. În plus, ar trebui asigurat tratamentul egal, ținându-se seama de Tratatul privind Spațiul Economic European.
(9)
În ceea ce privește fondurile de investiții stabilite în afara unui stat membru al Uniunii Europene sau în afara Spațiului Economic European, trebuie clarificat faptul că în domeniul de aplicare al directivei sunt incluse dobânzile și veniturile echivalente generate de toate aceste fonduri, indiferent de forma lor juridică și de modul în care acestea sunt propuse investitorilor.
(10)
Definiția plății de dobânzi ar trebui clarificată pentru a se garanta că atât investițiile directe în creanțe, cât și investițiile indirecte sunt luate în considerare în momentul calculării procentului de active investite în instrumentele respective. Mai mult, pentru ca agenții plătitori să poată aplica cu mai mare ușurință Directiva 2003/48/CE în cazul veniturilor provenite din organisme de plasament colectiv stabilite în alte țări, ar trebui clarificat faptul că calculul componenței activelor pentru tratarea unor venituri generate de respectivele organisme este reglementat de normele adoptate de statul membru al Uniunii Europene sau al Spațiului Economic European în care sunt stabilite acestea.
(11)
Atât procedura de prezentare a „certificatului”, care permite beneficiarilor efectivi care sunt rezidenți fiscali într-un stat membru să evite impunerea reținerii la sursă în cazul plăților de dobânzi primite într-un alt stat membru menționat la articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2003/48/CE, cât și procedura alternativă de prezentare voluntară a informațiilor către statul de rezidență al beneficiarului efectiv prezintă avantaje. Cu toate acestea, procedura de prezentare voluntară este mai puțin împovărătoare pentru beneficiarul efectiv și, prin urmare, ar fi oportun să li se permită beneficiarilor efectivi să aleagă procedura.
(12)
Statele membre ar trebui să comunice informații statistice pertinente cu privire la aplicarea Directivei 2003/48/CE, pentru a îmbunătăți calitatea informațiilor care vor sta la baza raportului pe care Comisia trebuie să îl prezinte Consiliului o dată la trei ani cu privire la aplicarea directivei în cauză.
(13)
În conformitate cu punctul 34 din Acordul interinstituțional pentru o mai bună legiferare (7), statele membre sunt încurajate să elaboreze, pentru ele însele și în interesul Uniunii Europene, propriile lor tabele care, pe cât posibil, să ilustreze corespondența dintre prezenta directivă și măsurile de transpunere și să le facă publice.
(14)
Pentru a asigura condiții uniforme pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/48/CE, ar trebui conferite competențe de executare Comisiei. Respectivele competențe ar trebui exercitate în conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 182/2011 al Parlamentului European și al Consiliului (8).
(15)
Deoarece obiectivele prezentei directive, și anume asigurarea unei impozitări efective a veniturilor din economii sub forma unor plăți de dobânzi care sunt în general incluse în toate statele membre în venitul impozabil al persoanelor fizice rezidente, nu pot fi realizate în mod satisfăcător de către statele membre, dar pot fi realizate mai bine la nivelul Uniunii, aceasta poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este definit la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este definit la articolul menționat, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor menționate.
(16)
Directiva 2003/48/CE ar trebui modificată,
ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
Articolul 1
Directiva 2003/48/CE se modifică după cum urmează:
1.
La articolul 1, alineatul (2) se înlocuiește cu următorul text:
„(2) Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că agenții plătitori și alți agenți economici care și-au stabilit sediul sau, după caz, își au sediul conducerii efective pe teritoriul lor îndeplinesc sarcinile necesare pentru punerea în aplicare a prezentei directive, indiferent de locul în care s-a stabilit debitorul creanței care produce dobânzi.”
2.
Se introduce următorul articol:
„Articolul 1a
Definiții ale anumitor termeni
În sensul prezentei directive:
(a)
prin «agent economic» se înțelege o instituție de credit sau o instituție financiară sau orice altă persoană juridică sau fizică care, periodic sau ocazional, plătește dobânzi sau atribuie o astfel de plată în sensul prezentei directive, acționând în exercitarea activității sale profesionale;
(b)
prin «sediul conducerii efective» al unei entități cu sau fără personalitate juridică se înțelege adresa la care sunt adoptate deciziile-cheie în materie de gestionare, necesare pentru desfășurarea activității entității în ansamblu. Atunci când aceste decizii sunt adoptate în mai multe țări sau jurisdicții, sediul conducerii efective se consideră adresa la care sunt adoptate majoritatea deciziilor-cheie în materie de gestionare privind activele care produc dobânzi în sensul prezentei directive;
(c)
prin «sediul conducerii efective» al unui trust sau al altei construcții juridice se înțelege:
(i)
adresa permanentă a persoanei fizice care are responsabilitatea principală pentru adoptarea deciziilor-cheie în materie de gestionare privind activele construcției juridice sau, în cazul unui trust, adresa permanentă a administratorul trustului. Atunci când această responsabilitate principală revine mai multor persoane fizice, sediul conducerii efective se consideră adresa permanentă a persoanei care are responsabilitatea principală pentru majoritatea deciziilor-cheie în materie de gestionare privind activele care produc dobânzi, în sensul prezentei directive; sau
(ii)
adresa la care persoana juridică care are responsabilitatea principală de gestionare a activelor construcției juridice sau, în cazul unui trust, administratorul trustului ia deciziile-cheie în materie de gestionare privind activele în cauză. Atunci când deciziile-cheie în materie de gestionare sunt adoptate în mai multe țări sau jurisdicții, sediul conducerii efective se consideră adresa la care sunt adoptate majoritatea deciziilor-cheie în materie de gestionare privind activele care produc dobânzi în sensul prezentei directive;
(d)
prin «[face] obiectul impozitării efective» se înțelege că o entitate sau o construcție juridică este impozabilă pentru toate veniturile sale sau pentru partea de venituri cuvenită participanților săi nerezidenți, inclusiv pentru orice plată a dobânzii.”
3.
Articolul 2 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 2
Definiția beneficiarului efectiv
(1) În sensul prezentei directive și fără a aduce atingere alineatelor (2)-(4), termenul «beneficiar efectiv» desemnează orice persoană fizică căreia i se plătesc anumite dobânzi sau orice persoană fizică căreia i se atribuie plata unor dobânzi, cu excepția cazului în care aceasta face dovada că plata nu a fost efectuată sau atribuită în folosul său, aflându-se în una dintre următoarele situații:
(a)
acesta acționează ca agent plătitor în sensul articolului 4 alineatul (1);
(b)
acesta acționează în numele unei entități, cu sau fără personalitate juridică, și comunică agentului economic care efectuează sau atribuie plata dobânzii denumirea, forma juridică, adresa sediului entității și, dacă acesta se află într-o țară sau jurisdicție diferită, adresa sediului conducerii efective al entității; sau
(c)
acesta acționează în numele unei construcții juridice și comunică agentului economic care efectuează sau care atribuie plata dobânzii denumirea, în cazul în care există, forma juridică, adresa sediului conducerii efective a construcției juridice și numele persoanei juridice sau fizice menționate la articolul 1a litera (c); sau
(d)
acesta acționează în numele unei alte persoane fizice, care este beneficiarul efectiv, și comunică agentului plătitor identitatea beneficiarului efectiv în conformitate cu articolul 3 alineatul (2).
(2) Dacă un agent plătitor dispune de informații care sugerează că persoana fizică destinatară a plății unor dobânzi sau căreia îi este atribuită plata unor dobânzi poate să nu fie beneficiarul efectiv și dacă această persoană fizică nu se încadrează la alineatul (1) litera (a), (b) sau (c), acesta ia măsuri rezonabile pentru a stabili identitatea beneficiarului efectiv în conformitate cu articolul 3 alineatul (2). Dacă agentul plătitor nu este în măsură să identifice beneficiarul efectiv, acesta consideră că persoana fizică în cauză este beneficiarul efectiv.
(3) În cazul în care un agent economic căruia i se aplică, de asemenea, articolul 2 din Directiva 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului (*1) efectuează sau atribuie plata dobânzii în favoarea unei entități sau a unei construcții juridice care nu face obiectul impozitării efective și care este stabilită sau își are sediul conducerii efective într-o țară sau o jurisdicție din afara teritoriului menționat la articolul 7 din prezenta directivă și în afara domeniului teritorial de aplicare a acordurilor și mecanismelor care prevăd aceleași măsuri ca cele prevăzute în prezenta directivă sau măsuri echivalente acestora, se aplică dispozițiile de la cel de al doilea paragraf până la cel de al cincilea paragraf din prezentul alineat.
Plata se consideră efectuată sau atribuită în folosul imediat al oricărei persoane fizice care este rezidentă în alt stat membru decât agentul economic și care este definită la articolul 3 alineatul (6) din Directiva 2005/60/CE drept beneficiar efectiv al entității sau al construcției juridice. Identitatea persoanei fizice respective se stabilește în conformitate cu măsurile de precauție privind clientela prevăzute la articolul 7 și articolul 8 alineatul (1) litera (b) din directiva respectivă. Persoana fizică în cauză este considerată beneficiar efectiv, în sensul prezentei directive.
În sensul primului paragraf, categoriile de entități și construcții juridice menționate în lista orientativă din anexa I sunt considerate ca nefăcând obiectul impozitării efective.
Agentul economic menționat la primul paragraf stabilește forma juridică și locul în care este stabilită entitatea sau construcția juridică sau, după caz, sediul conducerii efective al acesteia utilizând informațiile comunicate de orice persoană fizică care acționează în numele entității sau al construcției juridice, în special în conformitate cu alineatul (1) literele (b) și (c), cu excepția cazului în care agentul economic deține informații mai fiabile care dovedesc faptul că informațiile primite nu sunt corecte sau sunt incomplete în sensul aplicării prezentului alineat.
În cazul în care o anumită entitate sau construcție juridică nu se încadrează la nicio categorie menționată în anexa I sau atunci când se încadrează la categoriile respective, dar pretinde că face obiectul impozitării efective, agentul economic menționat la primul paragraf stabilește dacă aceasta face obiectul impozitării efective pe baza unor informații care sunt general acceptate sau pe baza documentelor oficiale fie prezentate de entitatea sau de construcția juridică respectivă, fie disponibile prin intermediul măsurilor de precauție privind clientela luate în conformitate cu Directiva 2005/60/CE.
(4) În cazul în care o entitate sau o construcție juridică este considerată agent plătitor în momentul încasării plății unor dobânzi sau al atribuirii unei astfel de plăți în conformitate cu articolul 4 alineatul (2), plata dobânzii se consideră ca revenind următoarelor persoane fizice care se consideră a fi beneficiari efectivi în sensul prezentei directive:
(a)
orice persoană care are dreptul asupra veniturilor generate de activele care produc astfel de plăți sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată, la momentul primirii de către entitatea sau construcția juridică sau al atribuirii plății în numele acestora, proporțional cu dreptul pe care îl au asupra venitului respectiv;
(b)
pentru orice parte din venitul generat de activele care produc astfel de plăți, sau din celelalte active care reprezintă astfel de plăți, la care nicio persoană în sensul literei (a) nu are dreptul la momentul primirii de către entitatea sau construcția juridică sau al atribuirii plății în numele acestora, orice persoană care a contribuit direct sau indirect la activele entității sau ale construcției juridice în cauză, indiferent de faptul că persoana respectivă are sau nu dreptul asupra activelor sau veniturilor entității sau ale construcției juridice;
(c)
în absența unor persoane fizice menționate la litera (a) sau (b) care au dreptul în mod colectiv sau solidar asupra tuturor veniturilor generate de activele care produc o astfel de plată sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată, la momentul primirii sau al atribuirii plății dobânzii, orice persoană fizică, proporțional cu dreptul pe care îl are asupra venitului respectiv, care dobândește, la o dată ulterioară, dreptul asupra tuturor activelor care produc plata dobânzii sau asupra unei părți a acestora sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată. Valoarea totală care se consideră că revine unei astfel de persoane fizice nu depășește valoarea plăților de dobânzi primite de entitate sau de construcția juridică sau atribuite acestora, după deducerea oricărei părți atribuite, în conformitate cu prezentul alineat, unei persoane fizice menționate la litera (a) sau (b).
(*1) Directiva 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 octombrie 2005 privind prevenirea utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor și finanțării terorismului (JO L 309, 25.11.2005, p. 15).”"
4.
Articolele 3 și 4 se înlocuiesc cu următorul text:
„Articolul 3
Identificarea și determinarea reședinței beneficiarilor efectivi
(1) Fiecare stat membru adoptă și asigură aplicarea pe teritoriul său a procedurilor care îi permit agentului plătitor să identifice beneficiarii efectivi și reședința acestora în sensul articolelor 8-12.
Aceste proceduri trebuie să fie conforme cu standardele minime stabilite la alineatele (2) și (3).
(2) Agentul plătitor stabilește astfel identitatea beneficiarului efectiv, pe baza unor standarde minime care diferă în funcție de data la care au început relațiile dintre agentul plătitor și beneficiarul efectiv:
(a)
în cazul relațiilor contractuale instituite înainte de 1 ianuarie 2004, agentul plătitor stabilește identitatea beneficiarului efectiv, reprezentată de nume și adresă, pe baza informațiilor de care dispune, în special în temeiul reglementărilor în vigoare în statul în care își are sediul și al dispozițiilor din Directiva 2005/60/CE;
(b)
în cazul relațiilor contractuale instituite sau al tranzacțiilor efectuate în absența unor relații contractuale, începând cu 1 ianuarie 2004, agentul plătitor stabilește identitatea beneficiarului efectiv, reprezentată de nume, adresă, data și locul nașterii, în conformitate cu lista prevăzută la alineatul (4), de numărul de identificare fiscală sau un număr echivalent atribuit de statul membru în care beneficiarul efectiv este rezident fiscal, atunci când este precizat în documentația prezentată în scopul identificării beneficiarului efectiv. În cazul relațiilor contractuale instituite sau al tranzacțiilor efectuate în absența unor relații contractuale, înainte de 1 iulie 2015, se solicită informații cu privire la data și locul nașterii numai atunci când nu este disponibil un astfel de număr de identificare fiscală sau echivalentul acestuia.
Elementele menționate la litera (b) din primul paragraf se stabilesc pe baza unui pașaport sau a unei cărți de identitate oficiale sau a oricărui alt document de identitate oficial, după caz, astfel cum se precizează în lista menționată la alineatul (4), prezentat de beneficiarul efectiv. Orice astfel de detaliu care nu figurează în aceste documente se stabilește pe baza oricărui alt document justificativ oficial prezentat de beneficiarul efectiv.
(3) În cazul în care beneficiarul efectiv prezintă de bunăvoie un certificat de rezidență fiscală emis de o autoritate competentă dintr-o țară în ultimii trei ani anteriori datei plății sau la o dată ulterioară, atunci când plata se consideră ca revenind beneficiarului efectiv, se consideră că reședința acestui beneficiar se află în țara respectivă. În caz contrar, se consideră că beneficiarul este rezident în țara în care își are domiciliul stabil. Agentul plătitor determină domiciliul stabil al beneficiarului efectiv pe baza următoarelor standarde minime:
(a)
în cazul relațiilor contractuale stabilite înainte de 1 ianuarie 2004, agentul plătitor determină domiciliul stabil actual al beneficiarului efectiv pe baza celor mai fiabile informații de care dispune, în special în temeiul reglementărilor în vigoare în statul în care își are sediul și în temeiul Directivei 2005/60/CE;
(b)
în cazul relațiilor contractuale instituite sau al tranzacțiilor efectuate în lipsa unor relații contractuale, începând cu 1 ianuarie 2004, agentul plătitor determină domiciliul stabil actual al beneficiarului efectiv pe baza adresei care reiese din procedurile de identificare descrise la alineatul (2) primul paragraf litera (b) și o actualizează pe baza celor mai recente documente aflate la dispoziția agentului plătitor.
În situația menționată la litera (b) din primul paragraf, în care beneficiarii efectivi prezintă un pașaport, o carte de identitate oficială sau orice alt document de identitate oficial emis de un stat membru și declară că sunt rezidenți într-o țară terță, reședința se stabilește cu ajutorul unui certificat de rezidență fiscală emis în ultimii trei ani anteriori datei plății sau la o dată ulterioară, atunci când plata se consideră ca revenind beneficiarului efectiv, de către autoritatea competentă din țara terță în care beneficiarul efectiv declară că este rezident. În lipsa prezentării unui astfel de certificat, se consideră că reședința se află în statul membru care a eliberat pașaportul sau cartea de identitate oficială sau orice alt act de identitate oficial. În cazul beneficiarilor efectivi pentru care agentul plătitor dispune de documente oficiale care le atestă rezidența fiscală într-o altă țară decât cea în care își au domiciliul stabil, pe baza privilegiilor conferite de statutul lor diplomatic sau de alte norme convenite la nivel internațional, reședința acestora se determină cu ajutorul documentelor oficiale aflate la dispoziția agentului plătitor.
(4) Până la 31 decembrie 2014, fiecare stat membru care atribuie numere de identificare fiscală sau echivalentul acestora informează Comisia cu privire la structura și la formatul acestor numere, precum și la documentația oficială care conține informații cu privire la numerele de identificare fiscală atribuite. Fiecare stat membru informează de asemenea Comisia în cazul în care survin eventuale modificări în acest sens. Comisia are obligația de a publica o listă generală cu informațiile primite în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 4
Agenții plătitori
(1) Un agent economic stabilit într-un stat membru, care plătește dobânzi sau atribuie o astfel de plată în folosul imediat al beneficiarului efectiv, este considerat agent plătitor în sensul prezentei directive.
În sensul prezentului alineat, nu este important dacă agentul economic în cauză este debitorul sau emitentul creanței sau al titlului sau dacă este agentul economic mandatat de debitor sau emitent sau de beneficiarul efectiv să efectueze plata venitului sau să atribuie respectiva plată.
Un agent economic stabilit într-un stat membru este de asemenea considerat agent plătitor în sensul prezentei directive dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
plătește dobânzi sau atribuie o astfel de plată unui alt agent economic, inclusiv unui sediu permanent sau unei filiale a primului agent economic, stabilit în afara teritoriului menționat la articolul 7 și în afara domeniului teritorial de aplicare a acordurilor și a mecanismelor care prevăd aceleași măsuri ca cele prevăzute în prezenta directivă sau măsuri echivalente acestora; și
(b)
primul agent economic are motive să creadă, pe baza informațiilor disponibile, că al doilea agent economic va efectua plata venitului sau va atribui respectiva plată în folosul imediat al unui beneficiar efectiv care este o persoană fizică cunoscută de primul agent economic ca fiind rezidentă într-un alt stat membru, ținând seama de dispozițiile articolului 3.
Atunci când condițiile menționate la literele (a) și (b) din primul paragraf sunt îndeplinite, plata efectuată sau atribuită de primul agent economic se consideră ca fiind efectuată sau atribuită în folosul imediat al beneficiarului efectiv menționat la litera (b) din acel paragraf.
(2) O entitate sau o construcție juridică care își are sediul conducerii efective într-un stat membru și care nu face obiectul impozitării efective în temeiul normelor generale de impozitare directă aplicabile fie în statul membru în cauză, fie în statul membru în care este stabilită sau în altă țară sau jurisdicție în care este rezident fiscal, este considerată drept agent plătitor în momentul încasării plății unor dobânzi sau al atribuirii unei astfel de plăți.
În sensul prezentului alineat, categoriile de entități și construcții juridice menționate în lista orientativă din anexa II nu sunt considerate ca făcând obiectul impozitării efective.
În cazul în care o entitate sau o construcție juridică nu figurează în niciuna dintre categoriile menționate în lista orientativă din anexa II sau atunci când face obiectul anexei respective, dar pretinde că face obiectul impozitării efective, agentul economic stabilește dacă aceasta face obiectul impozitării efective pe baza unor informații care sunt general acceptate sau pe baza unor documente oficiale, fie prezentate de entitatea sau de construcția juridică respectivă, fie disponibile prin intermediul măsurilor de precauție privind clientela luate în conformitate cu Directiva 2005/60/CE.
Orice agent economic stabilit într-un stat membru care efectuează sau atribuie plata dobânzii în favoarea unei entități sau a unei construcții juridice menționate la prezentul alineat și care își are sediul conducerii efective în alt stat membru decât cel în care este stabilit agentul economic comunică autorității competente din statul membru în care este stabilit următoarele date, utilizând informațiile indicate la articolul 2 alineatul (3) al patrulea paragraf sau alte informații disponibile:
(i)
numele sau denumirea, dacă există, a entității sau a construcției juridice;
(ii)
forma juridică a acesteia;
(iii)
sediul conducerii efective al acesteia;
(iv)
valoarea totală a plății dobânzii, specificată în conformitate cu articolul 8, efectuată sau atribuită entității sau construcției juridice;
(v)
data ultimei plăți a dobânzii.
Persoanele fizice care sunt considerate beneficiari efectivi ai plății dobânzii efectuate sau atribuite entităților sau construcțiilor juridice menționate la primul paragraf din prezentul alineat se determină în conformitate cu normele prevăzute la articolul 2 alineatul (4). În cazul în care se aplică articolul 2 alineatul (4) litera (c), entitatea sau construcția juridică furnizează autorității competente a statului membru în care își are sediul conducerii efective informațiile prevăzute la articolul 8 alineatul (1) al doilea paragraf, ori de câte ori o persoană fizică dobândește, la o dată ulterioară, dreptul asupra activelor care produc o astfel de plată a dobânzii sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată. Entitatea sau construcția juridică informează, de asemenea, autoritatea competentă cu privire la orice schimbare a sediului conducerii sale efective.
Obligațiile menționate la paragraful al cincilea sunt menținute 10 ani de la data primirii sau atribuirii ultimei plăți de dobânzi de către entitate sau de către construcția juridică sau de la ultima dată la care persoana fizică a dobândit dreptul asupra activelor care produc o astfel de plată sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată, oricare dintre aceste date survine mai târziu.
Dacă o entitate sau o construcție juridică, în cazul în care se aplică articolul 2 alineatul (4) litera (c), și-a mutat sediul conducerii efective în alt stat membru, autoritatea competentă a primului stat membru comunică autorității competente din noul stat membru următoarele informații:
(i)
valoarea plăților de dobânzi primite de entitate sau de construcția juridică sau atribuite acestora, care nu este încă acoperită de drepturile precedente asupra activelor relevante;
(ii)
data primirii ultimei plăți de dobânzi de entitate sau de construcția juridică sau a atribuirii în favoarea acestora sau ultima dată la care persoana fizică a dobândit dreptul asupra tuturor activele care produc o astfel de plată sau a unei părți din acestea sau asupra altor active care reprezintă o astfel de plată, oricare dintre aceste date survine mai târziu.
Prezentul alineat nu se aplică în cazul în care entitatea sau construcția juridică furnizează dovezi referitoare la încadrarea sa în una dintre următoarele categorii:
(a)
este un organism de plasament colectiv sau un fond sau schemă de plasament colectiv conform definiției de la articolul 6 alineatul (1) primul paragraf litera (d) punctele (i) și (iii) sau litera (e) punctele (i) și (iii);
(b)
este o instituție care furnizează servicii de pensii sau de asigurare sau un organism mandatat de o astfel de instituție să îi gestioneze activele;
(c)
este recunoscută în temeiul procedurii aplicabile în statul membru în care își are rezidența fiscală sau sediul conducerii efective ca fiind scutită de la impozitarea efectivă, în conformitate cu normele generale privind impozitarea directă, deoarece funcționează exclusiv în scopuri caritabile, în beneficiul public;
(d)
reprezintă un caz de proprietate efectivă partajată pentru care agentul economic care efectuează sau atribuie plata a determinat identitatea și reședința tuturor beneficiarilor efectivi implicați, în conformitate cu articolul 3, și, prin urmare, agentul economic acționează ca agent plătitor în conformitate cu alineatul (1) din prezentul articol.
(3) O entitate în sensul alineatului (2) care este similară unui organism de plasament colectiv sau altor fonduri sau scheme de plasament colectiv la care se face referire la alineatul (2) al optulea paragraf litera (a) are opțiunea, în sensul prezentei directive, de a fi tratată ca o astfel de entitate, fond de investiții sau schemă.
În cazul în care o entitate își exercită această opțiune, statul membru în care este situat sediul conducerii efective emite un certificat în acest sens. Entitatea prezintă certificatul în cauză agentului economic care efectuează sau atribuie plata dobânzii. În cazul respectiv, agentul economic este scutit de obligațiile prevăzute la alineatul (2) al patrulea paragraf.
Statele membre stabilesc normele detaliate privind această opțiune menționată în prezentul alineat primul paragraf pentru entitățile cu sediul conducerii efective pe teritoriul lor, pentru a asigura aplicarea efectivă a prezentei directive.”
5.
Articolul 6 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 6
Definiția plății dobânzilor
(1) În sensul prezentei directive, prin «plata unor dobânzi» se înțelege:
(a)
dobânzi plătite sau înregistrate în cont, legate de creanțe de orice fel, însoțite sau nu de garanții ipotecare sau de o clauză de participare la beneficiile debitorului, în special veniturile din fonduri publice și din obligațiuni de împrumut, inclusiv primele și loturile atașate acestora; penalitățile pentru întârzierea plăților nu sunt considerate plată a unor dobânzi;
(b)
orice venituri plătite sau realizate sau înregistrate ca atare într-un cont, legate de titluri de orice tip, cu excepția cazurilor în care veniturile sunt direct considerate plată a dobânzii, în conformitate cu litera (a), (c), (d) sau (e), și atunci când:
(i)
condițiile de rentabilitate a capitalului definite la data emiterii garantează că investitorul, la scadență, primește cel puțin 95 % din capitalul investit; sau
(ii)
condițiile definite la data emiterii prevăd că venitul provenit din titluri este legat în proporție de cel puțin 95 % de dobânzile sau de veniturile de tipul celor menționate la litera (a), (c), (d) sau (e);
(c)
dobânzi acumulate sau capitalizate obținute cu ocazia cesionării, a rambursării sau a răscumpărării menționate la litera (a) și orice venituri acumulate sau capitalizate obținute cu ocazia cesionării, a rambursării sau a răscumpărării titlurilor menționate la litera (b);
(d)
venituri generate de plățile menționate la litera (a), (b) sau (c) din prezentul alineat, în mod direct sau indirect, prin intermediul unei entități sau construcții juridice menționate la articolul 4 alineatul (2), dacă sunt distribuite de oricare dintre următoarele:
(i)
organisme de plasament colectiv sau alte fonduri sau scheme de plasament colectiv care fie sunt înregistrate ca atare în conformitate cu legislația oricărui stat membru sau din țările Spațiului Economic European care nu sunt membre ale Uniunii, fie regulamentele sau documentele lor constitutive sunt reglementate de legislația privind fondurile sau schemele de investiții colective a unuia dintre aceste state sau țări. Această normă se aplică indiferent de forma juridică a acestor organisme, fonduri sau scheme și indiferent de orice restricție impusă unui grup limitat de investitori cu privire la achiziționarea, cesionarea sau răscumpărarea părților sau unităților lor;
(ii)
entități care au exercitat opțiunea descrisă la articolul 4 alineatul (3);
(iii)
orice fond sau schemă de plasament colectiv stabilită în afara teritoriului menționat la articolul 7 și în afara Spațiului Economic European. Această normă se aplică indiferent de forma juridică a fondului sau a schemei în cauză și indiferent de orice restricție impusă unui grup limitat de investitori cu privire la achiziționarea, cesionarea sau răscumpărarea părților sau unităților sale;
(e)
venituri realizate cu ocazia cesionării, a rambursării sau a răscumpărării unor părți sau a unor unități în următoarele organisme, entități, construcții juridice, fonduri sau scheme de investiții, când acestea investesc în mod direct sau indirect prin intermediul altor organisme, fonduri sau scheme de investiții similare sau prin intermediul entităților sau al construcțiilor juridice la care se face referire la articolul 4 alineatul (2), mai mult de 40 % din activele lor în creanțe, astfel cum se menționează la litera (a) din prezentul alineat, sau în titluri, astfel cum se menționează la litera (b) din prezentul alineat:
(i)
organisme de plasament colectiv sau alte fonduri sau scheme de plasament colectiv care fie sunt înregistrate ca atare în conformitate cu legislația oricărui stat membru sau din țările Spațiului Economic European care nu sunt membre ale Uniunii, fie regulamentele sau documentele lor constitutive sunt reglementate de legislația privind fondurile sau schemele de investiții colective a unuia dintre aceste state sau țări. Această normă se aplică indiferent de forma juridică a acestor organisme, fonduri sau scheme și indiferent de orice restricție impusă unui grup limitat de investitori cu privire la achiziționarea, cesionarea sau răscumpărarea părților sau unităților lor;
(ii)
entități care au exercitat opțiunea descrisă la articolul 4 alineatul (3);
(iii)
orice fond sau schemă de plasament colectiv stabilită în afara teritoriului menționat la articolul 7 și în afara Spațiului Economic European. Această normă se aplică indiferent de forma juridică a fondului sau a schemei în cauză și indiferent de orice restricție impusă unui grup limitat de investitori cu privire la achiziționarea, cesionarea sau răscumpărarea părților sau unităților sale.
În sensul acestei litere, activele pe care organismele, entitățile sau fondurile sau schemele de investiții trebuie să le dețină drept garanție conform clauzelor acordurilor, ale contractelor sau ale altor documente juridice pentru a le permite să își realizeze obiectivele în ceea privește investițiile și la care investitorul nu este parte și nu dispune de drepturi prevăzute de lege, nu sunt considerate creanțe, astfel cum se menționează la litera (a), sau titluri, astfel cum se menționează la litera (b);
(f)
beneficiile generate de un contract de asigurare de viață, dacă:
(i)
contractul cuprinde o garanție de rentabilitate a veniturilor; sau
(ii)
performanța reală a contractului este legată, în proporție de peste 40 %, de dobânzi sau de venituri menționate la literele (a), (b), (c), (d) și (e).
În sensul acestei litere, excedentul oricăror rambursări sau rambursări parțiale efectuate de asigurător înainte de maturitatea contractului de asigurare de viață, precum și excedentul oricăror sume plătite de asigurător față de suma tuturor plăților efectuate în favoarea asigurătorului în temeiul aceluiași contract de asigurare de viață se consideră ca fiind un beneficiu generat de un contract de asigurare de viață. În cazul transferării unei asigurări de viață, integral sau parțial, către o terță parte, excedentul valorii contractului cesionat față de suma tuturor plăților efectuate în favoarea asigurătorului se consideră, de asemenea, ca fiind un beneficiu generat de un contract de asigurare de viață. Beneficiul generat de un contract de asigurare de viață care prevede exclusiv plata unei pensii sau a unei anuități fixe pentru o perioadă de cel puțin cinci ani este considerat ca atare numai dacă este o rambursare sau un transfer către o terță parte care se efectuează înaintea încheierii perioadei de cinci ani. O sumă plătită exclusiv în cazul decesului, al invalidității sau al bolii nu se consideră un beneficiu generat de un contract de asigurare de viață.
Cu toate acestea, statele membre pot să includă veniturile menționate la litera (e) din primul paragraf în definiția plății dobânzii, în cazul organismelor de plasament colectiv sau al altor fonduri sau scheme de plasament colectiv, care fie sunt înregistrate în conformitate cu normele acestora, fie au regulamente sau documente constitutive reglementate de legislația acestora, numai în măsura în care respectivele venituri corespund unor venituri care, în mod direct sau indirect, provin din plata unor dobânzi în sensul literei (a), (b) sau (c) din respectivul paragraf.
În ceea ce privește primul paragraf litera (f) punctul (ii), un stat membru poate opta să includă beneficiile în definiția plății dobânzii, indiferent de componența performanței, dacă acestea sunt plătite de către un asigurător stabilit în statul respectiv sau obținute de la acesta.
Atunci când un stat membru recurge la una sau la ambele opțiuni menționate la al doilea și al treilea paragraf, acesta trebuie să notifice Comisia. Comisia publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene faptul că această opțiune a fost exercitată și, începând cu data publicării, exercitarea acestei opțiuni trebuie respectată și de celelalte state membre.
(2) În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf litera (b), atunci când un agent plătitor nu deține informații privind valoarea veniturilor plătite, realizate sau creditate, valoarea totală a plății se consideră ca fiind plată de dobânzi.
În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf litera (c), atunci când un agent plătitor nu deține informații privind valoarea dobânzilor sau a veniturilor acumulate sau capitalizate în momentul cesionării, rambursării sau răscumpărării, valoarea totală a plății se consideră ca fiind plată de dobânzi.
În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf literele (d) și (e), în cazul în care un agent plătitor nu dispune de nicio informație privind partea din venituri care provine din plata unor dobânzi în sensul literei (a), (b) sau (c) din respectivul paragraf, valoarea globală a veniturilor se consideră ca fiind plată de dobânzi.
În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf litera (f), atunci când un agent plătitor nu deține informații privind valoarea beneficiilor generate de un contract de asigurare de viață, valoarea totală a plății se consideră ca fiind plată de dobânzi.
(3) În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf litera (e), în cazul în care un agent plătitor nu dispune de nicio informație privind procentul de active investit în creanțe sau în titluri relevante sau în părți sau unități definite la litera în cauză, respectivul procent se consideră a fi mai mare de 40 %. Când agentul plătitor nu este în măsură să determine valoarea venitului realizat de beneficiarul efectiv, venitul se consideră ca fiind produsul cesionării, al rambursării sau al răscumpărării părților sau a unităților în cauză.
În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf litera (f) punctul (ii), atunci când un agent plătitor nu deține informații privind procentul de performanță legat de plata dobânzilor, în sensul literei (a), (b), (c), (d) sau (e) din respectivul paragraf, acel procent este considerat a fi peste 40 %.
(4) În cazul în care plata unei dobânzi definită la alineatul (1) se efectuează sau se creditează în contul unei entități sau al unei construcții juridice menționate la articolul 4 alineatul (2), plata este considerată ca revenind persoanei fizice menționate la articolul 2 alineatul (4). În cazul entităților, această dispoziție se aplică numai dacă entitatea nu și-a exercitat opțiunea prevăzută la articolul 4 alineatul (3).
(5) În ceea ce privește alineatul (1) primul paragraf literele (c) și (e), statele membre au posibilitatea să solicite agenților plătitori de pe teritoriul lor să anualizeze dobânzile sau alte venituri relevante pe o perioadă care nu poate să depășească un an și să trateze respectivele dobânzi anualizate sau venituri relevante ca plăți de dobânzi, chiar dacă nu are loc nicio cesionare, răscumpărare sau rambursare în cursul respectivei perioade.
(6) Prin derogare de la alineatul (1) primul paragraf literele (d) și (e), statele membre pot decide să excludă din definiția plății de dobânzi orice venit menționat în dispozițiile respective care provine de la organisme, entități sau fonduri de investiții sau scheme ale căror regulamente sau documente constitutive sunt reglementate de legislația unui acestora, dacă investițiile directe sau indirecte ale respectivelor organisme, entități, fonduri sau scheme în creanțele menționate la litera (a) din respectivul paragraf sau în titlurile menționate la litera (b) din respectivul paragraf nu depășesc 15 % din activele lor.
Prin derogare de la alineatul (4), statele membre pot decide să excludă din definiția plății de dobânzi de la alineatul (1) acele plăți de dobânzi efectuate sau creditate în contul unei entități sau al unei construcții juridice menționate la articolul 4 alineatul (2) și care își are sediul conducerii efective pe teritoriul lor, dacă investițiile directe sau indirecte ale respectivelor entități sau construcții juridice în creanțele menționate la alineatul (1) primul paragraf litera (a) sau în titlurile menționate la litera (b) din respectivul paragraf nu depășesc 15 % din activele acesteia. În cazul entităților, această dispoziție se aplică numai dacă entitatea nu și-a exercitat opțiunea prevăzută la articolul 4 alineatul (3).
Dacă un stat membru recurge la una sau la ambele opțiuni menționate la primul și al doilea paragraf, acesta trebuie să notifice Comisia. Comisia publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene faptul că această opțiune a fost exercitată și, începând cu data publicării, exercitarea acestei opțiuni trebuie respectată și de celelalte state membre.
(7) Începând cu 1 ianuarie 2016, pragurile de 40 % menționate la alineatul (1) primul paragraf litera (e) și litera (f) punctul (ii) și la alineatul (3) sunt de 25 %.
(8) Procentele menționate la alineatul (1) primul paragraf litera (e) și la alineatul (6) se stabilesc în funcție de politica în materie de investiții sau de strategiile și obiectivele în materie de investiții, definite în documentele care reglementează operațiunile organismelor, entităților sau ale fondurilor sau schemelor de investiții în cauză.
În sensul prezentului alineat, documentele includ:
(a)
regulamentul sau documentele constitutive ale organismelor, entităților sau fondurilor sau schemelor de investiții în cauză;
(b)
orice acord, contract sau alt document juridic încheiat de organismele, entitățile sau fondurile sau schemele de investiții în cauză care este pus la dispoziția unui agent economic; și
(c)
orice prospect sau document similar publicat de organismele, entitățile sau fondurile sau schemele de investiții în cauză sau în numele acestora, care este pus la dispoziția investitorilor săi.
În cazul în care documentele nu definesc politica sau strategia și obiectivele în materie de investiții, procentele respective se stabilesc pe baza componenței reale a activelor deținute de organismele, entitățile sau de fondurile sau schemele de investiții în cauză, astfel cum rezultă aceasta din media valorii activelor la începutul sau la data primului raport semestrial și la sfârșitul ultimului exercițiu contabil anterior datei la care agentul plătitor a efectuat sau a atribuit plata unor dobânzi către beneficiarul efectiv. În cazul organismelor, entităților sau construcțiilor juridice sau al fondurilor sau schemelor de investiții nou înființate, această componență reală se determină pe baza mediei valorii activelor înregistrate la începutul și la data primei evaluări a activelor, astfel cum se prevede în documentele care reglementează funcționarea organismelor, entităților sau fondurilor sau schemelor de investiții în cauză.
Componența activelor este evaluată în conformitate cu normele aplicabile în statul membru sau într-o țară din Spațiul Economic European care nu este membră a Uniunii, în care este înregistrat ca atare organismul de plasament colectiv sau fondul sau schema de investiții sau în temeiul legislației căreia sunt reglementate regulamentele sau documentele constitutive ale acestora. Componența evaluată astfel este obligatorie pentru alte state membre.
(9) Veniturile menționate la alineatul (1) primul paragraf litera (b) sunt considerate ca reprezentând plata unor dobânzi doar în măsura în care titlurile care generează respectivele venituri au fost emise prima dată la 1 iulie 2014 sau după această dată. Titlurile emise anterior datei respective nu sunt luate în considerare pentru calculul procentelor menționate la alineatul (1) primul paragraf litera (e) și la alineatul (6).
(10) Beneficiile generate de un contract de asigurare de viață sunt considerate ca reprezentând plata unor dobânzi în conformitate cu alineatul (1) primul paragraf litera (f) doar în măsura în care contractul care generează beneficiile în cauză a fost încheiat prima dată la 1 iulie 2014 sau după această dată.
(11) Statele membre au opțiunea de a considera veniturile la care se face referire la alineatul (1) primul paragraf litera (e) punctul (i), realizate cu ocazia cesionării, a rambursării sau a achiziționării unor părți sau a unor unități ale unor organisme de plasament colectiv cu personalitate juridică, care nu sunt OPCVM-uri autorizate în conformitate cu Directiva 2009/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului (*2), drept plăți de dobânzi numai în măsura în care au fost acumulate de aceste organisme la 1 iulie 2014 sau după această dată.
(*2) Directiva 2009/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind organismele de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM) (JO L 302, 17.11.2009, p. 32).”"
6.
Articolul 8 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 8
Comunicarea informațiilor de către agentul plătitor
(1) În cazul în care beneficiarul efectiv al dobânzilor este rezident al unui alt stat membru decât cel în care se află sediul agentului plătitor, conținutul minim al informațiilor pe care agentul plătitor trebuie să le comunice autorității competente din statul membru unde își are sediul este următorul:
(a)
identitatea și reședința beneficiarului efectiv, stabilite în conformitate cu articolul 3, sau, în cazul proprietății efective partajate, identitatea și reședința tuturor beneficiarilor efectivi aflați sub incidența domeniului de aplicare al articolului 1 alineatul (1);
(b)
numele sau denumirea și adresa agentului plătitor;
(c)
numărul de cont al beneficiarului efectiv sau, în lipsa acestuia, identificarea creanței generatoare a plății de dobânzi sau a contractului de asigurare de viață, a titlului, a părții sau a unității care generează această plată;
(d)
informații privind plata dobânzilor în conformitate cu alineatul (2).
În cazul în care beneficiarul efectiv își are reședința într-un stat membru altul decât cel în care agentul plătitor își are sediul de gestionare efectivă în conformitate cu articolul 4 alineatul (2), un astfel de agent plătitor furnizează autorităților competente din statul membru în care își are sediul de gestionare efectivă informațiile menționate la primul paragraf literele (a)-(d) din prezentul alineat. În plus, acest agent plătitor comunică următoarele informații:
(i)
valoarea totală a plăților de dobânzi primite sau atribuite, care sunt considerate ca revenind beneficiarilor efectivi;
(ii)
atunci când o persoană fizică devine beneficiar efectiv în sensul articolului 2 alineatul (4) litera (c), suma care este considerată ca revenind persoanei fizice respective și data la care se consideră că îi revine.
(2) Conținutul minim al informațiilor pe care agentul plătitor trebuie să le comunice în ceea ce privește plata dobânzilor trebuie să facă distincția între plățile de dobânzi, conform următoarelor categorii, și să indice:
(a)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (a): valoarea dobânzilor plătite sau creditate;
(b)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (b): fie valoarea veniturilor plătite, realizate sau creditate, fie valoarea totală a plății;
(c)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (c) sau (e): fie valoarea dobânzilor sau a veniturilor menționate la respectivele litere, fie valoarea totală a produsului cesionării, răscumpărării sau rambursării;
(d)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (d): fie valoarea veniturilor menționate la respectiva literă, fie valoarea totală a distribuirii;
(e)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (4): valoarea dobânzilor care revin fiecărui beneficiar efectiv care îndeplinește condițiile enunțate la articolul 1 alineatul (1);
(f)
în cazul în care un stat membru recurge la opțiunea prevăzută la articolul 6 alineatul (5): valoarea dobânzilor anualizate sau a altor venituri relevante;
(g)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (f): fie beneficiul calculat în conformitate cu respectiva dispoziție, fie valoarea totală a plății. Atunci când, în cazul transferării către o terță parte, agentul plătitor nu deține nicio informație cu privire la valoarea transferată: suma plăților efectuate către asigurătorul de viață în conformitate cu contractul de asigurare de viață.
Agentul plătitor informează autoritatea competentă din statul membru în care este stabilit sau, în cazul unui agent plătitor menționat la articolul 4 alineatul (2), acesta informează autoritățile competente ale statului membru în care își are sediul conducerea sa efectivă, atunci când comunică sumele totale în conformitate cu literele (b), (c), (d) și (e) din primul paragraf al prezentului alineat.
(3) În cazul proprietății efective partajate, agentul plătitor informează autoritatea competentă din statul membru în care este stabilit sau, în cazul unui agent plătitor menționat la articolul 4 alineatul (2), acesta informează autoritățile competente ale statului membru în care își are sediul conducerii efective, dacă suma comunicată pentru fiecare beneficiar efectiv este suma totală care revine în mod colectiv beneficiarilor efectivi, partea reală care îi revine beneficiarului efectiv respectiv sau o parte egală.
(4) Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (2), statele membre pot permite agenților plătitori să comunice numai următoarele informații:
(a)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (a), (b) sau (d): valoarea totală a dobânzilor sau a veniturilor;
(b)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (c) sau (e): valoarea totală a produsului cesionării, răscumpărării sau rambursării legate de plata în cauză;
(c)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (f): fie beneficiile cu privire la care autoritatea competentă a statului membru în care își are rezidența fiscală beneficiarul efectiv nu a fost informat într-un alt mod de către agentul plătitor, nici direct, nici prin intermediul reprezentantului fiscal al acestuia ori al autorității competente a unui alt stat membru ca urmare a unor dispoziții legislative altele decât cele necesare în scopul punerii în aplicare a prezentei directive, fie suma totală plătită sau obținută în temeiul unor contracte de asigurare de viață care generează astfel de plăți.
Agentul plătitor precizează dacă raportează sumele totale în conformitate cu literele (a), (b) și (c) din primul paragraf al prezentului alineat.”
7.
Articolul 9 se modifică după cum urmează:
(a)
se adaugă următoarele alineate:
„(1a) Autoritatea competentă a statului membru în care este stabilit agentul economic comunică informațiile menționate la articolul 4 alineatul (2) al patrulea paragraf autorității competente a altui stat membru în care entitatea sau construcția juridică își are sediului conducerii efective.
(1b) Atunci când un agent plătitor în sensul articolului 4 alineatul (2) și-a mutat sediul conducerii efective în alt stat membru, autoritatea competentă a primului stat membru comunică autorității competente a noului stat membru informațiile menționate la articolul 4 alineatul (2) al șaptelea paragraf.”;
(b)
alineatul (2) se înlocuiește cu următorul text:
„(2) Comunicarea informațiilor are un caracter automat și trebuie să aibă loc cel puțin o dată pe an, în termen de șase luni de la încheierea exercițiului fiscal al statului membru în care se află agentul plătitor sau agentul economic, și acoperă următoarele evenimente care au avut loc în cursul anului:
(i)
toate plățile de dobânzi;
(ii)
toate situațiile în care persoane fizice au devenit beneficiari efectivi în sensul articolului 2 alineatul (4);
(iii)
toate schimbările la nivelul sediului conducerii efective al unui agent plătitor menționat la articolul 4 alineatul (2).”
8.
Articolul 10 se modifică după cum urmează:
(a)
alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:
„(1) În cursul unei perioade de tranziție care începe la data menționată la articolul 17 alineatele (2) și (3) și sub rezerva articolul 13 alineatul (1), Luxemburg și Austria nu sunt obligate să aplice dispozițiile capitolului II.
Aceste țări au, totuși, dreptul să primească informații din partea altor state membre în conformitate cu capitolul II.
În timpul perioadei de tranziție, prezenta directivă are drept obiectiv garantarea unei impozitări efective minime a veniturilor din economii sub forma plății unor dobânzi efectuate într-un stat membru în favoarea unor beneficiari efectivi, persoane fizice, rezidenți fiscali ai unui alt stat membru.”;
(b)
alineatul (3) se înlocuiește cu următorul text:
„(3) La sfârșitul perioadei de tranziție, Luxemburg și Austria trebuie să aplice dispozițiile capitolului II și încetează perceperea unei rețineri la sursă, precum și aplicarea împărțirii încasărilor, prevăzute la articolul 11 și, respectiv, la articolul 12. Dacă în cursul perioadei de tranziție unul dintre aceste state membre optează să aplice dispozițiile capitolului II, acesta nu mai aplică reținerea la sursă și împărțirea încasărilor prevăzute la articolul 11 și, respectiv, la articolul 12.”
9.
Articolul 11 se modifică după cu urmează:
(a)
alineatele (1) și (2) se înlocuiesc cu următorul text:
„(1) În cursul perioadei de tranziție prevăzute în articolul 10, în cazul în care beneficiarul efectiv al dobânzilor este rezident al unui stat membru altul decât cel în care este stabilit sau, în cazul unui agent plătitor menționat la articolul 4 alineatul (2), atunci când acesta își are sediul conducerii efective, Luxemburg și Austria percep o reținere la sursă de 15 % în primii trei ani ai perioadei de tranziție, de 20 % în următorii trei ani și de 35 % în continuare.
(2) Agentul plătitor aplică reținerea la sursă după cum urmează:
(a)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (a): din valoarea dobânzilor plătite sau creditate;
(b)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (b): din valoarea veniturilor plătite, realizate sau creditate;
(c)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (c) sau (e): fie din valoarea dobânzilor sau a veniturilor prevăzute la aceste alineate, fie printr-o taxare cu efect similar taxării beneficiarului efectiv asupra valorii totale a produsului cesionării, răscumpărării sau rambursării;
(d)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (d): din valoarea veniturilor menționate la respectiva literă;
(e)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (4): din valoarea dobânzilor care revin fiecărui beneficiar efectiv care îndeplinește condițiile enunțate la articolul 1 alineatul (1). Suma totală pentru care se percep taxe nu trebuie să depășească valoarea plății dobânzilor primite de entitate sau de construcția juridică sau atribuite acesteia;
(f)
în cazul în care un stat membru recurge la opțiunea prevăzută la articolul 6 alineatul (5): din valoarea dobânzilor anualizate sau a altor venituri relevante;
(g)
în cazul plății unor dobânzi în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf litera (f): din beneficiul calculat în conformitate cu respectiva dispoziție. Statele membre pot permite agenților plătitori să perceapă reținerea la sursă numai asupra beneficiilor în legătură cu care autoritatea competentă a statului membru de rezidență al beneficiarului efectiv nu a fost informată încă, de către agentul plătitor sau de reprezentanții fiscali ai acestuia ca urmare a unei dispoziții legislative, alta decât cele necesare pentru punerea în aplicarea a prezentei directive.
Atunci când transferă venitul generat de reținerea la sursă către autoritatea competentă, agentul plătitor o informează pe aceasta cu privire la numărul beneficiarilor efectivi vizați de perceperea reținerii la sursă, clasificați în funcție de statul membru de rezidență.”;
(b)
la alineatul (3), trimiterea la „alineatului (2) literele (a) și (b)” devine o trimitere la „alineatului (2) literele (a), (b) și (c)”;
(c)
alineatul (5) se înlocuiește cu următorul text:
„(5) În cursul perioadei de tranziție, statele membre care percep reținerea la sursă pot să prevadă că un agent economic care plătește dobânzi sau care atribuie plata unor dobânzi către o entitate sau construcție juridică menționată la articolul 4 alineatul (2), care își are sediul conducerii efective în alt stat membru, este considerat drept agent plătitor în locul respectivei entități sau construcții juridice și percepe reținerea la sursă pe respectivele dobânzi, cu excepția cazului în care entitatea sau construcția juridică respectivă a acceptat în mod oficial ca denumirea sa, în cazul în care există, forma sa juridică, sediul conducerii efective, precum și valoarea totală a dobânzilor care îi sunt plătite sau atribuite să fie comunicate în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) al patrulea paragraf.”
10.
Articolul 13 se înlocuiește cu următorul text:
„Articolul 13
Excepții la sistemul reținerii la sursă
(1) Statele membre care percep o reținere la sursă în conformitate cu articolul 11 prevăd una dintre următoarele proceduri, pentru a permite beneficiarilor efectivi să solicite neaplicarea unei astfel de rețineri:
(a)
o procedură care îi permite beneficiarului efectiv să autorizeze în mod expres agentul plătitor să comunice informații în conformitate cu capitolul II; această autorizație acoperă toate dobânzile care îi revin beneficiarului efectiv de la agentul plătitor în cauză; în acest caz, se aplică dispozițiile articolului 9;
(b)
o procedură care garantează că reținerea la sursă nu se percepe în cazul în care beneficiarul efectiv îi prezintă agentului său plătitor un certificat eliberat pe numele său de autoritatea competentă din statul membru unde își are rezidența fiscală în conformitate cu dispozițiile alineatului (2).
(2) La cererea beneficiarului efectiv, autoritatea competentă din statul membru unde se află rezidența sa fiscală eliberează un certificat care conține următoarele informații:
(a)
numele, adresa, numărul de identificare fiscală sau echivalentul acestuia, data și locul nașterii beneficiarului efectiv;
(b)
numele sau denumirea și adresa agentului plătitor;
(c)
numărul de cont al beneficiarului efectiv sau, în lipsa acestuia, identificarea titlului de creanță.
Acest certificat este valabil cel mult trei ani. Se eliberează oricărui beneficiar efectiv care l-a solicitat, în termen de două luni de la înaintarea cererii.”
11.
Articolul 14 se modifică după cum urmează:
(a)
la alineatul (2), teza introductivă se înlocuiește cu următorul text:
„În cazul în care plata unor dobânzi atribuită unui beneficiar efectiv a fost supusă reținerii la sursă în statul membru al agentului plătitor, statul membru unde își are rezidența fiscală beneficiarul efectiv îi acordă acestuia un credit fiscal egal cu valoarea acestei rețineri, în conformitate cu legislația sa internă.”;
(b)
alineatul (3) se înlocuiește cu următorul text:
„(3) În cazul în care, pe lângă reținerea la sursă prevăzută la articolul 11, plata unor dobânzi atribuită unui beneficiar efectiv a fost supusă oricărei alte rețineri la sursă, iar statul membru în care beneficiarul efectiv este rezident fiscal acordă un credit fiscal pentru această reținere la sursă în conformitate cu legislația sa națională sau cu convenții privind dubla impozitare, această a doua reținere la sursă este creditată înainte de aplicarea procedurii prevăzute la alineatul (2).”
12.
La articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf, termenul „anexă” se înlocuiește cu „anexa III”.
13.
La articolul 18, teza introductivă se înlocuiește cu următorul text:
„Comisia prezintă Consiliului, o dată la trei ani, un raport privind funcționarea prezentei directive, pe baza informațiilor statistice enumerate în anexa IV, pe care fiecare stat membru le transmite Comisiei.”
14.
Se introduc următoarele articole:
„Articolul 18a
Măsuri de punere în aplicare
(1) Acționând în conformitate cu procedura menționată la articolul 18b alineatul (2), Comisia poate adopta măsuri în următoarele scopuri:
(a)
pentru a specifica furnizorii de date la care pot face apel agenții plătitori în vederea obținerii informațiilor necesare pentru tratarea adecvată, în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf literele (b), (d) și (e);
(b)
pentru a stabili un format comun și mecanismele practice necesare pentru schimbul electronic de informații menționat la articolul 9;
(c)
pentru a stabili formularele comune pentru certificatele și pentru alte documente care facilitează aplicarea prezentei directive, în special pentru documentele emise de statele membre care aplică reținerea la sursă, documentele în cauză fiind utilizate în sensul articolului 14 de statul membru în care beneficiarul efectiv își are rezidența fiscală.
(2) Comisia actualizează lista din anexa III la solicitarea statului membru direct vizat.
Articolul 18b
Comitetul
(1) Comisia este asistată de Comitetul privind cooperarea administrativă în domeniul impozitării («comitetul»).
(2) În cazul în care se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolul 5 din Regulamentul (UE) nr. 182/2011.”
15.
Anexa se modifică în conformitate cu anexa la prezenta directivă.
Articolul 2
(1) Statele membre adoptă și publică până la 1 ianuarie 2016 actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive. Statele membre comunică de îndată Comisiei textul acestor acte.
Statele membre aplică aceste acte începând cu prima zi a celui de al treilea an calendaristic ce urmează anului calendaristic în care prezenta directivă a intrat în vigoare.
Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
(2) Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
Articolul 3
Prezenta directivă intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 4
Prezenta directivă se adresează statelor membre.
Adoptată la Bruxelles, 24 martie 2014.