SMĚRNICE RADY (EU) 2015/637
ze dne 20. dubna 2015
o opatřeních v oblasti koordinace a spolupráce s cílem usnadnit konzulární ochranu nezastoupených občanů Unie ve třetích zemích a o zrušení rozhodnutí 95/553/ES
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 23 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu (1),
v souladu se zvláštním legislativním postupem,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Občanství Unie představuje základní právní postavení státních příslušníků členských států. Právo na diplomatickou a konzulární ochranu jiným členským státem na území třetí země, kde členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá své zastoupení, za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu je jedním z konkrétních práv, která občanům Unie přiznává čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“).
(2)
Lisabonská smlouva posílila právní postavení občanství Unie a práva, která jsou s ním spojena. Článek 23 Smlouvy o fungování EU tak stanoví přijímání směrnic o opatřeních v oblasti koordinace a spolupráce nezbytných pro usnadnění konzulární ochrany nezastoupených občanů Unie.
(3)
Hodnoty, na nichž je Unie založena, zahrnují solidaritu, nediskriminaci a dodržování lidských práv; ve svých vztazích s okolním světem by Unie měla prosazovat své hodnoty a přispívat k ochraně svých občanů. Základní právo na konzulární ochranu nezastoupených občanů Unie za stejných podmínek, jaké mají státní příslušníci dotyčného státu, je zakotveno v článku 46 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a je projevem evropské solidarity. Dává konceptu občanství Unie vnější rozměr a posiluje identitu Unie ve třetích zemích.
(4)
Cílem této směrnice je stanovit opatření v oblasti spolupráce a koordinace nezbytná pro další usnadnění konzulární ochrany nezastoupených občanů Unie. Tato opatření by měla posílit právní jistotu, jakož i účinnou spolupráci a solidaritu mezi konzulárními úřady.
(5)
V souladu s čl. 20 odst. 2 písm. c) a článkem 23 Smlouvy o fungování EU by členské státy měly nezastoupeným občanům poskytovat konzulární ochranu za stejných podmínek jako svým vlastním státním příslušníkům. Touto směrnicí není dotčena pravomoc členských států určit rozsah ochrany poskytované svým vlastním státním příslušníkům.
(6)
Touto směrnicí nejsou dotčeny konzulární styky mezi členskými státy a třetími zeměmi, zejména jejich práva a povinnosti vyplývající z mezinárodních zvyklostí a dohod, zejména z Úmluvy o konzulárních stycích zedne 24. dubna 1963 (dále jen „Vídeňská úmluva“), které členské státy uplatňují v souladu s právem Unie. Podle článku 8 Vídeňské úmluvy mohou členské státy poskytovat konzulární ochranu jménem jiného členského státu po příslušném uvědomění, a pokud dotyčná třetí země nevznese námitky. Problémy mohou nastat zejména v situacích týkajících se občanů, kteří jsou zároveň státními příslušníky hostitelské země. Členské státy by měly za podpory místní konzulární spolupráce přijmout nezbytná opatření ve vztahu k třetím zemím s cílem zajistit, že je možné v jakémkoli daném případě poskytnout konzulární ochranu jménem jiných členských států.
(7)
Pokud nezastoupení občané potřebují ochranu ve třetích zemích, je nezbytná účinná spolupráce a koordinace. Členský stát poskytující pomoc, který je zastoupen ve třetí zemi, a členský stát, jehož je občan státním příslušníkem, by měly úzce spolupracovat. Místní konzulární spolupráce může být u nezastoupených občanů zvláště složitá, neboť vyžaduje koordinaci s orgány, které nejsou zastoupeny na místě, případně včetně příslušných velvyslanectví či konzulátů. Je třeba stanovit jasný a stabilní soubor pravidel, aby se zaplnila mezera způsobená nepřítomností velvyslanectví či konzulátu členského státu, jehož je dotčený občan státním příslušníkem. V zájmu zajištění účinné ochrany je nutné také vyjasnit stávající opatření.
(8)
Občané Unie by měli být považováni za nezastoupené ve třetí zemi, jestliže členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá v dotyčné zemi velvyslanectví, konzulát ani honorárního konzula. Občané by rovněž měli být považování za nezastoupené, jestliže velvyslanectví, konzulát či honorární konzul ustavení na místě nejsou z jakéhokoli důvodu schopni poskytnout v daném případě ochranu, na niž by měla dotčená osoba jinak nárok v souladu s vnitrostátním právem či praxí. Velvyslanectví a konzuláty by se měly vzájemně informovat o veškerých mimořádných okolnostech, jež mohou mít dočasný dopad na jejich schopnost poskytovat konzulární ochranu. Rovněž je třeba zohlednit dostupnost a blízkost. Například občan, který žádá o konzulární ochranu nebo pomoc velvyslanectví či konzulát jiného členského státu, by neměl být odkazován na velvyslanectví, konzulát nebo honorárního konzula členského státu, jehož je státním příslušníkem, jestliže vzhledem k místním okolnostem nebo k nedostatku zdrojů nemůže bezpečně dosáhnout těchto orgánů nebo být jimi dosažen. Pojem neexistence zastoupení by měl být vykládán tak, aby byla zajištěna účinnost práva nezastoupených občanů na ochranu velvyslanectvím či konzulátem jiného členského státu nediskriminačním způsobem, se zohledněním okolností každého konkrétního případu. Občané, kteří jsou státními příslušníky více než jednoho členského státu, by měli být považováni za nezastoupené, jestliže v dotyčné třetí zemi nemá zastoupení žádný členský stát, jehož jsou státními příslušníky.
(9)
Za účelem zajištění účinnosti práva zakotveného v čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování EU a práva na respektování soukromého a rodinného života, jak je uznáno v článku 7 Listiny, a se zohledněním vnitrostátního práva a praxe může být členský stát, který poskytuje pomoc, v závislosti na individuálních okolnostech každého případu povinen poskytnout ochranu rodinným příslušníkům občanů Unie ze třetích zemí. Tato směrnice nebrání v tom, aby se v průběhu konzultací, jež by se měly uskutečnit před poskytnutím pomoci, členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, dohodly v případě potřeby na možnosti rozšíření pomoci rodinným příslušníkům nezastoupeného občana Unie, kterému je poskytována pomoc, ze třetích zemí nad rozsah požadovaný právem nebo vyplývající z praxe členského státu poskytujícího pomoc, přičemž se v nejvyšší možné míře zohlední žádosti členského státu, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, a za podmínky, že uvedená dohoda splňuje alespoň minimální požadavky stanovené právem Unie. Členské státy však nemusí být s to poskytnout určité druhy konzulární ochrany, například náhradní cestovní doklady, rodinným příslušníkům ze třetích zemí. Pokud se týká pomoci nezletilým, je v první řadě nutno brát ohled na nejvlastnější zájem dítěte, jak je stanoveno článku 24 Listiny a v Úmluvě Organizace spojených národů o právech dítěte ze dne 20. listopadu 1989.
(10)
Nezastoupení občané by měli mít možnost požadovat konzulární ochranu u velvyslanectví či konzulátu kteréhokoli členského státu. Tato skutečnost by však neměla členským státům bránit v uzavírání praktických ujednání za účelem sdílení odpovědnosti za poskytování konzulární ochrany nezastoupeným občanům v souladu s touto směrnicí. Tato ujednání jsou pro občany přínosná, neboť umožňují lepší připravenost na zajišťování účinné ochrany. Členské státy, které obdrží žádosti o ochranu, by měly posoudit, zda je v daném případě nezbytné poskytnout konzulární ochranu, nebo zda může být dotčený případ předán velvyslanectví či konzulátu, který je určen jako příslušný v souladu s případným již platným ujednáním. Členské státy by měly o veškerých těchto ujednáních informovat Komisi a Evropskou službu pro vnější činnost (ESVČ), přičemž Unie a členské státy by měly tato ujednání zveřejnit, aby byla zajištěna transparentnost pro nezastoupené občany.
(11)
Tato směrnice by neměla bránit členským státům, které nejsou v určité třetí zemi zastoupeny, v poskytování konzulární ochrany svým státním příslušníkům, například případným poskytováním on-line konzulárních služeb. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měl mít možnost požádat členský stát, jejž tento občan žádá o konzulární ochranu nebo který dotyčnému občanovi tuto ochranu poskytuje, o předání žádosti či případu, aby poskytl tuto konzulární ochranu sám. Toto předání by nemělo vést k tomu, aby byl dotčený občan zbaven konzulární ochrany.
(12)
Přestože členské státy mají různé tradice, pokud jde o pravomoci honorárních konzulů, honorární konzulové obvykle neposkytují stejnou šíři služeb jako velvyslanectví či konzuláty. Vzhledem k tomu, že honorární konzulové často plní svůj mandát na základě dobrovolnosti, mělo by být rozhodnutí o tom, zda by se tato směrnice měla vztahovat na honorární konzuly, ponecháno na každém členském státě. V závislosti na okolnostech jednotlivých případů by se mohlo po honorárních konzulech požadovat poskytnutí konzulární ochrany nezastoupeným občanům.
(13)
Žádost o ochranu by měla být vyřízena, pokud žadatel předloží platný cestovní pas či průkaz totožnosti občana Unie. Nezastoupení občané, kteří potřebují konzulární ochranu, však již nemusí mít doklady totožnosti v držení. Občanství Unie jako základní právní postavení je přiznáno přímo právem Unie a doklady totožnosti mají pouze deklaratorní význam. Pokud žadatel nemůže předložit platné doklady totožnosti, měl by být tedy schopen prokázat svou totožnost jakýmikoli jinými prostředky. V případě potřeby by mohla být totožnost dotčené osoby ověřena na základě konzultace s orgány členského státu, o kterém žadatel uvádí, že je jeho státním příslušníkem. Pokud jde o rodinné příslušníky ze třetích zemí, kteří žadatele doprovázejí, měly by být orgány členského státu, jehož státním příslušníkem je žadatel, rovněž schopny pomoci členskému státu poskytujícímu pomoc při ověřování totožnosti a existence rodinného vztahu se žadatelem.
(14)
Za účelem stanovení toho, která opatření v oblasti koordinace a spolupráce jsou nezbytná, je třeba upřesnit oblast působnosti konzulární ochrany podle této směrnice. Konzulární ochrana nezastoupených občanů by měla zahrnovat pomoc v řadě typických situací, v nichž členské státy poskytují konzulární ochranu svým vlastním státním příslušníkům, v závislosti na individuálních okolnostech každého případu, například v případě zatčení nebo zadržení, vážné nehody nebo vážného onemocnění a úmrtí, a rovněž co se týče poskytování pomoci a repatriace v případě nouze nebo vydávání náhradních dokladů. Vzhledem k tomu, že potřebná ochrana závisí vždy na dané situaci, neměla by se konzulární ochrana omezovat na situace výslovně uvedené v této směrnici.
(15)
V příslušných případech by měla být náležitě respektována přání občanů, včetně toho, zda by měli být informováni rodinní příslušníci nebo jiní příbuzní, a pokud ano, kteří z nich. Obdobně by měla být v případě úmrtí náležitě zohledněna přání nejbližších pozůstalých ohledně toho, jak naložit s ostatky zesnulého občana. Za tyto kontakty by měl být odpovědný členský stát, jehož je nebo byl nezastoupený občan státním příslušníkem.
(16)
Orgány členských států by měly úzce spolupracovat a koordinovat své postupy mezi sebou a s Unií, zejména s Komisí a ESVČ, v duchu vzájemné úcty a solidarity. V zájmu zajištění rychlé a účinné spolupráce by měly členské státy prostřednictvím zabezpečených internetových stránek ESVČ (Consular OnLine) poskytovat a průběžně aktualizovat informace o příslušných kontaktních místech v členských státech.
(17)
Ve třetích zemích zastupují Unii delegace Unie, které v úzké spolupráci s diplomatickými a konzulárními zastoupeními členských států přispívají k provádění práva občanů Unie na konzulární ochranu, jak je dále upřesněno v článku 35 Smlouvy o Evropské unii. Tato směrnice plně uznává a dále posiluje dosavadní příspěvek ESVČ a delegací Unie, zejména během krizových situací, v souladu s rozhodnutím 2010/427/EU (2), zejména s jeho čl. 5 odst. 10.
(18)
Pokud jde o místní spolupráci, je třeba vyjasnit pravomoci a příslušné úlohy všech relevantních činitelů s cílem zajistit, aby nezastoupení občané obdrželi pomoc, na niž mají nárok, v souladu se zásadou nediskriminace. Místní konzulární spolupráce by měla věnovat náležitou pozornost nezastoupeným občanům, například prostřednictvím shromažďování a pravidelné aktualizace informací o příslušných kontaktních místech a jejich sdílením s místními velvyslanectvími a konzuláty členských států a s delegacemi Unie.
(19)
Zasedání věnovaná místní konzulární spolupráci, pořádaná v úzké spolupráci s příslušnou delegací Unie, by měla zahrnovat pravidelnou výměnu informací o záležitostech týkajících se nezastoupených občanů, jako je bezpečnost občanů, vězeňské podmínky, konzulární notifikace a přístup a koordinace v případě krizí. Na těchto zasedáních by se měly zastoupené členské státy v případě potřeby dohodnout na praktických ujednáních s cílem zajistit nezastoupeným občanům účinnou ochranu. Taková ujednání nemusí být nezbytná například tehdy, je-li počet nezastoupených občanů nízký.
(20)
Pro zajištění odpovídající připravenosti na krize a odpovídajícího řešení krizí je zásadně důležité jasné rozdělení odpovědnosti mezi zastoupené a nezastoupené členské státy a příslušnou delegaci Unie. Krizové plánování by tedy mělo být koordinováno a plně brát v úvahu nezastoupené občany. Za tímto účelem by měly členské státy, které nemají na místě ustaveno velvyslanectví či konzulát, poskytnout v rámci místní připravenosti na reakci na krize veškeré dostupné a relevantní informace o svých občanech na dotčeném území. Tyto informace by měly být v případě krize patřičně aktualizovány. Příslušná velvyslanectví a konzuláty i delegace Unie by měly být informovány o opatřeních učiněných za účelem připravenosti na krize a ve vhodných případech do nich být zapojeny. Informace o těchto opatřeních by měly být zpřístupněny nezastoupeným občanům. V případě krize by vedoucí stát či členský stát nebo členské státy, které koordinují pomoc, měly nediskriminačním způsobem na základě dohodnutého plánování a vývoje situace na místě koordinovat podporu poskytovanou nezastoupeným občanům a využívání dostupných evakuačních kapacit.
(21)
Interoperabilita mezi konzulárními pracovníky a dalšími odborníky na zvládání krizí by měla být posílena, zejména jejich účastí v multidisciplinárních krizových týmech, například v rámci struktur ESVČ pro reakce na krize a operační koordinaci a řešení krizí a v rámci mechanismu civilní ochrany Unie (3).
(22)
Mělo by být možné vyžádat si podporu mechanismu civilní ochrany Unie, je-li potřebná pro konzulární ochranu nezastoupených občanů. O tuto podporu by mohl požádat například vedoucí stát nebo členský stát či členské státy koordinující pomoc.
(23)
Pojem „vedoucí stát“ používaný v této směrnici označuje jeden nebo více členských států zastoupených v dané třetí zemi a pověřených koordinací a vedením pomoci poskytované nezastoupeným občanům během krizí. Koncepce vedoucího státu, jak je stanovena v příslušných obecných pokynech Unie (4), by mohla být dále rozvinuta v souladu s právem Unie, a zejména s touto směrnicí.
(24)
Je-li členský stát informován o žádosti o konzulární ochranu podané osobou, která je dle svého tvrzení nezastoupeným občanem, nebo obdrží-li takovou žádost, měl by vždy - s výjimkou mimořádně naléhavých případů - neprodleně kontaktovat členský stát, jehož je dotyčný občan státním příslušníkem, a před poskytnutím jakékoli pomoci poskytnout tomuto členskému státu veškeré relevantní informace. Členský stát, jehož je občan státním příslušníkem, by měl naopak neprodleně poskytnout veškeré informace, které jsou pro daný případ relevantní. Tato konzultace by měla členskému státu, jehož je dotyčný občan státním příslušníkem, umožnit požádat o předání žádosti či případu, aby poskytl konzulární ochranu sám. Rovněž by měla dotčeným členským státům umožnit výměnu informací relevantních například za účelem zajištění toho, aby nezastoupený občan nezneužíval svého práva na konzulární ochranu podle čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování EU. V případě zneužití se občané Unie nemohou na tuto směrnici odvolávat.
(25)
Vzájemná solidarita a spolupráce se týká rovněž finančních záležitostí. Členské státy, které svým vlastním občanům poskytují konzulární ochranu ve formě finanční pomoci, tak činí jako poslední prostředek a pouze ve výjimečných případech, kdy občané nemohou získat finanční prostředky jinak, například prostřednictvím převodů od svých rodinných příslušníků, přátel či zaměstnavatelů. Nezastoupeným občanům by měla být finanční pomoc poskytnuta za stejných podmínek jako státním příslušníkům členského státu poskytujícího pomoc. Po nezastoupeném občanovi by mělo být požadováno, aby podepsal závazek k úhradě vzniklých nákladů svému členskému státu, jehož je státním příslušníkem, za podmínky, že by po státních příslušnících členského státu poskytujícího pomoc nacházejících se ve stejné situaci bylo požadováno, aby svému členskému státu tyto náklady uhradili. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, tedy může po dotyčném občanovi požadovat úhradu těchto nákladů, včetně veškerých případných konzulárních poplatků.
(26)
Tato směrnice by měla zajistit sdílení finanční zátěže a náhradu. Jestliže konzulární ochrana poskytnutá nezastoupenému občanovi zahrnuje podpis závazku k úhradě, měl by členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, uhradit členskému státu poskytujícímu pomoc náklady vzniklé členskému státu poskytujícímu pomoc. Rozhodnutí o tom, zda požadovat náhradu vzniklých nákladů, spočívá na členském státu poskytujícím pomoc. Členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měly mít možnost dohodnout podrobná ujednání o úhradě ve stanovených lhůtách.
(27)
V závislosti na okolnostech jednotlivých případů mohou z konzulární ochrany poskytnuté nezastoupenému občanovi v případě zatčení nebo zadržení vyplynout diplomatickému či konzulárnímu úřadu členského státu poskytujícího pomoc nezvykle vysoké cestovní náklady, náklady na ubytování či náklady na překlad. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měl být o těchto možných nákladech informován běhemkonzultací, jež by se měly uskutečnit před poskytnutím pomoci. Členský stát poskytující pomoc by měl mít možnost požádat o náhradu těchto nezvykle vysokých nákladů členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem. Členský stát, jehož je dotčený občan státním příslušníkem, by měl členskému státu poskytujícímu pomoc uhradit vzniklé náklady. Členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měly mít možnost dohodnout podrobná ujednání o úhradě ve stanovených lhůtách. V souladu se zásadou nediskriminace nemůže členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, po tomto občanovi požadovat náhradu nákladů, jejichž úhrada by nebyla požadována po státních příslušnících členského státu poskytujícího pomoc.
(28)
Pro případy krizových situací by měly být finanční postupy zjednodušeny. Vzhledem ke zvláštnostem takových situací, jako je potřeba rychlé reakce ve vztahu k velkému počtu občanů, by členský stát poskytující pomoc neměl k požadování a získání náhrady od členského státu nebo členských států, jichž je nezastoupený občan státním příslušníkem, potřebovat závazek k úhradě. Členské státy, jichž jsou nezastoupení občané státními příslušníky, by měly členskému státu nebo členským státům poskytujícím pomoc nahradit vzniklé náklady. Rozhodnutí o tom, zda požadovat náhradu vzniklých nákladů a v jaké formě je požadovat, spočívá na členském státu nebo členských státech poskytujících pomoc. Členský stát poskytující pomoc a členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, by měly mít možnost dohodnout podrobná ujednání o úhradě ve stanovených lhůtách. V případě krize, která má nebo případně měla negativní dopad na značný počet občanů Unie, a požaduje-li to členský stát poskytující pomoc, měl by členský stát, jehož jsou nezastoupení občané státními příslušníky, uhradit náklady v poměrné výši, a to vydělením vzniklých nákladů počtem občanů, jimž byla pomoc poskytnuta.
(29)
Tato směrnice by měla být přezkoumána tři roky po uplynutí lhůty po provedení ve vnitrostátním právu. Zejména by měla být posouzena možná potřeba přezkumu finančních postupů, aby bylo zajištěno odpovídající sdílení zátěže, s ohledem na informace o provádění a praktickém uplatňování této směrnice, jež mají poskytnout členské státy, včetně veškerých příslušných statistických údajů a případů. Komise by měla vypracovat zprávu a zvážit, zda jsou nutná jakákoli dodatečná opatření, mimo jiné ve vhodných případech v podobě návrhu změny této směrnice za účelem usnadnění výkonu práva občanů Unie na konzulární ochranu.
(30)
Zpracovávání osobních údajů prováděné členskými státy v rámci této směrnice se řídí směrnicí Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES (5).
(31)
Touto směrnicí by neměla být dotčena příznivější vnitrostátní právní úprava, pokud je s ní v souladu.
(32)
Členské státy se v souladu se Společným politickým prohlášením členských států a Komise o informativních dokumentech ze dne 28. září 2011 (6) zavázaly, že v odůvodněných případech doplní oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice do vnitrostátního práva o jeden či více dokumentů, které objasňují vztah mezi jednotlivými složkami směrnice a příslušnými částmi vnitrostátních prováděcích nástrojů. V případě této směrnice považuje normotvůrce předložení těchto dokumentů za odůvodněné.
(33)
Cílem této směrnice je podporovat konzulární ochranu, jak je uznána v Listině. Ctí základní práva a dodržuje zásady uznávané zejména Listinou, především zásadu nediskriminace, právo na život a nedotknutelnost lidské osobnosti, právo na respektování soukromého a rodinného života, práva dítěte a práva na obhajobu a na spravedlivý proces. Tato směrnice by měla být prováděna v souladu s těmito právy a zásadami.
(34)
V souladu se zákazem diskriminace obsaženým v Listině by členské státy měly provádět tuto směrnici, aniž by z jakéhokoli důvodu diskriminovaly osoby, na něž se tato směrnice vztahuje, jako například na základě pohlaví, rasy, barvy pleti, etnického nebo sociálního původu, genetických rysů, jazyka, náboženského vyznání nebo přesvědčení, politických nebo jakýchkoli jiných názorů, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, narození, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace.
(35)
Rozhodnutí zástupců vlád členských států zasedajících v Radě 95/553/ES (7) by mělo být zrušeno,
PŘIJALA TUTO SMĚRNICI:
KAPITOLA 1
OBECNÁ USTANOVENÍ A OBLAST PŮSOBNOSTI
Článek 1
Předmět
1. Tato směrnice stanoví opatření v oblasti koordinace a spolupráce nezbytná za účelem usnadnění výkonu práva občanů Unie na diplomatickou a konzulární ochranu kterýmkoli členským státem na území třetí země, v níž členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nemá své zastoupení, za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto členského státu, stanoveného v čl. 20 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování EU, přičemž zohledňuje úlohu delegací Unie v rámci přispívání k uplatňování tohoto práva.
2. Tato směrnice se netýká konzulárních styků mezi členskými státy a třetími zeměmi.
Článek 2
Obecná zásada
1. Velvyslanectví nebo konzuláty členských států poskytují konzulární ochranu nezastoupeným občanům za stejných podmínek jako svým vlastním státním příslušníkům.
2. Členské státy mohou rozhodnout, že se tato směrnice použije na konzulární ochranu poskytovanou honorárními konzuly, v souladu s článkem 23 Smlouvy o fungování EU. Členské státy zajistí, aby byli nezastoupení občané řádně informováni o těchto rozhodnutích i o míře, v níž jsou honorární konzulové příslušní k poskytnutí ochrany v daném případě.
Článek 3
Konzulární ochrana členským státem, jehož je občan státním příslušníkem
Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, může požádat členský stát, jejž dotyčný občan žádá o konzulární ochranu nebo který dotyčnému občanovi tuto ochranu poskytuje, o předání žádosti dotčeného občana či daného případu členskému státu, jehož je státním příslušníkem, aby tento členský stát poskytl konzulární ochranu v souladu se svým vnitrostátním právem či praxí. Dožádaný členský stát se případu vzdá, jakmile členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, potvrdí, že tomuto občanovi poskytuje konzulární ochranu.
Článek 4
Nezastoupení občané ve třetích zemích
Pro účely této směrnice se „nezastoupenými občany“ rozumí každý občan, který má státní příslušnost členského státu, jenž nemá ve třetí zemi své zastoupení, jak je stanoveno v článku 6.
Článek 5
Rodinní příslušníci nezastoupených občanů ve třetích zemích
Rodinným příslušníkům, kteří nejsou občany Unie, doprovázejícím nezastoupené občany ve třetích zemích je konzulární ochrana poskytována ve stejné míře a za stejných podmínek, jako by byla poskytována takovým rodinným příslušníkům občanů členského státu poskytujícího pomoc v souladu s jeho vnitrostátním právem či praxí.
Článek 6
Neexistence zastoupení
Pro účely této směrnice nemá členský stát ve třetí zemi zastoupení, pokud v ní nemá stálé velvyslanectví ani stálý konzulát nebo pokud v ní nemá velvyslanectví, konzulát ani honorárního konzula, kteří jsou schopni účinně poskytnout v daném případě konzulární ochranu.
Článek 7
Přístup ke konzulární ochraně a jiná ujednání
1. Nezastoupení občané mají nárok požadovat ochranu u velvyslanectví či konzulátu kteréhokoli členského státu.
2. Aniž je dotčen článek 2, může členský stát trvale zastupovat jiný členský stát a velvyslanectví nebo konzuláty členských států mohou, kdykoli je to považováno za nezbytné, uzavřít praktická ujednání o sdílení odpovědnosti za poskytování konzulární ochrany nezastoupeným občanům. Členské státy informují o těchto ujednáních Komisi a Evropskou službu pro vnější činnost (ESVČ), a Unie a členské státy tato ujednání zveřejní, aby byla zajištěna transparentnost pro nezastoupené občany.
3. V případech, kdy bylo uzavřeno praktické ujednání podle odstavce 2, zajišťuje velvyslanectví či konzulát, u něhož nezastoupený občan žádá o konzulární ochranu a jenž není určen jako příslušný v souladu s příslušným platným ujednáním, aby žádost občana byla předána příslušnému velvyslanectví či konzulátu, ledaže by tím byla ohrožena konzulární ochrana, zejména pokud naléhavost záležitosti vyžaduje okamžité opatření dožádaného velvyslanectví či konzulátu.
Článek 8
Identifikace
1. Žadatelé o konzulární ochranu prokáží, že jsou občany Unie, předložením svých cestovních pasů nebo průkazů totožnosti.
2. Nemůže-li občan Unie předložit platný cestovní pas nebo průkaz totožnosti, lze státní příslušnost prokázat jakýmikoli jinými prostředky, v případě potřeby i ověřením u diplomatických či konzulárních úřadů členského státu, o kterém žadatel uvádí, že je jeho státním příslušníkem.
3. Pokud jde o rodinné příslušníky uvedené v článku 5, lze totožnost a existenci rodinného vztahu prokázat jakýmikoli prostředky, včetně ověřením členským státem, který poskytuje pomoc, u diplomatických či konzulárních úřadů členského státu, jehož jsou občané uvedení v odstavci 1 státními příslušníky.
Článek 9
Druhy pomoci
Konzulární ochrana uvedená v článku 2 může zahrnovat pomoc mimo jiné v těchto situacích:
a)
zatčení nebo zadržení;
b)
postižení trestným činem;
c)
vážná nehoda nebo vážné onemocnění;
d)
úmrtí;
e)
pomoc a repatriace v případě nouze;
f)
vystavení náhradních cestovních dokladů, jak je stanoveno v rozhodnutí 96/409/SZBP (8).
KAPITOLA 2
OPATŘENÍ V OBLASTI KOORDINACE A SPOLUPRÁCE
Článek 10
Obecná pravidla
1. Diplomatické a konzulárními úřady členských států úzce spolupracují a koordinují svou činnost mezi sebou navzájem a s Unií s cílem zajistit ochranu nezastoupených občanů v souladu s článkem 2.
2. Pokud členský stát obdrží žádost o konzulární ochranu od osoby, která je dle svého tvrzení nezastoupeným občanem, nebo je informován o konkrétní mimořádné situaci, jak je například uvedena na seznamu v článku 9, v níž se nachází nezastoupený občan, neprodleně konzultuje ministerstvo zahraničních věcí členského státu, o kterém tato osoba uvádí, že je jeho státním příslušníkem, nebo ve vhodných případech příslušné velvyslanectví či konzulát dotyčného členského státu a poskytne mu veškeré příslušné informace, které má k dispozici, mimo jiné týkající se totožnosti dotyčné osoby, možných nákladů konzulární ochrany a jakýchkoli rodinných příslušníků, kterým může být rovněž nutné konzulární ochranu poskytnout. S výjimkou mimořádně naléhavých případů se tato konzultace uskuteční před poskytnutím pomoci. Členský stát poskytující pomoc rovněž usnadní výměnu informací mezi dotčeným občanem a orgány členského státu, jehož je občan státním příslušníkem.
3. Členský stát, jehož je dotyčný občan státním příslušníkem, poskytne ministerstvu zahraničních věcí či příslušnému velvyslanectví či konzulátu členského státu, který poskytuje pomoc, na jejich žádost veškeré příslušné informace v souvislosti s daným případem. Odpovídá rovněž za veškeré nezbytné kontakty s rodinnými příslušníky či jinými relevantními osobami nebo orgány.
4. Členské státy oznámí ESVČ prostřednictvím její zabezpečené internetové stránky příslušné kontaktní místo nebo místa na svých ministerstvech zahraničních věcí.
Článek 11
Úloha delegací Unie
Delegace Unie úzce spolupracují s velvyslanectvími a konzuláty členských států a koordinují s nimi svou činnost s cílem přispět ke spolupráci a koordinaci na místní úrovni a v případě krizí, zejména tím, že poskytují dostupnou logistickou podporu, včetně kancelářských prostor a organizačního zázemí, jako je dočasné ubytování pro konzulární pracovníky a zásahové týmy. Delegace Unie a ústředí ESVČ rovněž usnadní výměnu informací mezi velvyslanectvími a konzuláty členských států a případně s místními orgány. Delegace Unie rovněž zveřejní obecné informace o pomoci, na niž by mohli mít nezastoupení občané nárok, a zejména o případných dohodnutých praktických ujednáních.
Článek 12
Místní spolupráce
Zasedání věnovaná místní spolupráci zahrnují pravidelnou výměnu informací o záležitostech týkajících se nezastoupených občanů. Na těchto zasedáních se členské státy v případě potřeby dohodnou na praktických ujednáních podle článku 7 s cílem zajistit nezastoupeným občanům v dotyčné třetí zemi účinnou ochranu. Nedohodnou-li se členské státy jinak, předsedá zástupce členského státu v úzké spolupráci s delegací Unie.
Článek 13
Připravenost na krize a spolupráce
1. Místní plánování pro nepředvídané události bere v úvahu nezastoupené občany. Členské státy zastoupené ve třetí zemi koordinují plány pro nepředvídané události mezi sebou navzájem a s příslušnou delegací Unie s cílem zajistit, aby se nezastoupeným občanům dostalo v případě krize plné pomoci. Příslušná velvyslanectví či konzuláty jsou odpovídajícím způsobem informovány o opatřeních učiněných za účelem připravenosti na krize a ve vhodných případech jsou do nich zapojeny.
2. V případě krize Unie a členské státy úzce spolupracují, aby zajistily nezastoupeným občanům účinnou pomoc. Je-li to možné, vzájemně se včas informují o dostupných evakuačních kapacitách. Členské státy mohou být na svou žádost podpořeny stávajícími zásahovými týmy na úrovni Unie, včetně konzulárních odborníků, zejména z nezastoupených členských států.
3. Vedoucí stát či členský stát nebo členské státy, které koordinují pomoc, jsou pověřeny koordinací veškeré podpory poskytované nezastoupeným občanům, za podpory ostatních dotčených členských států, delegace Unie a ústředí ESVČ. Členské státy poskytnou vedoucímu státu nebo členskému státu či členským státům, které koordinují pomoc, veškeré relevantní informace týkající se jejich nezastoupených občanů přítomných během krizové situace.
4. Vedoucí stát nebo členský stát či členské státy, které koordinují pomoc nezastoupeným občanům, mohou případně požadovat podporu z nástrojů, jako jsou struktury ESVČ pro řešení krizí a mechanismus civilní ochrany Unie.
KAPITOLA 3
FINANČNÍ POSTUPY
Článek 14
Obecná pravidla
1. Nezastoupení občané se zaváží, že členskému státu, jehož jsou státními příslušníky, uhradí náklady na konzulární ochranu za stejných podmínek jako státní příslušníci členského státu poskytujícího pomoc, a použijí k tomu účelu standardní formulář uvedený v příloze I. Po nezastoupených občanech je požadováno, aby se zavázali k úhradě pouze těch nákladů, které by museli za stejných podmínek uhradit státní příslušníci členského státu poskytujícího pomoc.
2. Členský stát poskytující pomoc může požádat o úhradu nákladů uvedených v odstavci 1 členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, a použije k tomu účelu standardní formulář uvedený v příloze II. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, uhradí tyto náklady v přiměřené lhůtě, která nepřesáhne dvanáct měsíců. Členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, může dotyčného občana požádat o úhradu těchto nákladů.
3. Pokud z konzulární ochrany poskytnuté nezastoupenému občanovi v případě zatčení nebo zadržení vyplynou diplomatickému či konzulárnímu úřadu nezvykle vysoké, avšak nezbytné a odůvodněné cestovní náklady, náklady na ubytování nebo náklady na překlad, může členský stát poskytující pomoc požádat o náhradu těchto nákladů členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, a tento stát je uhradí v přiměřené lhůtě, která nepřesáhne dvanáct měsíců.
Článek 15
Zjednodušený postup v krizových situacích
1. V krizových situacích podává členský stát poskytující pomoc veškeré žádosti o náhradu nákladů na jakoukoli podporu poskytnutou nezastoupenému občanovi ministerstvu zahraničních věcí členského státu, jehož je dotčený občan státním příslušníkem. Členský stát poskytující pomoc může žádat o tuto náhradu i v případě, že nezastoupený občan nepodepsal závazek k úhradě podle čl. 14 odst. 1. To nebrání členskému státu, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, v tom, aby od dotčeného občana požadoval úhradu nákladů na základě vnitrostátních předpisů.
2. Členský stát poskytující pomoc může požádat členský stát, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, o náhradu těchto nákladů v poměrné výši, a to vydělením plné výše skutečně vzniklých nákladů počtem občanů, jimž byla pomoc poskytnuta.
3. Pokud byla členskému státu poskytujícímu pomoc poskytnuta finanční podpora prostřednictvím pomoci z mechanismu civilní ochrany Unie, určí se jakýkoli příspěvek členského státu, jehož je nezastoupený občan státním příslušníkem, po odečtení příspěvku Unie.
KAPITOLA 4
ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 16
Příznivější zacházení
Členské státy mohou zavést nebo zachovat příznivější předpisy, než jsou ustanovení této směrnice, pokud s ní jsou slučitelné.
Článek 17
Provedení
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 1. května 2018.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 18
Zrušení
Rozhodnutí 95/553/ES se zrušuje s účinkem ode dne 1. května 2018.
Článek 19
Podávání zpráv, vyhodnocení a přezkum
1. Členské státy poskytují Komisi veškeré relevantní informace o provedení a uplatňování této směrnice. Do 1. května 2021 předloží Komise na základě poskytnutých informací Evropskému parlamentu a Radě zprávu o provedení a uplatňování této směrnice.
2. Ve zprávě uvedené v odstavci 1 Komise vyhodnotí způsob, jímž byla tato směrnice uplatňována, a zváží potřebu dodatečných opatření, mimo jiné ve vhodných případech i změn upravujících tuto směrnici za účelem dalšího usnadnění výkonu práva občanů Unie na konzulární ochranu.
Článek 20
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 21
Určení
Tato směrnice je určena členským státům.
V Lucemburku dne 20. dubna 2015.
DIRECTIVA (UE) 2015/637 A CONSILIULUI
din 20 aprilie 2015
privind măsurile de coordonare și cooperare pentru facilitarea protecției consulare a cetățenilor nereprezentați ai Uniunii în țările terțe și de abrogare a Deciziei 95/553/CE
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 23,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
având în vedere avizul Parlamentului European (1),
hotărând în conformitate cu o procedură legislativă specială,
întrucât:
(1)
Cetățenia Uniunii este statutul fundamental al resortisanților statelor membre. Dreptul de a se bucura, pe teritoriul unei țări terțe în care statul membru ai cărui resortisanți sunt nu este reprezentat, de protecție din partea autorităților diplomatice și consulare ale altui stat membru, în aceleași condiții ca și resortisanții acelui stat, este unul dintre drepturile specifice acordate cetățenilor Uniunii în temeiul articolului 20 alineatul (2) litera (c) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE).
(2)
Tratatul de la Lisabona a consolidat statutul cetățeniei Uniunii și drepturile aferente acestuia. Articolul 23 din TFUE prevede adoptarea unor directive care să stabilească măsurile de coordonare și de cooperare necesare pentru a facilita protecția consulară a cetățenilor nereprezentați ai Uniunii.
(3)
Valorile pe care se întemeiază Uniunea includ solidaritatea, nediscriminarea și respectarea drepturilor omului; în relațiile sale cu lumea în ansamblu, Uniunea ar trebui să își susțină valorile și să contribuie la protecția cetățenilor săi. Dreptul fundamental la protecție consulară al cetățenilor nereprezentați ai Uniunii în aceleași condiții ca resortisanții naționali, consacrat la articolul 46 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (carta), este o expresie a solidarității europene. Acesta oferă o dimensiune externă conceptului de cetățenie a Uniunii și consolidează identitatea Uniunii în țările terțe.
(4)
Scopul prezentei directive este de a stabili măsurile de cooperare și coordonare necesare facilitării suplimentare a protecției consulare pentru cetățenii nereprezentați ai Uniunii. Aceste măsuri ar trebui să sporească atât securitatea juridică, cât și cooperarea eficientă și solidaritatea între autoritățile consulare.
(5)
În conformitate cu articolul 20 alineatul (2) litera (c) din TFUE și articolul 23 din TFUE, statele membre ar trebui să ofere protecție consulară cetățenilor nereprezentați în aceleași condiții ca pentru propriii resortisanți. Prezenta directivă nu aduce atingere competenței statelor membre de a determina domeniul de aplicare al protecției care este oferită propriilor resortisanți.
(6)
Prezenta directivă nu aduce atingere relațiilor consulare dintre statele membre și țările terțe, în special drepturilor și obligațiilor care decurg din cutumele și acordurile internaționale, în special din Convenția din 24 aprilie 1963 privind relațiile consulare (Convenția de la Viena), pe care statele membre le aplică în conformitate cu dreptul Uniunii. În temeiul articolului 8 din Convenția de la Viena, statele membre pot oferi protecție consulară în numele altui stat membru în urma unei notificări adecvate și dacă țara terță în cauză nu exprimă obiecții. Dificultăți pot apărea în special în raport cu situațiile în care sunt implicați cetățeni care sunt, de asemenea, resortisanți ai țării gazdă. Statele membre, sprijinite prin cooperare consulară locală, ar trebui să adopte, cu privire la țările terțe, măsurile necesare pentru a se asigura că, în orice situație dată, poate fi oferită protecție consulară în numele altor state membre.
(7)
Atunci când cetățenii nereprezentați au nevoie de protecție în țări terțe, sunt necesare o cooperare și o coordonare eficiente. Statul membru care oferă asistență într-o țară terță și statul membru al cărui resortisant este cetățeanul ar trebui să coopereze îndeaproape. Cooperarea consulară locală în ceea ce privește cetățenii nereprezentați poate fi deosebit de complexă, deoarece necesită coordonarea cu autorități care nu sunt reprezentate local, inclusiv, acolo unde este relevant, cu ambasade sau consulate competente. Pentru a remedia neajunsurile provocate de lipsa unei ambasade sau a unui consulat al propriului stat membru al cetățeanului, ar trebui instituit un set de reguli clar și stabil. De asemenea, este necesar să se clarifice măsurile existente pentru a asigura o protecție eficientă.
(8)
Cetățenii Uniunii ar trebui să fie considerați ca fiind nereprezentați într-o țară terță dacă statul membru de cetățenie nu are o ambasadă, un consulat sau un consul onorific stabilit acolo. De asemenea, cetățenii ar trebui să fie considerați ca fiind nereprezentați dacă ambasada, consulatul sau consulul onorific stabilit la nivel local nu sunt în măsură, din orice motiv, să ofere într-un anumit caz protecția pe care persoana în cauză ar fi îndreptățită să o primească în conformitate cu legislația sau practicile naționale. Ambasadele și consulatele ar trebui să se informeze reciproc cu privire la orice circumstanțe excepționale care pot afecta temporar capacitatea acestora de a oferi protecție consulară. Accesibilitatea și proximitatea ar trebui, de asemenea, să fie luate în considerare. De exemplu, un cetățean care solicită protecție consulară sau asistență din partea ambasadei sau a consulatului unui alt stat membru ar trebui să nu fie redirecționat către ambasada, consulatul sau consulul onorific al propriului stat membru al cărui resortisant este atunci când, din cauza circumstanțelor locale sau a lipsei resurselor, nu este posibil ca cetățeanul să contacteze sau să fie contactat în condiții de siguranță de către aceste din urmă instituții într-un mod care să-i permită să primească protecție consulară. Noțiunea de absență a reprezentării ar trebui interpretată în vederea asigurării exercitării efective a dreptului cetățenilor nereprezentați de a fi protejați de ambasada sau consulatul altui stat membru în mod nediscriminatoriu, ținând seama de circumstanțele fiecărui caz în parte. Cetățenii care dețin cetățenia mai multor state membre ar trebui considerați ca fiind nereprezentați atunci când niciunul dintre statele membre ai căror resortisanți sunt nu este reprezentat în țara terță în cauză.
(9)
În vederea asigurării exercitării efective a dreptului consacrat la articolul 20 alineatul (2) litera (c) din TFUE și a dreptului la respectarea vieții private și de familie, astfel cum este recunoscut la articolul 7 din cartă, și ținând seama de legislația și practicile naționale, ar putea fi necesar ca statul membru care acordă asistență să ofere protecție membrilor de familie din țări terțe ai unor cetățeni ai Uniunii, în funcție de circumstanțele specifice fiecărui caz. Prezenta directivă nu exclude faptul că, în timpul consultărilor care ar trebui să aibă loc înainte de furnizarea asistenței, statul membru care oferă asistență și statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat pot conveni, ori de câte ori este cazul, asupra posibilității de a extinde asistența la membrii de familie din țări terțe ai cetățeanului nereprezentat al Uniunii dincolo de ceea ce este cerut prin legislația statului membru care acordă asistență sau de ceea ce este dictat de practica sa, luând în considerare cât mai mult posibil solicitările din partea statului membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat, și în măsura în care ceea ce este convenit respectă cerințele dreptului Uniunii. Cu toate acestea, statele membre ar putea să nu fie în măsură să furnizeze anumite tipuri de protecție consulară membrilor de familie din țări terțe, cum ar fi documente de călătorie provizorii. În cazul asistenței acordate minorilor, interesul superior al copilului ar trebui să fie considerat primordial, în conformitate cu articolul 24 din cartă și astfel cum este prevăzut în Convenția Organizației Națiunilor Unite din 20 noiembrie 1989 cu privire la drepturile copilului.
(10)
Cetățenii nereprezentați ar trebui să aibă posibilitatea de a solicita protecție consulară din partea ambasadei sau a consulatului oricărui stat membru. Totuși, acest lucru nu ar trebui să împiedice statele membre să încheie acorduri practice cu scopul de a distribui responsabilitățile în ceea ce privește asigurarea protecției consulare a cetățenilor nereprezentați în conformitate cu prezenta directivă. Astfel de acorduri sunt benefice pentru cetățeni, deoarece permit o mai bună pregătire pentru a asigura o protecție eficientă. Statele membre care primesc cereri de protecție ar trebui să evalueze dacă, într-un caz specific, este necesar să se furnizeze protecție consulară sau dacă respectivul caz poate fi transferat către ambasada sau consulatul care este desemnat ca fiind competent în conformitate cu un acord aflat deja în vigoare. Statele membre ar trebui să informeze Comisia și Serviciul European de Acțiune Externă (SEAE) cu privire la orice astfel de acord, care ar trebui făcut public de către Uniune și statele membre pentru a asigura transparența pentru cetățenii nereprezentați.
(11)
Prezenta directivă nu ar trebui să împiedice statul membru care nu este reprezentat într-o țară terță să furnizeze protecție consulară unuia dintre resortisanții săi, de exemplu prin furnizarea de servicii consulare online, acolo unde este cazul. Statul membru al cărui resortisant este un cetățean nereprezentat ar trebui să poată solicita statului membru din care cetățeanul respectiv solicită sau primește protecție consulară să transfere cererea sau cazul pentru a furniza el însuși protecție consulară. Un astfel de transfer nu ar trebui să conducă la privarea cetățeanului nereprezentat de protecție consulară.
(12)
În pofida tradițiilor diferite ale statelor membre cu privire la competențele consulilor onorifici, aceștia nu oferă de obicei aceeași gamă de servicii ca ambasadele sau consulatele. Având în vedere că consulii onorifici își îndeplinesc adesea misiunea pe bază de voluntariat, decizia dacă prezenta directivă ar trebui să se aplice sau nu consulilor onorifici ar trebui să fie lăsată la latitudinea fiecărui stat membru. Consulii onorifici ar putea fi obligați să ofere protecție consulară cetățenilor nereprezentați, în funcție de circumstanțele fiecărui caz în parte.
(13)
Cererile de protecție ar trebui să fie prelucrate în cazul în care solicitanții prezintă o carte de identitate sau un pașaport de cetățean al Uniunii valabil. Totuși, este posibil ca cetățenii nereprezentați care au nevoie de protecție consulară să nu mai fie în posesia documentelor lor de identitate. Statutul fundamental de cetățean al Uniunii este conferit în mod direct de dreptul Uniunii, iar documentele de identitate nu au decât o valoare declarativă. În cazul în care solicitanții nu au posibilitatea să prezinte un document de identitate valabil, aceștia ar trebui să își poată dovedi identitatea prin orice alte mijloace. Dacă este cazul, identitatea persoanei în cauză ar putea fi verificată atunci când sunt consultate autoritățile din statul membru al cărui resortisant susține că este solicitantul. În ceea ce privește membrii de familie din țări terțe care însoțesc solicitantul, autoritățile din statul membru al cărui resortisant este solicitantul ar trebui, de asemenea, să fie în măsură să ajute statul membru care oferă asistență pentru verificarea identității și a existenței unei relații de familie cu solicitantul.
(14)
Pentru a stabili ce măsuri de coordonare și cooperare sunt necesare, ar trebui să se specifice domeniul de aplicare al protecției consulare în temeiul prezentei directive. Protecția consulară a cetățenilor nereprezentați ar trebui să includă asistența într-o serie de situații tipice în care statele membre furnizează protecție consulară propriilor resortisanți în funcție de circumstanțele individuale ale fiecărui caz în parte, cum ar fi în cazul arestului sau detenției, al unui accident sau al unei boli grave sau în caz de deces, precum și în ceea ce privește asistența și repatrierea în caz de dificultate sau emiterea de documente provizorii. Deoarece protecția necesară depinde întotdeauna de situația de facto, protecția consulară nu ar trebui să se limiteze la situațiile menționate în mod explicit în prezenta directivă.
(15)
După caz, ar trebui respectate în mod corespunzător dorințele cetățeanului, inclusiv cu privire la chestiunea dacă membrii familiei sau alte persoane înrudite ar trebui informate și, în caz afirmativ, care dintre acestea. În mod similar, în caz de deces, ar trebui să se țină seama în mod corespunzător de dorințele rudelor apropiate privind măsurile care trebuie luate în ceea ce privește rămășițele cetățeanului decedat. Statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat ar trebui să fie responsabil de aceste contacte.
(16)
Autoritățile statelor membre ar trebui să coopereze și să se coordoneze îndeaproape între ele, precum și cu Uniunea, în special cu Comisia și SEAE, în spiritul respectului reciproc și al solidarității. Pentru a asigura o cooperare rapidă și eficientă, statele membre ar trebui să furnizeze și să actualizeze în permanență informații privind punctele de contact relevante din statele membre prin intermediul site-ului internet securizat al SEAE (Consular OnLine).
(17)
În țările terțe, Uniunea este reprezentată de delegațiile Uniunii care, în strânsă cooperare cu misiunile diplomatice și consulare ale statelor membre, contribuie la aplicarea dreptului cetățenilor Uniunii la protecție consulară, astfel cum se specifică la articolul 35 din Tratatul privind Uniunea Europeană. Prezenta directivă recunoaște pe deplin și consolidează și mai mult contribuția deja furnizată de SEAE și delegațiile Uniunii, în special în timpul situațiilor de criză, în conformitate cu Decizia 2010/427/UE a Consiliului (2), în special articolul 5 alineatul (10).
(18)
În ceea ce privește coordonarea la nivel local, ar trebui clarificate competențele și rolurile corespunzătoare ale tuturor actorilor relevanți, pentru a asigura faptul că cetățenii nereprezentați beneficiază de asistența la care au dreptul în conformitate cu principiul nediscriminării. Cooperarea consulară la nivel local ar trebui să acorde atenția cuvenită cetățenilor nereprezentați, de exemplu prin colectarea și actualizarea periodică a informațiilor referitoare la punctele de contact relevante și distribuirea acestora ambasadelor și consulatelor locale ale statelor membre și delegației Uniunii.
(19)
Reuniunile de cooperare consulară la nivel local, organizate în strânsă cooperare cu delegația Uniunii, ar trebui să includă un schimb periodic de informații privind aspecte relevante pentru cetățenii nereprezentați, cum ar fi siguranța cetățenilor, condițiile de detenție, notificarea consulară și accesul la asistență consulară, precum și cooperarea în situații de criză. În cadrul acestor reuniuni, statele membre reprezentate ar trebui, acolo unde este necesar, să convină asupra unor modalități practice pentru a se asigura că cetățenii nereprezentați sunt efectiv protejați. Un astfel de acord ar putea să nu fie necesar dacă, de exemplu, numărul cetățenilor nereprezentați este mic.
(20)
O repartizare clară a responsabilităților între statele membre reprezentate și cele nereprezentate și delegația Uniunii este esențială pentru a asigura un nivel adecvat de pregătire pentru situații de criză și de gestionare a crizelor. Prin urmare, planurile pentru situațiile de urgență ar trebui să fie coordonate și să ia în considerare pe deplin cetățenii nereprezentați. În acest scop, în cadrul pregătirii intervenției în caz de criză la nivel local, statele membre care nu au o ambasadă sau un consulat stabilit la nivel local ar trebui să furnizeze toate informațiile disponibile și relevante privind cetățenii lor în teritoriu. Astfel de informații ar trebui să fie actualizate, după caz, în cazul unei crize. Ambasadele și consulatele competente, precum și delegațiile Uniunii ar trebui să fie informate și, după caz, implicate în măsurile de pregătire pentru situații de criză. Informațiile referitoare la aceste măsuri ar trebui puse la dispoziția cetățenilor nereprezentați. În cazul unei crize, statul-pilot sau statul (statele) membru (membre) care coordonează asistența ar trebui să coordoneze sprijinul furnizat cetățenilor nereprezentați și utilizarea capacităților de evacuare disponibile pe baza planificării convenite și a evoluțiilor la nivel local, fără discriminare.
(21)
Interoperabilitatea dintre personalul consular și alți experți în gestionarea situațiilor de criză ar trebui să fie consolidată, în special prin participarea acestora în cadrul echipelor multidisciplinare pentru situații de criză, cum ar fi cele din cadrul structurilor SEAE de răspuns la situații de criză, coordonare operațională și gestionare a crizelor și în cadrul Mecanismului de Protecție Civilă al Uniunii (3).
(22)
Ar trebui să fie posibil să se ceară sprijinul Mecanismului de Protecție Civilă al Uniunii dacă este necesar pentru protecția consulară a cetățenilor nereprezentați. Acest sprijin ar putea fi solicitat, de exemplu, de către statul-pilot sau de către statul (statele) membru (membre) care coordonează asistența.
(23)
Termenul „stat-pilot” utilizat în prezenta directivă se referă la unul sau mai multe state membre reprezentate într-o anumită țară terță, responsabile de coordonarea și organizarea asistenței cetățenilor nereprezentați în situații de criză. Conceptul de stat-pilot, astfel cum a fost stabilit în Liniile directoare relevante ale Uniunii (4), ar putea fi dezvoltat în continuare în conformitate cu dreptul Uniunii și, în special, cu prezenta directivă.
(24)
În cazul în care un stat membru este informat sau primește o cerere de protecție consulară din partea unei persoane care susține că este un cetățean nereprezentat, acesta ar trebui, cu excepția situațiilor de extremă urgență, să contacteze întotdeauna fără întârziere statul membru al cărui resortisant este cetățeanul și să-i furnizeze toate informațiile relevante înainte de a oferi orice fel de asistență. Statul membru al cărui resortisant este cetățeanul ar trebui să furnizeze, fără întârziere, orice informații relevante cu privire la caz. Această consultare ar trebui să permită statului membru al cărui resortisant este cetățeanul să solicite transferul cererii sau al cazului pentru a oferi protecție consulară el însuși. De asemenea, această consultare ar trebui să permită statelor membre în cauză să facă schimb de informații relevante în scopul, de exemplu, asigurării faptului că un cetățean nereprezentat nu profită în mod abuziv de dreptul său la protecție consulară în temeiul articolului 20 alineatul (2) litera (c) din TFUE. Prezenta directivă nu poate fi invocată de cetățeni ai Uniunii în caz de abuz.
(25)
Solidaritatea și cooperarea reciprocă privesc și aspectele de ordin financiar. Acele state membre care oferă protecție consulară sub formă de asistență financiară pentru propriii cetățeni fac acest lucru doar în ultimă instanță și numai în cazuri excepționale în care cetățenii nu pot obține mijloace financiare prin alte metode, cum ar fi prin transferuri din partea familiei, prietenilor sau angajatorilor. Cetățenilor nereprezentați ar trebui să li se acorde asistență financiară în aceleași condiții ca și resortisanților statului membru care acordă asistență. Cetățeanului nereprezentat ar trebui să i se solicite să semneze un document prin care se angajează să ramburseze costurile suportate statului membru al cărui resortisant este, cu condiția ca resortisanții statului membru care acordă asistență în aceeași situație să fie obligați să ramburseze costurile respective propriului stat membru. Cetățeanului nereprezentat i se poate solicita ulterior de către statul membru al cărui resortisant este să ramburseze costurile respective, inclusiv orice taxe consulare aplicabile.
(26)
Prezenta directivă ar trebui să asigure rambursări și o repartizare a obligațiilor financiare. În cazul în care protecția consulară acordată unui cetățean nereprezentat implică semnarea unui angajament de rambursare, statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat ar trebui să ramburseze costurile suportate statului membru care oferă asistență. Ar trebui să rămână la latitudinea statului membru care acordă asistență să decidă asupra solicitării rambursării costurilor suportate. Statul membru care acordă asistență și statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat ar trebui să aibă posibilitatea de a conveni acorduri detaliate pentru rambursare în cadrul unor anumite termene.
(27)
Protecția consulară acordată unui cetățean nereprezentat în cazul arestului sau detenției poate implica costuri de deplasare, costuri de cazare sau costuri de traducere neobișnuit de mari pentru autoritățile diplomatice sau consulare ale statului membru care acordă asistență, în funcție de circumstanțele fiecărui caz în parte. Statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat ar trebui să fie informat cu privire la aceste costuri posibile în cadrul consultărilor care ar trebui să aibă loc înainte de furnizarea asistenței. Statul membru care acordă asistență ar trebui să poată solicita rambursarea acestor costuri neobișnuit de mari din partea statului membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat. Statul membru al cărui resortisant este cetățeanul ar trebui să ramburseze statului membru care acordă asistență costurile suportate. Statul membru care acordă asistență și statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat ar trebui să aibă posibilitatea de a conveni acorduri detaliate pentru rambursare în cadrul unor anumite termene. În conformitate cu principiul nediscriminării, statele membre ai căror resortisanți sunt cetățenii nereprezentați nu pot solicita cetățenilor săi să ramburseze costuri pe care resortisanții statului membru care acordă asistență nu ar fi obligați să le ramburseze.
(28)
Procedurile financiare ar trebui să fie simplificate pentru situațiile de criză. Având în vedere particularitățile acestor situații, cum ar fi necesitatea unui răspuns rapid în privința unui număr considerabil de cetățeni, nu ar trebui să fie necesar un angajament de rambursare pentru ca statul membru care oferă asistență să solicite și să primească o rambursare din partea statului (statelor) membru (membre) al cărui (căror) resortisant este cetățeanul nereprezentat. Statele membre al căror resortisant este cetățeanul nereprezentat ar trebui să ramburseze costurile suportate statului (statelor) membru (membre) care acordă asistență. Ar trebui să rămână la latitudinea statului (statelor) membru (membre) care acordă asistență să decidă asupra solicitării rambursării costurilor suportate și sub ce formă. Statul membru care acordă asistență și statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat ar trebui să aibă posibilitatea de a conveni acorduri detaliate pentru rambursare în cadrul unor anumite termene. În cazul unei crize care are sau e posibil să fi avut un impact negativ asupra unui număr important de cetățeni ai Uniunii și dacă acest lucru este solicitat de statul membru care acordă asistență, statele membre ai căror resortisanți sunt cetățenii nereprezentați ar trebui să ramburseze costurile proporțional, prin împărțirea costurilor suportate la numărul de cetățeni care beneficiază de asistență.
(29)
Prezenta directivă ar trebui să fie revizuită la trei ani de la termenul de transpunere a acesteia. În special, eventuala necesitate de a revizui procedurile financiare pentru a asigura o repartizare adecvată a sarcinilor ar trebui să fie evaluată în funcție de informațiile care urmează a fi furnizate de statele membre cu privire la punerea în aplicare practică a directivei, inclusiv orice statistici și cazuri relevante. Comisia ar trebui să pregătească un raport și să analizeze necesitatea unor eventuale măsuri suplimentare, inclusiv, după caz, prin propunerea de modificare a prezentei directive cu scopul de a facilita exercitarea dreptului la protecție consulară al cetățenilor Uniunii.
(30)
Directiva 95/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului (5) reglementează prelucrarea datelor cu caracter personal efectuată de către statele membre în contextul prezentei directive.
(31)
Prezenta directivă nu ar trebui să împiedice introducerea unor dispoziții naționale mai favorabile, în măsura în care acestea sunt compatibile cu aceasta.
(32)
În conformitate cu Declarația politică comună din 28 septembrie 2011 a statelor membre și a Comisiei privind documentele explicative (6), statele membre și-au luat angajamentul de a adăuga la notificarea măsurilor lor de transpunere, în cazuri justificate, unul sau mai multe documente care să explice relația dintre componentele unei directive și părțile corespunzătoare ale instrumentelor naționale de transpunere. În ceea ce privește prezenta directivă, legiuitorul consideră că este justificată transmiterea unor astfel de documente.
(33)
Prezenta directivă urmărește promovarea protecției consulare, astfel cum este recunoscută în cartă. Aceasta respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute în special în cartă, mai ales principiul nediscriminării, dreptul la viață și la integritate al persoanei, dreptul la respectarea vieții private și de familie, drepturile copilului, dreptul la apărare și dreptul la un proces echitabil. Prezenta directivă ar trebui pusă în aplicare în conformitate cu drepturile și principiile respective.
(34)
În conformitate cu interzicerea discriminării prevăzută în cartă, statele membre ar trebui să pună în aplicare prezenta directivă fără discriminare între beneficiarii prezentei directive pe criterii de sex, rasă, culoare, origine etnică sau socială, caracteristici genetice, limbă, religie sau convingeri, opinii politice sau de altă natură, apartenență la o minoritate națională, avere, naștere, handicap, vârstă sau orientare sexuală.
(35)
Decizia 95/553/CE a Reprezentanților Guvernelor statelor membre, reuniți în cadrul Consiliului (7) ar trebui abrogată,
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
CAPITOLUL 1
DISPOZIȚII GENERALE ȘI DOMENIU DE APLICARE
Articolul 1
Obiect
(1) Prezenta directivă stabilește măsurile de coordonare și de cooperare necesare pentru a facilita exercitarea dreptului cetățenilor Uniunii stabilit la articolul 20 alineatul (2) litera (c) din TFUE de a beneficia, pe teritoriul unei țări terțe în care statul membru ai cărui resortisanți sunt nu este reprezentat, de protecție din partea autorităților diplomatice și consulare ale oricărui stat membru, în aceleași condiții ca și resortisanții statului membru respectiv, luând de asemenea în considerare rolul delegațiilor Uniunii de a contribui la punerea în aplicare a acestui drept.
(2) Prezenta directivă nu privește relațiile consulare dintre statele membre și țări terțe.
Articolul 2
Principiu general
(1) Ambasadele sau consulatele statelor membre furnizează protecție consulară cetățenilor nereprezentați, în aceleași condiții ca și pentru propriii resortisanți.
(2) Statele membre pot decide ca prezenta directivă să se aplice protecției consulare furnizate de către consuli onorifici în conformitate cu articolul 23 din TFUE. Statele membre se asigură că cetățenii nereprezentați sunt informați în mod corespunzător cu privire la aceste decizii și la măsura în care consulii onorifici au competența de a furniza protecție într-un anumit caz.
Articolul 3
Protecția consulară din partea statului membru al cărui resortisant este cetățeanul
Statul membru al cărui resortisant este un cetățean nereprezentat poate solicita statului membru de la care cetățeanul nereprezentat solicită sau primește protecție consulară să redirecționeze cererea cetățeanului nereprezentat sau cazul către propriul stat membru al cărui resortisant este, pentru ca statul membru al cărui resortisant este să ofere protecție consulară în conformitate cu legislația sau practicile sale naționale. Statul membru solicitat încetează să se mai ocupe de gestionarea cazului de îndată ce statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat confirmă că furnizează protecție consulară acestuia.
Articolul 4
Cetățenii nereprezentați în țările terțe
În sensul prezentei directive, „cetățean nereprezentat” înseamnă orice cetățean care are cetățenia unui stat membru și care nu este reprezentat într-o țară terță astfel cum este prevăzut la articolul 6.
Articolul 5
Membrii familiei cetățenilor nereprezentați în țările terțe
Se acordă protecție consulară membrilor de familie care nu sunt ei înșiși cetățeni ai Uniunii și care însoțesc cetățenii nereprezentați într-o țară terță, în aceeași măsură și în aceleași condiții ca și membrilor de familie ai cetățenilor din statul membru care oferă asistență, care nu sunt ei înșiși cetățeni ai Uniunii, în conformitate cu legislația sau cu practica națională.
Articolul 6
Absența reprezentării
În sensul prezentei directive, un stat membru nu este reprezentat într-o țară terță dacă nu are o ambasadă sau un consulat stabilit în mod permanent sau dacă nu are o ambasadă, un consulat sau un consul onorific care să fie efectiv în măsură să furnizeze protecție consulară într-un anumit caz.
Articolul 7
Accesul la protecție consulară și alte acorduri
(1) Cetățenii nereprezentați au dreptul să solicite protecție din partea ambasadei sau a consulatului oricărui stat membru.
(2) Fără a aduce atingere articolului 2, un stat membru poate reprezenta un alt stat membru în mod permanent, iar ambasadele sau consulatele statelor membre pot, atunci când se consideră necesar, să încheie acorduri practice privind distribuirea responsabilităților referitoare la furnizarea de protecție consulară pentru cetățenii nereprezentați. Statele membre informează Comisia și Serviciul European de Acțiune Externă (SEAE) cu privire la aceste acorduri, care sunt făcute publice de către Uniune și statele membre pentru a asigura transparența pentru cetățenii nereprezentați.
(3) În cazurile în care a fost încheiat un acord practic, astfel cum se prevede la alineatul (2), o ambasadă sau un consulat de la care cetățeanul nereprezentat solicită protecție consulară și care nu este desemnat ca fiind competent în conformitate cu acordul specific în vigoare se asigură că cererea din partea cetățeanului este redirecționată către ambasada sau consulatul competent, cu excepția cazului în care protecția consulară ar fi compromisă astfel, în special dacă urgența problemei impune o acțiune imediată din partea ambasadei sau a consulatului solicitat.
Articolul 8
Identificare
(1) Solicitanții protecției consulare fac dovada că sunt cetățeni ai Uniunii prezentând un pașaport sau o carte de identitate.
(2) Dacă cetățeanul Uniunii nu poate prezenta un pașaport valabil sau o carte de identitate valabilă, cetățenia poate fi dovedită prin orice alte mijloace, după caz, inclusiv prin consultarea autorităților diplomatice sau consulare din statul membru al cărui resortisant susține că este solicitantul.
(3) În ceea ce privește membrii de familie menționați la articolul 5, identitatea și existența relației de familie poate fi dovedită prin orice mijloace, inclusiv consultarea de către statul membru care acordă asistență a autorităților diplomatice sau consulare din statul membru ai căror resortisanți sunt cetățenii menționați la alineatul (1).
Articolul 9
Tipuri de asistență
Protecția consulară menționată la articolul 2 poate include asistență, printre altele, în următoarele situații:
(a)
arest sau detenție;
(b)
atunci când un cetățean este victima unei infracțiuni;
(c)
accident grav sau boală gravă;
(d)
deces;
(e)
ajutor și repatriere în caz de urgență;
(f)
necesitatea eliberării unor documente de călătorie provizorii astfel cum se prevede în Decizia 96/409/PESC (8).
CAPITOLUL 2
MĂSURI DE COORDONARE ȘI COOPERARE
Articolul 10
Norme generale
(1) Autoritățile diplomatice și consulare ale statelor membre cooperează și se coordonează îndeaproape între ele și cu Uniunea pentru a asigura protecția cetățenilor nereprezentați, în conformitate cu articolul 2.
(2) Atunci când un stat membru primește o cerere de protecție consulară din partea unei persoane care susține că este un cetățean nereprezentat sau este informat cu privire la o anumită situație de urgență a unui cetățean nereprezentat, dintre cele enumerate la articolul 9, acesta consultă fără întârziere Ministerul Afacerilor Externe al statului membru al cărui resortisant susține că este persoana sau, după caz, ambasada sau consulatul competent al statului membru respectiv și îi furnizează toate informațiile relevante pe care le are la dispoziție, inclusiv cu privire la identitatea persoanei în cauză și la eventualele costuri ale protecției consulare și cu privire la membrii de familie care au nevoie, de asemenea, de furnizarea protecției consulare. Cu excepția cazurilor de extremă urgență, această consultare are loc înainte de furnizarea asistenței. Statul membru care acordă asistență facilitează, de asemenea, schimbul de informații între cetățeanul în cauză și autoritățile din statul membru al cărui resortisant este cetățeanul.
(3) Dacă i se solicită, statul membru al cărui resortisant este cetățeanul furnizează toate informațiile relevante în cazul respectiv Ministerului Afacerilor Externe sau ambasadei sau consulatului competent din statul membru care acordă asistență. Acesta este, de asemenea, responsabil de orice contacte necesare cu membrii de familie sau alte persoane sau autorități relevante.
(4) Statele membre informează SEAE, prin intermediul site-ului său internet securizat, cu privire la punctul (punctele) de contact relevant(e) din cadrul Ministerelor Afacerilor Externe.
Articolul 11
Rolul delegațiilor Uniunii
Delegațiile Uniunii cooperează și se coordonează îndeaproape cu ambasadele și consulatele statelor membre pentru a contribui la cooperarea și coordonarea locală și în situații de criză, în special prin furnizarea sprijinului logistic disponibil, inclusiv spațiile pentru birouri și facilitățile organizaționale, cum ar fi cazarea temporară pentru personalul consular și pentru echipele de intervenție. Delegațiile Uniunii și sediile SEAE facilitează, de asemenea, schimbul de informații între ambasadele și consulatele statelor membre și, după caz, cu autoritățile locale. Delegațiile Uniunii pun, de asemenea, la dispoziție informații cu caracter general cu privire la asistența la care ar putea avea dreptul cetățenii nereprezentați, în special cu privire la acordurile practice convenite, dacă este cazul.
Articolul 12
Cooperarea locală
Reuniunile de cooperare locală includ un schimb periodic de informații privind aspecte relevante pentru cetățenii nereprezentați. În cadrul acestor reuniuni, statele membre convin, dacă este necesar, asupra acordurilor practice menționate la articolul 7, pentru a se asigura că cetățenii nereprezentați sunt protejați efectiv în țara terță respectivă. Cu excepția unor dispoziții contrare convenite de statele membre, reuniunile sunt prezidate de către un reprezentant al unui stat membru, în strânsă cooperare cu delegația Uniunii.
Articolul 13
Pregătirea pentru situații de criză și cooperarea
(1) Planurile locale pentru situații de urgență iau în considerare cetățenii nereprezentați. Statele membre reprezentate într-o țară terță își coordonează între ele și cu delegația Uniunii planurile pentru situații de urgență pentru a asigura că cetățenii nereprezentați beneficiază pe deplin de asistență în cazul unei crize. Ambasadele sau consulatele competente sunt informate în mod corespunzător cu privire la modalitățile de pregătire pentru situații de criză și, după caz, sunt implicate.
(2) În cazul unei crize, Uniunea și statele membre cooperează îndeaproape pentru a asigura o asistență eficientă pentru cetățenii nereprezentați. Acestea se informează cu privire la capacitățile de evacuare disponibile în timp util, atunci când este posibil. La cererea acestora, statele membre pot fi sprijinite de echipe de intervenție existente la nivelul Uniunii, inclusiv experți consulari, în special din statele membre nereprezentate.
(3) Statul-pilot sau statul (statele) membru (membre) care coordonează asistența răspunde (răspund) de coordonarea oricărui sprijin furnizat pentru cetățenii nereprezentați, cu sprijinul celorlalte state membre în cauză, al delegației Uniunii și al sediului SEAE. Statele membre furnizează statului-pilot sau statului (statelor) membru (membre) care coordonează asistența toate informațiile relevante privind cetățenii lor nereprezentați care se află într-o situație de criză.
(4) Statul-pilot sau statul (statele) membru (membre) care coordonează asistența pentru cetățenii nereprezentați poate (pot) solicita, după caz, sprijin din partea instrumentelor cum ar fi structurile de gestionare a crizelor din cadrul SEAE și Mecanismul de Protecție Civilă al Uniunii.
CAPITOLUL 3
PROCEDURI FINANCIARE
Articolul 14
Norme generale
(1) Cetățenii nereprezentați se angajează să ramburseze costul protecției consulare statului membru ai căror resortisanți sunt, în aceleași condiții ca și resortisanții statului membru care acordă asistență, utilizând formularul standard prevăzut în anexa I. Cetățenilor nereprezentați li se solicită să se angajeze să ramburseze numai costurile care ar fi suportate, în aceleași condiții, de resortisanții statului membru care acordă asistență.
(2) Statul membru care acordă asistență poate solicita statului membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat rambursarea costurilor menționate la alineatul (1), utilizând formularul standard prevăzut în anexa II. Statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat rambursează aceste costuri într-un interval rezonabil, care nu depășește 12 luni. Statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat poate solicita cetățeanului nereprezentat în cauză să ramburseze astfel de costuri.
(3) Atunci când protecția consulară furnizată unui cetățean nereprezentat în cazul arestului sau detenției implică costuri neobișnuit de mari, dar esențiale și justificate legate de deplasare, cazare sau traducere pentru autoritățile diplomatice sau consulare, statul membru care acordă asistență poate solicita rambursarea unor astfel de costuri de către statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat, care i le rambursează într-un interval rezonabil, care nu depășește 12 luni.
Articolul 15
Procedura simplificată în situații de criză
(1) În situații de criză, statul membru care acordă asistență transmite eventualele cereri de rambursare a costurilor pentru orice sprijin furnizat unui cetățean nereprezentat către Ministerul Afacerilor Externe din statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat. Statul membru care acordă asistență poate solicita o astfel de rambursare chiar dacă cetățeanul nereprezentat nu a semnat un angajament de rambursare în conformitate cu articolul 14 alineatul (1). Acest lucru nu împiedică statul membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat să obțină rambursarea din partea cetățeanului nereprezentat pe baza normelor interne.
(2) Statul membru care acordă asistență poate solicita statului membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat să ramburseze astfel de costuri proporțional, prin împărțirea valorii totale a costurilor efective suportate la numărul de cetățeni care beneficiază de asistență.
(3) Atunci când statul membru care acordă asistență a fost sprijinit financiar prin asistență din partea mecanismului de protecție civilă al Uniunii, orice contribuție din partea statului membru al cărui resortisant este cetățeanul nereprezentat se stabilește după deducerea contribuției Uniunii.
CAPITOLUL 4
DISPOZIȚII FINALE
Articolul 16
Tratament mai favorabil
Statele membre pot adopta sau menține dispoziții mai favorabile decât cele ale prezentei directive, în măsura în care acestea sunt compatibile cu aceasta.
Articolul 17
Transpunere
(1) Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 1 mai 2018.
Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
(2) Statele membre comunică Comisiei textul principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat prin prezenta directivă.
Articolul 18
Abrogare
Decizia 95/553/CE se abrogă cu efect de la 1 mai 2018.
Articolul 19
Raportare, evaluare și revizuire
(1) Statele membre furnizează Comisiei toate informațiile relevante privind punerea în aplicare a prezentei directive. Pe baza informațiilor furnizate, Comisia înaintează un raport Parlamentului European și Consiliului cu privire la punerea în aplicare a prezentei directive până la 1 mai 2021.
(2) În raportul menționat la alineatul (1), Comisia evaluează modul în care prezenta directivă a fost aplicată și analizează dacă sunt necesare măsuri suplimentare, inclusiv, după caz, modificări pentru adaptarea prezentei directive în vederea facilitării în continuare a exercitării dreptului cetățenilor Uniunii la protecție consulară.
Articolul 20
Intrarea în vigoare
Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 21
Destinatari
Prezenta directivă se adresează statelor membre.
Adoptată la Luxemburg, 20 aprilie 2015.