ROZHODNUTÍ RADY
ze dne 15. července 2013,
kterým se některé členské státy opravňují, aby v zájmu Evropské unie ratifikovaly protokol, kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963, nebo k němu přistoupily, jakož i učinily prohlášení ohledně uplatňování příslušných vnitřních pravidel práva Unie
(2013/434/EU)
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 2 ve spojení s čl. 218 odst. 6 písm. a) této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na souhlas Evropského parlamentu,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Unie usiluje o vytvoření společného soudního prostoru založeného na zásadě vzájemného uznávání soudních rozhodnutí.
(2)
Protokol ze dne 12. září 1997 (dále jen „protokol z roku 1997“), kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963 (dále jen „Vídeňská úmluva“), byl vyjednán s cílem zlepšit odškodnění obětí škod způsobených jadernými událostmi. Je tudíž žádoucí, aby se v členských státech, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy, uplatňovala ustanovení protokolu z roku 1997.
(3)
Unie má výlučnou pravomoc, pokud jde o články XI a XII Vídeňské úmluvy v znění protokolu z roku 1997, pokud se jejich ustanovení týkají pravidel stanovených nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (1). Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 bude ke dni 10. ledna 2015 nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (2). Členské státy si ponechávají pravomoc v záležitostech, na něž se vztahuje protokol z roku 1997 a jež se netýkají práva Unie. Vzhledem k obsahu a záměru protokolu z roku 1997 nelze přijetí ustanovení protokolu spadajících do pravomoci Unie oddělit od ustanovení, která spadají do pravomoci členských států.
(4)
Vídeňská úmluva ani protokol z roku 1997 neumožňují účast regionálním organizacím pro hospodářskou integraci. Unie se proto nemůže stát smluvní stranou protokolu z roku 1997.
(5)
Členské státy, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy, a před přistoupením k Evropské unii protokol z roku 1997 neratifikovaly, by proto měly být oprávněny protokol z roku 1997 v zájmu Unie ratifikovat nebo k němu přistoupit.
(6)
Dvanáct členských států Unie, konkrétně Belgie, Německo, Řecko, Španělsko, Francie, Itálie, Nizozemsko, Portugalsko, Slovinsko, Finsko, Švédsko a Spojené království jsou smluvními stranami Pařížské úmluvy o odpovědnosti vůči třetím stranám v oblasti jaderné energie ze dne 29. července 1960, pozměněné dodatkovým protokolem ze dne 28. ledna 1964 a protokolem ze dne 16. listopadu 1982 (dále jen „Pařížská úmluva“). Pařížská úmluva stanoví režim pro odškodnění obětí škod způsobených jadernými událostmi, který vychází z podobných zásad jako Vídeňská úmluva. Protokol ze dne 12. února 2004 (dále jen „protokol z roku 2004“), kterým se mění Pařížská úmluva, zlepšuje odškodnění obětí škod způsobených jadernými událostmi. Členské státy, které jsou smluvními stranami Pařížské úmluvy, byly oprávněny rozhodnutími Rady 2004/294/ES (3) a 2007/727/ES (4), aby protokol z roku 2004 v zájmu tehdejšího Společenství ratifikovaly nebo k němu přistoupily. Je proto objektivně opodstatněné, aby toto rozhodnutí nebylo určeno těm členským státům, které jsou smluvními stranami Pařížské úmluvy a nikoli Vídeňské úmluvy.
(7)
Pět členských států Unie, konkrétně Irsko, Kypr, Lucembursko, Malta a Rakousko, kromě toho není smluvními stranami ani Vídeňské úmluvy, ani Pařížské úmluvy. Vzhledem k tomu, že protokol z roku 1997 mění Vídeňskou úmluvu a že nařízení (ES) č. 44/2001 opravňuje členské státy vázané uvedenou úmluvou, aby pokračovaly v uplatňování pravidel stanovených v úmluvě, která se týkají příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, je objektivně opodstatněné, aby bylo toto rozhodnutí určeno pouze těm členským státům, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy. Irsko, Kypr, Lucembursko, Malta a Rakousko by se tedy měly i nadále řídit pravidly obsaženými v nařízení (ES) č. 44/2001 a používat je pro oblast upravenou Vídeňskou úmluvou a protokolem z roku 1997, kterým se uvedená úmluva mění.
(8)
V důsledku toho se použití ustanovení protokolu z roku 1997, pokud jde o Unii, omezí pouze na ty členské státy, které jsou smluvními stranami Vídeňské úmluvy v okamžiku přijetí tohoto rozhodnutí.
(9)
Pravidla týkající se uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, která jsou stanovena v článku XII Vídeňské úmluvy ve znění článku 14 protokolu z roku 1997, by neměla mít přednost před pravidly upravujícími řízení o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí stanovenými v nařízení (ES) č. 44/2001. Členské státy, jež jsou tímto rozhodnutím oprávněny ratifikovat protokol z roku 1997 nebo k němu přistoupit, by tudíž měly učinit prohlášení stanovené v tomto rozhodnutí, aby bylo zajištěno uplatňování příslušných pravidel Unie.
(10)
Spojené království a Irsko, na něž se vztahuje Protokol č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva připojený ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se účastní přijímání a používání tohoto rozhodnutí.
(11)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu č. 22 o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto rozhodnutí, a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Rada opravňuje Bulharsko, Českou republiku, Estonsko, Litvu, Maďarsko, Polsko a Slovensko, aby v zájmu Unie ratifikovaly protokol ze dne 12. září 1997, kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963, nebo k němu přistoupily.
Znění protokolu z roku 1997 se připojuje k tomuto rozhodnutí.
Článek 2
Rada opravňuje Bulharsko, Českou republiku, Estonsko, Litvu, Maďarsko, Polsko a Slovensko, aby učinily následující prohlášení:
„Soudní rozhodnutí v záležitostech, na něž se vztahuje Protokol ze dne 12. září 1997, kterým se mění Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963, vydaná soudem některého členského státu Evropské unie, jenž je smluvní stranou tohoto protokolu, jsou uznávána a vykonatelná v [název členského státu činícího prohlášení] v souladu s příslušnými pravidly Evropské unie v této oblasti.“
Článek 3
Toto rozhodnutí vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 4
Toto rozhodnutí je určeno Bulharské republice, České republice, Estonské republice, Litevské republice, Maďarsku, Polské republice a Slovenské republice v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne 15. července 2013.
DECIZIA CONSILIULUI
din 15 iulie 2013
de autorizare a anumitor state membre să ratifice sau să adere la Protocolul de amendare a Convenției de la Viena din 21 mai 1963 privind răspunderea civilă pentru daune nucleare, în interesul Uniunii Europene, și să facă o declarație privind aplicarea normelor interne relevante din dreptul Uniunii
(2013/434/UE)
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 81 alineatul (2), coroborat cu articolul 218 alineatul (6) litera (a),
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
având în vedere aprobarea Parlamentului European,
întrucât:
(1)
Uniunea depune eforturi în vederea creării unui spațiu judiciar comun bazat pe principiul recunoașterii reciproce a hotărârilor judecătorești.
(2)
Protocolul din 12 septembrie 1997 (denumit în continuare „Protocolul din 1997”) de amendare a Convenției de la Viena din 21 mai 1963 privind răspunderea civilă pentru daune nucleare (denumită în continuare „Convenția de la Viena”) a fost negociat în vederea îmbunătățirii despăgubirii victimelor pentru daunele cauzate de accidentele nucleare. Prin urmare, este de dorit ca dispozițiile Protocolului din 1997 să se aplice în statele membre care sunt părți contractante la Convenția de la Viena.
(3)
Uniunea are competență exclusivă în ceea ce privește articolele XI și XII din Convenția de la Viena, astfel cum a fost modificată de Protocolul din 1997, în măsura în care respectivele dispoziții afectează normele stabilite prin Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (1). Regulamentul (CE) nr. 44/2001 urmează să fie înlocuit din 10 ianuarie 2015 de Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (2). Statele membre își mențin competențele în domeniile reglementate de Protocolul din 1997 care nu afectează dreptul Uniunii. Având în vedere obiectul și scopul Protocolului din 1997, acceptarea dispozițiilor protocolului care intră în competența Uniunii nu poate fi separată de dispozițiile care intră în competența statelor membre.
(4)
Convenția de la Viena și Protocolul din 1997 nu prevăd posibilitatea participării organizațiilor de integrare economică regională. Drept urmare, Uniunea Europeană nu este în măsură să devină parte contractantă la Protocolul din 1997.
(5)
Statele membre care sunt părți contractante la Convenția de la Viena și care nu au ratificat Protocolul din 1997 înainte de aderarea lor la Uniune ar trebui, prin urmare, să fie autorizate să ratifice sau să adere la Protocolul din 1997, în interesul Uniunii.
(6)
12 dintre statele membre ale Uniunii, și anume Belgia, Germania, Grecia, Spania, Franța, Italia, Țările de Jos, Portugalia, Slovenia, Finlanda, Suedia și Regatul Unit, sunt părți contractante la Convenția de la Paris din 29 iulie 1960 privind răspunderea civilă a terților în domeniul energiei nucleare, astfel cum a fost modificată prin Protocolul adițional din 28 ianuarie 1964 și prin Protocolul din 16 noiembrie 1982 (denumită în continuare „Convenția de la Paris”). Convenția de la Paris instituie un regim de despăgubire pentru victime pentru daunele cauzate de accidentele nucleare, pe baza unor principii similare celor din Convenția de la Viena. Protocolul din 12 februarie 2004 (denumit în continuare „Protocolul din 2004”) de modificare a Convenției de la Paris îmbunătățește despăgubirea pentru daunele cauzate de accidente nucleare. Prin Deciziile 2004/294/CE (3) și 2007/727/CE (4) ale Consiliului, statele membre care sunt părți contractante la Convenția de la Paris au fost autorizate să ratifice sau să adere la Protocolul din 2004, în interesul Comunității, la vremea respectivă. Prin urmare, este justificat în mod obiectiv ca prezenta decizie să nu se adreseze statelor membre care sunt părți contractante la Convenția de la Paris și nu la Convenția de la Viena.
(7)
Mai mult, cinci dintre statele membre ale Uniunii, și anume Irlanda, Cipru, Luxemburg, Malta și Austria, nu sunt părți contractante nici la Convenția de la Viena, nici la Convenția de la Paris. Dat fiind că Protocolul din 1997 modifică Convenția de la Viena și că Regulamentul (CE) nr. 44/2001 autorizează statele membre care și-au asumat obligații în temeiul respectivei convenții să aplice în continuare normele privind competența judiciară, recunoașterea și executarea prevăzute de aceasta, este justificat în mod obiectiv ca prezenta decizie să se adreseze doar acelor state membre care sunt părți contractante la Convenția de la Viena. În consecință, Irlanda, Cipru, Luxemburg, Malta și Austria ar trebui să se întemeieze în continuare pe normele prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 44/2001 și să le aplice în domeniul reglementat de Convenția de la Viena și de Protocolul din 1997 de modificare a convenției respective.
(8)
În consecință, dispozițiile Protocolului din 1997 se vor aplica, în ceea ce privește Uniunea, numai de către statele membre care sunt părți contractante la Convenția de la Viena în momentul adoptării prezentei decizii.
(9)
Normele privind recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești prevăzute la articolul XII din Convenția de la Viena, astfel cum a fost modificat prin articolul 14 din Protocolul din 1997, nu ar trebui să prevaleze față de normele care reglementează procedura de recunoaștere și executare a hotărârilor judecătorești stabilite de Regulamentul (CE) nr. 44/2001. Prin urmare, statele membre care sunt autorizate să ratifice sau să adere la Protocolul din 1997 prin prezenta decizie ar trebui să facă declarația prevăzută în prezenta decizie în care să asigure că vor aplica normele relevante ale Uniunii.
(10)
Regatul Unit și Irlanda, cărora li se aplică Protocolul nr. 21 privind poziția Regatului Unit și a Irlandei cu privire la spațiul de libertate, securitate și justiție, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, participă la adoptarea și aplicarea prezentei decizii.
(11)
În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale,
ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
Articolul 1
Prin prezenta decizie, Consiliul autorizează Bulgaria, Republica Cehă, Estonia, Lituania, Ungaria, Polonia și Slovacia să ratifice sau să adere la Protocolul din 12 septembrie 1997 de amendare a Convenției de la Viena din 21 mai 1963 privind răspunderea civilă pentru daune nucleare, în interesul Uniunii.
Textul Protocolului din 1997 se anexează la prezenta decizie.
Articolul 2
Prin prezenta decizie, Consiliul autorizează Bulgaria, Republica Cehă, Estonia, Lituania, Ungaria, Polonia și Slovacia să facă următoarea declarație:
„Hotărârile judecătorești în domeniile reglementate de Protocolul din 12 septembrie 1997 de amendare a Convenției de la Viena din 21 mai 1963 privind răspunderea civilă pentru daune nucleare, atunci când sunt pronunțate de o instanță judecătorească dintr-un stat membru al Uniunii Europene care este parte contractantă la respectivul protocol, sunt recunoscute și sunt executorii în [numele statului membru care face declarația] în conformitate cu normele relevante în materie ale Uniunii Europene.”
Articolul 3
Prezenta decizie intră în vigoare în ziua următoare publicării sale în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 4
Prezenta decizie se adresează Republicii Bulgaria, Republicii Cehe, Republicii Estonia, Republicii Lituania, Ungariei, Republicii Polone și Republicii Slovace în conformitate cu tratatele.
Adoptată la Bruxelles, 15 iulie 2013.