NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (EU) č. 542/2014
ze dne 15. května 2014,
kterým se mění nařízení (EU) č. 1215/2012, pokud jde o pravidla použitelná pro Jednotný patentový soud a Soudní dvůr Beneluxu
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 2 písm. a), c) a e) této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
jednajíce v souladu s řádným legislativním postupem (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Dne 19. února 2013 Belgické království, Bulharská republika, Česká republika, Dánské království, Spolková republika Německo, Estonská republika, Irsko, Řecká republika, Francouzská republika, Italská republika, Kyperská republika, Lotyšská republika, Litevská republika, Lucemburské velkovévodství, Maďarsko, Republika Malta, Nizozemské království, Rakouská republika, Portugalská republika, Rumunsko, Republika Slovinsko, Slovenská republika, Finská republika, Švédské království a Spojené království Velké Británie a Severního Irska podepsaly Dohodu o Jednotném patentovém soudu (3). Dohoda o Jednotném patentovém soudu stanoví, že nevstoupí v platnost dříve než první den čtvrtého měsíce poté, co vstoupí v platnost změny nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 (4), pokud jde o vztah uvedeného nařízení k Dohodě o Jednotném patentovém soudu.
(2)
Dne 15. října 2012 Belgické království, Lucemburské velkovévodství a Nizozemské království, strany Úmluvy ze dne 31. března 1965 o zřízení a statutu Soudního dvora Beneluxu (dále jen „Úmluva o Soudním dvoru Beneluxu“), podepsaly protokol, kterým se uvedená smlouva mění. Uvedený protokol umožňuje přenesení příslušnosti v konkrétních záležitostech spadajících do oblasti působnosti nařízení (EU) č. 1215/2012 na Soudní dvůr Beneluxu.
(3)
Je nezbytné upravit vztah nařízení (EU) č. 1215/2012 s Dohodou o Jednotném patentovém soudu a s Úmluvou o Soudním dvoru Beneluxu prostřednictvím změn uvedeného nařízení.
(4)
Aby byla zajištěna právní jistota a předvídatelnost pro žalované, kteří by mohli být žalováni u těchto dvou soudů v místě nacházejícím se v jiném členském státě, než který byl určen podle pravidel nařízení (EU) č. 1215/2012, měly by se Jednotný patentový soud a Soudní dvůr Beneluxu považovat za soudy ve smyslu nařízení (EU) č. 1215/2012.
(5)
Účelem změn nařízení (EU) č. 1215/2012 stanovených v tomto nařízení ohledně Jednotného patentového soudu je založit mezinárodní příslušnost tohoto soudu a tyto změny se netýkají vnitřního rozvrhu práce mezi komorami tohoto soudu ani ujednání stanovených v Dohodě o Jednotném patentovém soudu týkajících se výkonu pravomoci, včetně výlučné pravomoci, během přechodného období stanoveného v uvedené dohodě.
(6)
Jako soudy společné několika členským státům nemohou Jednotný patentový soud a Soudní dvůr Beneluxu, na rozdíl od soudu jednoho členského státu, vykonávat příslušnost vůči žalovaným, kteří nemají bydliště v některém členském státě, na základě vnitrostátního práva. Aby tyto dva soudy mohly příslušnost vůči těmto žalovaným vykonávat, měla by se tedy pravidla nařízení (EU) č. 1215/2012 pro záležitosti, které spadají do příslušnosti Jednotného patentového soudu a Soudního dvora Beneluxu, vztahovat i na žalované s bydlištěm ve třetích státech. Stávající pravidla příslušnosti stanovená v nařízení (EU) č. 1215/2012 zajišťují úzkou vazbu mezi řízeními, na která se uvedené nařízení vztahuje, a územím členských států. Je proto vhodné rozšířit tato pravidla i na řízení proti všem žalovaným bez ohledu na jejich bydliště. Při uplatňování pravidel příslušnosti stanovených v nařízení (EU) č. 1215/2012 by měly Jednotný patentový soud a Soudní dvůr Beneluxu (jednotlivě dále jen „společný soud“) uplatňovat pouze ta pravidla, jež jsou vhodná pro oblast sporů, ke které jim byla příslušnost svěřena.
(7)
Společný soud by měl být schopen projednávat spory proti žalovaným ze třetích států na základě pravidla podpůrné příslušnosti v řízeních týkajících se porušení evropského patentu, jež způsobuje škodu jak uvnitř Unie, tak mimo ni. Taková podpůrná příslušnost by měla být vykonávána v případě, že se majetek žalovaného nachází v kterémkoli členském státě, který je stranou nástroje o zřízení společného soudu, a že daný spor má dostatečnou vazbu na tento členský stát, například protože tam má žalobce bydliště nebo tam jsou k dispozici důkazní prostředky související se sporem. Při stanovení své příslušnosti by měl společný soud zohlednit hodnotu daného majetku, která by neměla být nevýznamná a měla by umožňovat alespoň částečný výkon rozhodnutí v členských státech, které jsou stranami nástroje o zřízení společného soudu.
(8)
Pravidla nařízení (EU) č. 1215/2012 týkající se litispendence a souvisejících řízení, jejichž cílem je zabránit, aby byla vedena souběžná řízení a vydávána neslučitelná soudní rozhodnutí, by se měla použít, jsou-li zahájena řízení u společného soudu a u soudu členského státu, ve kterém Dohoda o Jednotném patentovém soudu nebo případně Úmluva o Soudním dvoru Beneluxu neplatí.
(9)
Pravidla nařízení (EU) č. 1215/2012 týkající se litispendence a souvisejících řízení by se měla rovněž použít, pokud jsou během přechodného období stanoveného v Dohodě o Jednotném patentovém soudu zahájena řízení o určitých druzích sporů jak u Jednotného patentového soudu, tak u vnitrostátního soudu členského státu, který je stranou Dohody o Jednotném patentovém soudu.
(10)
Rozhodnutí vydaná Jednotným patentovým soudem nebo Soudním dvorem Beneluxu by měla být v členském státě, který není stranou Dohody o Jednotném patentovém soudu nebo případně Úmluvy o Soudním dvoru Beneluxu, uznávána a vykonávána v souladu s nařízením (EU) č. 1215/2012.
(11)
Rozhodnutí vydaná soudy členských států, které nejsou stranami Dohody o Jednotném patentovém soudu nebo případně Úmluvy o Soudním dvoru Beneluxu, by měla být uznávána a vykonávána v jiném členském státě v souladu s nařízením (EU) č. 1215/2012.
(12)
Nařízení (EU) č. 1215/2012 by proto mělo být odpovídajícím způsobem změněno.
(13)
Jelikož cíle tohoto nařízení nemůže být dosaženo uspokojivě členskými státy, ale spíše jej, z důvodu jeho rozsahu a účinků, může být lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“). V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle.
(14)
V souladu s článkem 3 a čl. 4a odst. 1 Protokolu (č. 21) o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, oznámily Spojené království a Irsko své přání účastnit se přijímání a používání tohoto nařízení.
(15)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto nařízení, a toto nařízení pro ně není závazné ani použitelné, aniž je dotčena možnost, aby Dánsko uplatňovalo změny nařízení (EU) č. 1215/2012 stanovené v tomto nařízení na základě článku 3 Dohody mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ze dne 19. října 2005 (5),
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
V kapitole VII nařízení (EU) č. 1215/2012 se vkládají nové články, které znějí:
„Článek 71a
1. Pro účely tohoto nařízení se soud společný několika členským státům ve smyslu odstavce 2 (dále jen „společný soud“) považuje za soud členského státu, pokud tento společný soud podle nástroje, kterým je zřízen, vykonává příslušnost ve věcech spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení.
2. Pro účely tohoto nařízení se za společné soudy považují tyto soudy:
a)
Jednotný patentový soud zřízený Dohodou o Jednotném patentovém soudu podepsanou dne 19. února 2013 (dále jen „Dohoda o Jednotném patentovém soudu“) a
b)
Soudní dvůr Beneluxu zřízený Úmluvou ze dne 31. března 1965 o zřízení a statutu Soudního dvora Beneluxu (dále jen „Úmluva o Soudním dvoru Beneluxu“).
Článek 71b
Příslušnost společného soudu se stanoví takto:
1)
společný soud je příslušný, pokud by podle tohoto nařízení byly ve věci, která se řídí nástrojem o zřízení tohoto společného soudu, příslušné soudy členského státu, jenž je stranou uvedeného nástroje;
2)
pokud žalovaný nemá bydliště v žádném členském státě a toto nařízení ve vztahu k němu jinak nezakládá příslušnost, použije se přiměřeně kapitola II bez ohledu na bydliště žalovaného.
U společného soudu může být podán návrh na předběžná opatření včetně zajišťovacích opatření i tehdy, pokud jsou ve věci samé příslušné soudy třetího státu;
3)
pokud je společný soud příslušný ve vztahu k žalovanému na základě bodu 2 ve sporu týkajícím se porušení evropského patentu, jež způsobuje škodu uvnitř Unie, může tento soud vykonávat příslušnost i ve vztahu ke škodě vzniklé tímto porušením mimo Unii.
Tato příslušnost může být stanovena pouze tehdy, pokud se majetek náležející žalovanému nachází ve kterémkoli členském státě, který je stranou nástroje o zřízení tohoto společného soudu, a spor má na tento členský stát dostatečnou vazbu.
Článek 71c
1. Články 29 až 32 se použijí, pokud jsou řízení zahájena u společného soudu a u soudu členského státu, který není stranou nástroje o zřízení tohoto společného soudu.
2. Články 29 až 32 se použijí, pokud jsou během přechodného období uvedeného v článku 83 Dohody o Jednotném patentovém soudu zahájena řízení před Jednotným patentovým soudem a soudem členského státu, který je stranou Dohody o Jednotném patentovém soudu.
Článek 71d
Toto nařízení se vztahuje na uznání a výkon:
a)
rozhodnutí vydaných společným soudem, která mají být uznána a vykonána v členském státě, který není stranou nástroje o zřízení tohoto společného soudu; a
b)
rozhodnutí soudů členského státu, který není stranou nástroje o zřízení společného soudu, jež mají být uznána a vykonána v členském státě, který je stranou uvedeného nástroje.
Pokud je však uznání a výkon rozhodnutí vydaného společným soudem navrhováno v členském státě, který je stranou nástroje o zřízení tohoto společného soudu, uplatní se veškerá pravidla uvedeného nástroje o uznávání a výkonu namísto pravidel stanovených v tomto nařízení.“
Článek 2
Toto nařízení vstupuje v platnost dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Použije se ode dne 10. ledna 2015.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné v členských státech v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 15. května 2014.
REGULAMENTUL (UE) NR. 542/2014 AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI AL CONSILIULUI
din 15 mai 2014
de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1215/2012 în ceea ce privește normele aplicabile cu privire la Curtea unică în materie de brevete și Curtea de Justiție din Benelux
PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 81 alineatul (2) literele (a), (c) și (e),
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale,
având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară (2),
întrucât:
(1)
La 19 februarie 2013, Regatul Belgiei, Republica Bulgaria, Republica Cehă, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Estonia, Irlanda, Republica Elenă, Republica Franceză, Republica Italiană, Republica Cipru, Republica Letonia, Republica Lituania, Marele Ducat al Luxemburgului, Ungaria, Republica Malta, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, România, Republica Slovenia, Republica Slovacă, Republica Finlanda, Regatul Suediei și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord au semnat Acordul privind Curtea unică în materie de brevete (3) (denumit în continuare „Acordul UPC”). Acordul UPC prevede intrarea sa în vigoare nu înainte de prima zi a celei de a patra luni de la data intrării în vigoare a modificărilor aduse Regulamentului (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului (4) în ceea ce privește relația regulamentului respectiv cu acordul UPC.
(2)
La 15 octombrie 2012, Regatul Belgiei, Marele Ducat al Luxemburgului și Regatul Țărilor de Jos, părți la Tratatul din 31 martie 1965 privind instituirea și statutul Curții de Justiție din Benelux (denumit în continuare „Tratatul Curții de Justiție din Benelux”), au semnat un protocol de modificare a respectivului tratat. Protocolul respectiv a introdus posibilitatea transferării către Curtea de Justiție din Benelux a competenței în anumite chestiuni care intră sub incidența Regulamentului (UE) nr. 1215/2012.
(3)
Este necesar să se reglementeze relația Regulamentului (UE) nr. 1215/2012 cu Acordul UPC și cu Tratatul Curții de Justiție din Benelux prin modificarea regulamentului respectiv.
(4)
Curtea unică în materie de brevete și Curtea de Justiție din Benelux ar trebui considerate instanțe în înțelesul Regulamentului (UE) nr. 1215/2012 pentru a asigura securitate juridică și previzibilitate pentru pârâții care ar putea fi acționați în justiție în fața acestor două instanțe într-un loc situat într-un stat membru diferit față de cel desemnat pe baza normelor din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012.
(5)
Modificările aduse Regulamentului (UE) nr. 1215/2012 care sunt prevăzute în prezentul regulament în ceea ce privește Curtea unică în materie de brevete au menirea de a stabili competența internațională a Curții respective și nu aduc atingere repartizării interne a acțiunilor între diviziile Curții respective și nici mecanismelor prevăzute în Acordul UPC în ceea ce privește exercitarea competenței, inclusiv a competenței exclusive, pe parcursul perioadei de tranziție prevăzute în acordul respectiv.
(6)
În calitate de instanțe comune pentru mai multe state membre, Curtea unică în materie de brevete și Curtea de Justiție din Benelux nu sunt în măsură, spre deosebire de o instanță a unui stat membru, să își exercite competența în temeiul dreptului intern cu privire la pârâții care nu își au domiciliul pe teritoriul unui stat membru. Pentru a permite celor două instanțe să exercite competența cu privire la acești pârâți, normele prevăzute în Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 ar trebui, prin urmare, în ceea ce privește chestiunile care intră în competența Curții unice în materie de brevete și, respectiv, a Curții de Justiție din Benelux, să se aplice și pârâților cu domiciliul în state terțe. Normele existente privind competența din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 asigură o legătură strânsă între acțiunile cărora li se aplică respectivul regulament și teritoriul statelor membre. Prin urmare, este oportună extinderea acestor norme la acțiunile împotriva tuturor pârâților, indiferent de domiciliul acestora. Când aplică normele privind competența din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012, Curtea unică în materie de brevete și Curtea de Justiție din Benelux (denumite în mod individual în continuare „instanță comună”) ar trebui să aplice numai acele norme care corespund chestiunilor care fac obiectul competenței care le-a fost conferită.
(7)
O instanță comună ar trebui să poată fi sesizată cu privire la litigii care implică pârâți din state terțe, în temeiul unei norme de competență subsidiară, în proceduri referitoare la o încălcare a unui brevet european care dă dreptul la despăgubiri atât în interiorul, cât și în afara Uniunii. O astfel de competență subsidiară ar trebui exercitată în cazul în care bunurile care aparțin pârâtului sunt situate într-un stat membru parte la instrumentul de instituire a instanței comune și litigiul în cauză prezintă suficiente legături cu un astfel de stat membru, de exemplu, deoarece reclamantul este domiciliat pe teritoriul acestuia sau probele referitoare la litigiu se află acolo. La stabilirea competenței sale, instanța comună ar trebui să țină cont de valoarea proprietății în cauză, care nu ar trebui să fie nesemnificativă și care ar trebui să facă posibilă executarea hotărârii, cel puțin în parte, în statele membre părți la instrumentul de instituire a instanței comune.
(8)
Normele din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 cu privire la litispendență și conexitate, care urmăresc evitarea procedurilor paralele și a hotărârilor ireconciliabile, ar trebui să se aplice în cazul în care acțiunile sunt introduse în fața unei instanțe comune, și în fața unei instanțe dintr-un stat membru în care Acordul UPC sau, după caz, Tratatul Curții de Justiție din Benelux nu se aplică.
(9)
Normele din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 cu privire la litispendență și conexitate ar trebui să se aplice, de asemenea, și în cazul în care, pe timpul perioadei de tranziție prevăzute în Acordul UPC, procedurile privind anumite tipuri de litigii sunt introduse în fața Curții unice în materie de brevete, pe de o parte, și în fața unei instanțe naționale a unui stat membru care este parte la Acordul UPC, pe de altă parte.
(10)
Hotărârile Curții unice în materie de brevete sau ale Curții de Justiție din Benelux ar trebui să fie recunoscute și aplicate în conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 în statele membre care nu sunt părți, după caz, la Acordul UPC sau la Tratatul Curții de Justiție din Benelux.
(11)
Hotărârile pronunțate de instanțele dintr-un stat membru care nu este parte, după caz, la Acordul UPC sau la Tratatul Curții de Justiție din Benelux, ar trebui să fie recunoscute și executate în alt stat membru în conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 1215/2012.
(12)
În consecință, Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 ar trebui modificat în consecință.
(13)
Deoarece obiectivul prezentului regulament nu poate fi realizat în mod satisfăcător de către statele membre dar, având în vedere amploarea și efectele sale, poate fi realizat mai bine la nivelul Uniunii, aceasta poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității astfel cum este definit la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE). În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este definit la articolul menționat, prezentul regulament nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivului menționat.
(14)
În conformitate cu articolul 3 și articolul 4a alineatul (1) din Protocolul nr. 21 privind poziția Regatului Unit și a Irlandei cu privire la spațiul de libertate, securitate și justiție, anexat la TUE și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), aceste state membre au notificat intenția lor de a participa la adoptarea și aplicarea prezentului regulament.
(15)
În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul (nr. 22) privind poziția Danemarcei, anexat la TUE și la TFUE, Danemarca nu participă la adoptarea prezentului regulament, nu are obligații în temeiul acestuia și nici nu face obiectul aplicării sale, fără a aduce atingere posibilității ca Danemarca să aplice modificările aduse Regulamentului (UE) nr. 1215/2012 prevăzute în prezentul regulament în temeiul articolului 3 din Acordul din 19 octombrie 2005 între Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (5),
ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
Articolul 1
În capitolul VII din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012, se introduc următoarele articole:
„Articolul 71a
(1) În sensul prezentului regulament, o instanță comună mai multor state membre, astfel cum se specifică la alineatul (2), (o „instanță comună”) este considerată a fi o instanță a unui stat membru atunci când, în temeiul instrumentului prin care este instituită, o astfel de instanță comună își exercită competența în chestiuni care intră în sfera de aplicare a prezentului regulament.
(2) În sensul prezentului regulament, fiecare dintre următoarele instanțe sunt considerate drept instanță comună:
(a)
Curtea unică în materie de brevete, instituită prin Acordul privind Curtea unică în materie de brevete, semnat la 19 februarie 2013 („Acordul UPC”); și
(b)
Curtea de Justiție din Benelux, instituită prin Tratatul din 31 martie 1965 privind instituirea și statutul Curții de Justiție din Benelux („Tratatul Curții de Justiție din Benelux”).
Articolul 71b
Competența unei instanțe comune se stabilește după cum urmează:
1.
instanța comună este competentă în cazul în care, în temeiul prezentului regulament, instanțele unui stat membru care este parte la instrumentul de instituire a instanței comune ar fi competente într-o chestiune reglementată de acordul respectiv;
2.
în cazul în care pârâtul nu este domiciliat pe teritoriul unui stat membru și prezentul regulament nu conferă în alt mod competența cu privire la acesta, capitolul II se aplică, după caz, indiferent de domiciliul pârâtului.
O instanță comună poate fi sesizată în vederea instituirii de măsuri provizorii, inclusiv măsuri de conservare, chiar dacă instanțele unui stat terț sunt competente pe fond;
3.
în cazul în care o instanță comună este competentă în cazul unui pârât în temeiul punctului 2 într-un litigiu legat de o încălcare a unui brevet european care cauzează un prejudiciu în cadrul Uniunii, instanța respectivă își poate exercita competența și în legătură cu prejudiciul care rezultă din această încălcare în afara Uniunii.
Această competență se poate stabili numai dacă pârâtul deține proprietăți în orice stat membru parte la instrumentul de instituire a instanței comune și dacă litigiul are suficiente legături cu acest stat membru.
Articolul 71c
(1) Articolele 29-32 se aplică în cazul în care acțiunile sunt introduse în fața unei instanțe comune și a unei instanțe dintr-un stat membru care nu este parte la instrumentul de instituire a instanței comune.
(2) Articolele 29-32 se aplică în cazul în care, în timpul perioadei de tranziție menționate la articolul 83 din Acordul UPC, se introduc acțiuni în fața Curții unice în materie de brevete și în fața unei instanțe dintr-un stat membru care este parte la Acordul UPC.
Articolul 71d
Prezentul regulament se aplică recunoașterii și executării:
(a)
hotărârilor pronunțate de o instanță comună care urmează să fie recunoscute și executate într-un stat membru care nu este parte la instrumentul de instituire a instanței comune; și
(b)
hotărârilor pronunțate de instanțele unui stat membru care nu este parte la instrumentul de instituire a instanței comune care urmează să fie recunoscute și executate într-un stat membru parte la instrumentul respectiv.
Cu toate acestea, în cazul în care recunoașterea și executarea unei hotărâri pronunțate de o instanță comună este solicitată într-un stat membru care este parte la instrumentul de instituire a instanței comune, toate normele referitoare la recunoaștere și executare din instrumentul respectiv se aplică în locul normelor prezentului regulament.”
Articolul 2
Prezentul regulament intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Se aplică de la 10 ianuarie 2015.
Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în statele membre în conformitate cu tratatele.
Adoptat la Bruxelles, 15 mai 2014.