SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2014/54/EU
ze dne 16. dubna 2014
o opatřeních usnadňujících výkon práv udělených pracovníkům v souvislosti s jejich volným pohybem
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 46 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),
po konzultaci s Výborem regionů,
v souladu s řádným legislativním postupem (2),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Volný pohyb pracovníků je základní svobodou občanů Unie a jedním z pilířů vnitřního trhu Unie zakotveným v článku 45 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“). Jeho provádění je dále rozvinuto právem Unie, jehož cílem je zaručit plný výkon práv udělených občanům Unie a jejich rodinným příslušníkům. „Rodinnými příslušníky“ by se měly rozumět osoby ve smyslu čl. 2 bodu 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES (3), který se vztahuje i na rodinné příslušníky příhraničních pracovníků.
(2)
Volný pohyb pracovníků je také klíčovým prvkem rozvoje skutečného trhu práce Unie, jelikož pracovníkům umožňuje odcházet do oblastí s nedostatkem pracovních sil nebo s větším počtem pracovních příležitostí, pomáhá více lidem nalézt pracovní místa, která lépe odpovídají jejich dovednostem, a odstraňuje nedostatky na trhu práce.
(3)
Volný pohyb pracovníků dává všem občanům Unie, bez ohledu na jejich bydliště, právo svobodně odejít do jiného členského státu, aby v něm pracovali nebo pobývali za účelem práce. Tím, že jim zajišťuje v rámci vnitrostátního práva, zvyklostí a kolektivních smluv rovné zacházení ve srovnání se státními příslušníky tohoto jiného členského státu, je chrání před diskriminací na základě státní příslušnosti, pokud jde o přístup k zaměstnání, podmínky zaměstnání a pracovní podmínky, zejména pokud jde o odměňování, skončení pracovního poměru a daňové a sociální výhody. Těchto práv by měli bez diskriminace požívat všichni občané Unie, kteří vykonávají své právo na volný pohyb, včetně stálých, sezónních a příhraničních pracovníků. Volný pohyb pracovníků je třeba odlišovat od volného pohybu služeb, který zahrnuje právo podniků poskytovat služby v jiném členském státě a za tímto účelem dočasně vysílat vlastní pracovníky do jiného členského státu, aby v něm vykonávali práci nezbytnou k poskytování služeb v tomto členském státě.
(4)
Článek 45 Smlouvy o fungování EU uděluje pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům vykonávajícím své právo na volný pohyb významná práva, jež jsou podrobněji upravena v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 492/2011 (4).
(5)
Účinné využívání volného pohybu pracovníků však stále představuje závažný problém a řada pracovníků Unie si často není svých práv na volný pohyb vědoma. Pracovníci Unie se mohou, mimo jiné z důvodu svého potenciálně zranitelnějšího postavení, při svém odchodu do jiného členského státu stále setkat s neodůvodněným omezováním nebo překážkami výkonu svého práva na volný pohyb, jako například neuznávání kvalifikací, diskriminace na základě státní příslušnosti a vykořisťování. Mezi právními předpisy a jejich uplatňováním v praxi tedy existuje nesoulad, který je třeba řešit.
(6)
V červenci roku 2010 Komise ve svém sdělení nazvaném „Potvrzení volného pohybu pracovníků: práva a hlavní vývojové změny“ uvedla, že zejména s ohledem na nové formy mobility bude hledat způsoby řešení nových potřeb a výzev, jimž čelí pracovníci Unie a jejich rodinní příslušníci. Uvedla rovněž, že v souvislosti s novou strategií vnitřního trhu zváží, jak podpořit a posílit mechanismy účinného uplatňování zásady rovného zacházení pro pracovníky Unie a jejich rodinné příslušníky vykonávající své právo na volný pohyb. Komise také souhrnně informovala o vývoji právních předpisů a judikatury, zejména pokud jde o osobní působnost práva Unie v oblasti volného pohybu pracovníků a podstatu práv, jichž požívají pracovníci Unie a jejich rodinní příslušníci.
(7)
Ve zprávě o občanství EU za rok 2010 nazvané „Odstranit překážky pro výkon práv občanů EU“ ze dne 27. října 2010 určila Komise rozdílné a nesprávné uplatňování práva Unie v oblasti práva na volný pohyb jako jednu z hlavních překážek, s níž se občané Unie setkávají, chtějí-li účinně vykonávat svá práva podle práva Unie. Komise proto oznámila, že má v úmyslu přijmout opatření, která „zjednoduší volný pohyb občanů EU a jejich rodinných příslušníků ze třetích zemí; za tímto účelem bude přísně dbát na dodržování právních předpisů EU včetně předpisů o zákazu diskriminace, bude propagovat správné postupy, zasadí se za lepší obeznámenost s předpisy EU v praxi a bude intenzivněji informovat občany EU o jejich právu na volný pohyb“ (opatření č. 15 zprávy o občanství EU za rok 2010). Ve zprávě o občanství EU pro rok 2013 nazvané „Občané EU: vaše práva, vaše budoucnost“ Komise navíc poukázala na potřebu odstranit administrativní překážky a zjednodušit postupy pro občany Unie, kteří žijí, pracují a cestují v jiných členských státech.
(8)
Ve sdělení Komise s názvem „Na cestě k hospodářské obnově vedoucí k intenzivnímu růstu pracovních míst“ ze dne 18. dubna 2012 (balíček týkající se zaměstnanosti) Komise oznámila úmysl předložit legislativní návrh na podporu mobilních pracovníků (informace a poradenství) při výkonu práv vyplývajících ze Smlouvy o fungování EU a nařízení (EU) č. 492/2011 a vyzvala členské státy, aby zvyšovaly povědomí občanů o právech vyplývajících z práva Unie v oblasti boje proti diskriminaci, rovnosti pohlaví a volného pohybu pracovníků, aby zlepšily přístup k těmto právům a aby otevřely a usnadnily přístup občanů EU k místům ve veřejné správě v souladu s právem Unie, jak je vykládá Soudní dvůr Evropské unie. V této souvislosti Soudní dvůr opakovaně shledal, že vyhrazení přístupu k určitým místům ve veřejné správě členského státu pro vlastní státní příslušníky je třeba vykládat restriktivně a že se týká pouze míst, která zahrnují přímou nebo nepřímou účast na výkonu veřejné moci a funkcí určených k ochraně obecných zájmů státu nebo jiných orgánů veřejné moci.
(9)
Náležité a účinné uplatňování a prosazování článku 45 Smlouvy o fungování EU a nařízení (EU) č. 492/2011, jakož i povědomí o právech jsou klíčovými prvky při ochraně práv pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků a při rovném zacházení s nimi, zatímco nedostatečné prosazování oslabuje účinnost pravidel Unie, která se na tuto oblast vztahují, a ohrožuje práva a ochranu pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků.
(10)
Účinnější a jednotnější uplatňování práv vyplývajících z pravidel Unie pro volný pohyb pracovníků je rovněž nezbytné pro řádné fungování vnitřního trhu.
(11)
Uplatňování a monitorování pravidel Unie pro volný pohyb pracovníků by se mělo zlepšit s cílem zajistit lepší informovanost pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků, jakož i zaměstnavatelů, orgánů veřejné moci a dalších dotčených osob o právech a povinnostech souvisejících s volným pohybem, pomáhat pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům a chránit je při výkonu těchto práv a potírat obcházení uvedených pravidel orgány veřejné moci a veřejnými nebo soukromými zaměstnavateli. Členské státy mohou v této souvislosti rovněž vzít v úvahu účinky větší mobility, jako je „odliv mozků“ nebo „odliv mladých lidí“.
(12)
S cílem zajistit správné uplatňování zásadních pravidel Unie týkajících se volného pohybu pracovníků a monitorovat jejich dodržování by členské státy měly přijmout vhodná opatření, která pracovníky Unie a jejich rodinné příslušníky vykonávající své právo na volný pohyb ochrání jak před diskriminací na základě státní příslušnosti, tak před veškerými neodůvodněnými omezeními nebo překážkami bránícími výkonu dotyčného práva.
(13)
Za tímto účelem je vhodné stanovit konkrétní pravidla pro účinné prosazování a usnadnit lepší a jednotnější uplatňování zásadních pravidel upravujících volný pohyb pracovníků podle článku 45 Smlouvy o fungování EU a nařízení (EU) č. 492/2011. Při prosazování této základní svobody by se měla zohledňovat zásada rovnosti žen a mužů a zákaz diskriminace pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků z jakéhokoli důvodu uvedeného v článku 21 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
(14)
V této souvislosti by pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům, kteří byli vystaveni diskriminaci na základě státní příslušnosti nebo byli při výkonu svého práva na volný pohyb vystaveni neodůvodněnému omezování nebo překážkám, měla být zajištěna skutečná a účinná soudní ochrana. Pokud členské státy stanoví jako prostředek právní nápravy správní řízení, měly by zajistit, aby veškerá správní rozhodnutí mohla být napadena u soudu ve smyslu článku 47 Listiny. S ohledem na právo na účinnou právní ochranu by pracovníci Unie měli být chráněni před jakýmkoli nepříznivým zacházením nebo důsledky plynoucími ze stížnosti nebo žaloby, jejímž cílem je prosazení práv chráněných podle této směrnice.
(15)
S cílem zajistit účinnější úrovně ochrany je třeba sdružení a právnické osoby, včetně sociálních partnerů, rovněž zmocnit k tomu, aby se způsobem stanoveným členským státem zapojili do řízení se souhlasem údajné oběti buď jejím jménem, nebo na její podporu. Tím by neměly být dotčeny vnitrostátní procesní předpisy týkající se zastupování a obhajoby před soudy ani jiné pravomoci a kolektivní práva sociálních partnerů a zástupců zaměstnanců a zaměstnavatelů, jako jsou práva související s prosazováním případných kolektivních smluv, včetně jednání v kolektivním zájmu, v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi. S cílem zajistit účinnou právní ochranu, a aniž jsou dotčeny stávající mechanismy kolektivní obrany, které mají sociální partneři k dispozici, a vnitrostátní právo a zvyklosti, se členské státy vyzývají, aby posoudily zavedení společných zásad mechanismů kolektivní právní ochrany týkajících se zdržení se určitého jednání a náhrady škody.
(16)
V souladu s judikaturou Soudního dvora by vnitrostátní pravidla týkající se lhůt pro prosazování práv podle této směrnice měla být stanovena tak, aby nemohla být považována za schopná výkon těchto práv v podstatě znemožnit nebo nadměrně ztížit.
(17)
Ochrana před diskriminací na základě státní příslušnosti by byla sama o sobě posílena, kdyby v každém členském státě existovaly výkonné subjekty s náležitými odbornými znalostmi a s pravomocí podporovat rovné zacházení, analyzovat problémy pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků, zkoumat možná řešení a poskytovat jim konkrétní pomoc. Pravomoc těchto subjektů by měla mimo jiné zahrnovat poskytování pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům nezávislé právní či jiné pomoci, jako je poskytování právního poradenství o tom, jak se na ně uplatňují příslušná pravidla Unie a členských států týkající se volného pohybu pracovníků, poskytování informací o postupech pro podávání stížností a poskytování pomoci při ochraně práv pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků. Může rovněž zahrnovat pomoc v soudním řízení.
(18)
Mělo by být na každém členském státě, aby rozhodnul, zda svěřit úkoly, které mají podle této směrnice vykonávat, výše uvedeným subjektům, nebo zda svěřit tyto úkoly stávajícím subjektům s obdobnými cíli na vnitrostátní úrovni, jako je podpora volného pohybu osob, provádění zásady rovného zacházení nebo ochrana práv jednotlivce. Pokud se členský stát rozhodne rozšířit mandát stávajícího subjektu, měl by zajistit, že tomuto subjektu budou k účinnému a náležitému plnění jeho stávajících a dodatečných úkolů přiděleny dostatečné zdroje. Pokud jsou úkoly rozděleny mezi více subjektů, měly by členské státy zajistit jejich náležitou koordinaci.
(19)
Členské státy by měly zajistit, aby jeden nebo více z těchto subjektů působily jako kontaktní místo a aby spolupracovaly a sdílely informace, jako jsou kontaktní údaje všech subjektů, prostředky nápravy a kontaktní údaje sdružení, organizací nebo dalších právnických osob, které poskytují informace a služby pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům, s odpovídajícími kontaktními místy v jiných členských státech. Seznam kontaktních míst by měl být zpřístupněn veřejnosti.
(20)
Členské státy by měly podporovat spolupráci mezi subjekty jimi určenými podle této směrnice a stávajícími informačními a asistenčními službami poskytovanými sociálními partnery, sdruženími, organizacemi nebo dalšími příslušnými právnickými osobami, jako jsou organizace odpovědné za koordinační postupy podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 (5), a případně pracovní inspektoráty.
(21)
Členské státy by měly zajistit podporu synergií se stávajícími informačními a podpůrnými nástroji na úrovni Unie a za tímto účelem zajistit, aby stávající či nově vytvořené subjekty úzce spolupracovaly se stávajícími informačními a asistenčními službami, jako jsou Vaše Evropa, SOLVIT, Enterprise Europe Network, jednotná kontaktní místa a EURES, včetně případných přeshraničních partnerství EURES.
(22)
Členské státy by měly podporovat dialog se sociálními partnery a s příslušnými nevládními organizacemi s cílem řešit a potírat neodůvodněná omezení a překážky v souvislosti s právem na volný pohyb nebo různé formy diskriminace na základě státní příslušnosti.
(23)
Členské státy by měly stanovit způsob, jakým občané Unie, jako jsou pracovníci, studenti a čerství absolventi, jakož i zaměstnavatelé, sociální partneři a další zúčastněné strany, mohou získat snadno dostupné a relevantní informace o ustanoveních této směrnice a nařízení (EU) č. 492/2011, včetně informací o subjektech určených podle této směrnice a o dostupných prostředcích nápravy a ochrany. Členské státy by měly přijmout opatření za účelem zpřístupnění těchto informací ve více než jednom úředním jazyce Unie, s ohledem na poptávku na trhu práce. Tím by neměly být dotčeny právní předpisy členských států o používání jazyků. Tyto informace by mohly být poskytovány formou individuálního poradenství a měly by být snadno dostupné i prostřednictvím internetových stránek Vaše Evropa a EURES.
(24)
S cílem usnadnit prosazování práv udělených podle práva Unie je důležité důsledně provádět a monitorovat směrnici Rady 91/533/EHS (6).
(25)
Tato směrnice stanoví minimální požadavky, a dává tak členským státům možnost přijmout nebo zachovat příznivější ustanovení. Členské státy mají kromě toho možnost rozšířit pravomoci organizací, jimž byly svěřeny úkoly související s ochranou pracovníků Unie před diskriminací na základě státní příslušnosti tak, aby v nich bylo zahrnuto i právo na rovné zacházení bez diskriminace na základě státní příslušnosti pro všechny občany Unie a jejich rodinné příslušníky vykonávající své právo na volný pohyb, jak je zakotvuje článek 21 Smlouvy o fungování EU a směrnice 2004/38/ES. Provádění této směrnice by nemělo sloužit k ospravedlnění jakéhokoli zhoršení situace, která již v jednotlivých členských státech existuje.
(26)
Skutečné provádění této směrnice znamená, že členské státy by při přijímání příslušných opatření za účelem splnění povinností podle této směrnice měly uvést odkaz na tuto směrnici, nebo takový odkaz učinit při úředním vyhlášení těchto prováděcích opatření.
(27)
Členské státy se v souladu se společným politickým prohlášením členských států a Komise o informativních dokumentech ze dne 28. září 2011 zavázaly, že v odůvodněných případech doplní oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu o jeden či více dokumentů s informacemi o vztahu mezi jednotlivými složkami směrnice a příslušnými částmi vnitrostátních nástrojů je provádějícími. V případě této směrnice považuje normotvůrce předložení uvedených dokumentů za odůvodněné.
(28)
Po uplynutí přiměřené doby pro provádění této směrnice by Komise měla vypracovat zprávu o jejím provádění, v níž zejména vyhodnotí, zda je třeba předložit určité návrhy s cílem zaručit lepší prosazování práva Unie v oblasti volného pohybu. Komise by se v této zprávě měla zabývat potížemi, s nimiž se mohou setkat mladí absolventi hledající zaměstnání v Unii a manželé či manželky pracovníků Unie, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí.
(29)
Tato směrnice dodržuje základní práva a ctí zásady uznávané v Listině, zejména právo svobodné volby povolání a právo pracovat, zákaz diskriminace, především na základě státní příslušnosti, právo na kolektivní vyjednávání a akce, slušné a spravedlivé pracovní podmínky, právo na volný pohyb a pobyt a právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces. Musí být prováděna v souladu s těmito právy a zásadami.
(30)
Tato směrnice respektuje rozdílné modely trhů práce jednotlivých členských států, včetně modelů trhu práce regulovaných kolektivními smlouvami.
(31)
Jelikož cíle této směrnice, totiž stanovit společný obecný rámec příslušných ustanovení, opatření a mechanismů nezbytných pro lepší a jednotnější uplatňování a praktické prosazování práv týkajících se volného pohybu pracovníků udělených Smlouvou o fungování EU a nařízením (EU) č. 492/2011, nemůže být uspokojivě dosaženo členskými státy, ale spíše jich, z důvodu rozsahu a účinků, může být lépe dosaženo na úrovni Unie, smí Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle,
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Předmět
Tato směrnice obsahuje ustanovení, která usnadňují jednotné uplatňování a praktické prosazování práv stanovených článkem 45 Smlouvy o fungování EU a články 1 až 10 nařízení (EU) č. 492/2011. Tato směrnice se vztahuje na občany Unie vykonávající tato práva a jejich rodinné příslušníky (dále jen „pracovníci Unie a jejich rodinní příslušníci“).
Článek 2
Oblast působnosti
1. Tato směrnice se vztahuje na následující otázky uvedené v článcích 1 až 10 nařízení (EU) č. 492/2011 a týkající se volného pohybu pracovníků:
a)
přístup k zaměstnání;
b)
podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky, zejména v oblasti odměňování, skončení pracovního poměru, bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, a pokud se pracovníci Unie stanou nezaměstnanými, profesního znovuzačlenění nebo opětného zaměstnání;
c)
přístup k sociálním a daňovým výhodám;
d)
členství v odborech a způsobilost být zvolen do orgánů zastupujících pracovníky;
e)
přístup k odborné přípravě;
f)
přístup k bydlení;
g)
přístup dětí pracovníků Unie k obecnému, učňovskému a odbornému vzdělávání;
h)
pomoc poskytovaná úřady práce.
2. Oblast působnosti této směrnice se shoduje s oblastí působnosti nařízení (EU) č. 492/2011.
Článek 3
Ochrana práv
1. Členské státy zajistí, aby po případném odvolání k jiným příslušným orgánům, včetně, považují-li to za vhodné, po využití dohodovacích řízení, bylo všem pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům, kteří se domnívají, že se setkali nebo setkávají s neodůvodněnými omezeními a překážkami v souvislosti se svým právem na volný pohyb nebože byli poškozeni nebo jsou poškozováni v důsledku neuplatnění zásady rovného zacházení na svůj případ, k dispozici soudní řízení za účelem prosazování práv vyplývajících z článku 45 Smlouvy o fungování EU a článků 1 až 10 nařízení (EU) č. 492/2011 i poté, co vztah, v němž se údajně setkali s omezením a překážkou či diskriminací, již skončil.
2. Členské státy zajistí, aby se sdružení, organizace, včetně sociálních partnerů, nebo jiné právnické osoby, které mají v souladu s kritérii stanovenými ve vnitrostátním právu nebo se zvyklostmi či kolektivními smlouvami oprávněný zájem na tom, aby tato směrnice byla dodržována, směly se souhlasem pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků buď jejich jménem, nebo na jejich podporu účastnit jakéhokoli soudního nebo správního řízení stanoveného za účelem prosazování práv uvedených v článku 1.
3. Odstavec 2 se použije, aniž jsou dotčeny další případné pravomoci a kolektivní práva sociálních partnerů a zástupců zaměstnanců a zaměstnavatelů, včetně práva jednat v kolektivním zájmu, podle vnitrostátního práva či zvyklostí.
4. Odstavec 2 se použije, aniž jsou dotčeny vnitrostátní procesní předpisy týkající se zastupování a obhajoby v soudním řízení.
5. Odstavce 1 a 2 tohoto článku se použijí, aniž jsou dotčeny vnitrostátní předpisy stanovující lhůty k prosazování práv uvedených v článku 1. Tyto vnitrostátní lhůty však nesmějí výkon těchto práv v podstatě znemožnit nebo nadměrně ztížit.
6. Členské státy zavedou do svých vnitrostátních právních řádů nezbytná opatření pro ochranu pracovníků Unie před jakýmkoli nepříznivým zacházením nebo důsledky plynoucími ze stížnosti nebo žaloby, jejímž cílem je prosazení práv uvedených v článku 1.
Článek 4
Subjekty na podporu rovného zacházení a podporu pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků
1. Každý členský stát určí jednu nebo více struktur nebo subjektů (dále jen „subjekty“) na propagaci, analýzu, monitorování a podporu rovného zacházení s pracovníky Unie a jejich rodinnými příslušníky bez diskriminace na základě státní příslušnosti nebo neodůvodněných omezení a překážek v souvislosti s jejich právem na volný pohyb a přijmou nezbytná opatření pro řádné fungování těchto subjektů. Tyto subjekty mohou být součástí stávajících vnitrostátních subjektů, které mají obdobné cíle.
2. Členské státy zajistí, aby pravomoci těchto subjektů zahrnovaly:
a)
poskytování nebo zajišťování poskytnutí nezávislé právní či jiné pomoci pracovníkům Unie a jejich rodinným příslušníkům, aniž jsou dotčena jejich práva a práva sdružení, organizací a jiných právnických osob uvedených v článku 3;
b)
fungování jako kontaktní místo ve styku s obdobnými kontaktními místy v jiných členských státech za účelem spolupráce a sdílení relevantních informací;
c)
provádění nebo zadávání nezávislých průzkumů a analýz týkajících se neodůvodněných omezení a překážek v souvislosti s právem na volný pohyb nebo diskriminace pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků na základě státní příslušnosti;
d)
zajišťování zveřejňování nezávislých zpráv a předkládání doporučení k veškerým otázkám souvisejícím s těmito omezeními a překážkami či diskriminací;
e)
zveřejňování relevantních informací o uplatňování pravidel Unie pro volný pohyb pracovníků na vnitrostátní úrovni.
Ve vztahu k prvnímu pododstavci písm. a), pokud subjekty poskytují pomoc v soudním řízení v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi, musí být tato pomoc bezplatná pro osoby, které nemají dostatečné finanční prostředky.
3. Členské státy sdělí Komisi názvy a kontaktní údaje kontaktních míst, jakož i veškeré jejich aktualizace či změny. Komise vede seznam kontaktních míst a zpřístupní jej členským státům.
4. Členské státy zajistí, aby stávající nebo nově vytvořené subjekty byly obeznámeny se stávajícími informačními a asistenčními službami na úrovni Unie, jako je Vaše Evropa, SOLVIT, EURES, Enterprise Europe Network a jednotná kontaktní místa, a aby byly schopny jich využívat a spolupracovat s nimi.
5. Pokud jsou úkoly uvedené v odstavci 2 rozděleny mezi více subjektů, zajistí členské státy náležitou koordinaci těchto úkolů.
Článek 5
Dialog
Členské státy podporují dialog se sociálními partnery a s příslušnými nevládními organizacemi, jež mají v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi oprávněný zájem přispívat za účelem podpory zásady rovného zacházení k boji proti neodůvodněným omezením a překážkám v souvislosti s právem na volný pohyb a k boji proti diskriminaci pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků na základě státní příslušnosti.
Článek 6
Přístup k informacím a šíření informací
1. Členské státy zajistí, aby s předpisy přijatými na základě této směrnice a podle článků 1 až 10 nařízení (EU) č. 492/2011 byly všemi vhodnými prostředky a na celém území seznámeny dotčené osoby, zejména pracovníci a zaměstnavatelé v Unii.
2. Členské státy poskytují o právech přiznaných právem Unie v oblasti volného pohybu pracovníků jasné, bezplatné, snadno dostupné, komplexní a aktuální informace ve více než jednom úředním jazyce Unie. Tyto informace by měly být snadno dostupné i prostřednictvím internetových stránek Vaše Evropa a EURES.
Článek 7
Minimální požadavky
1. Členské státy mohou zavést nebo zachovat předpisy, které jsou z hlediska ochrany zásady rovného zacházení příznivější než ustanovení této směrnice.
2. Členské státy mohou stanovit, že pravomoci subjektů uvedených v článku 4 této směrnice v oblasti propagace, analýzy, monitorování a podpory rovného zacházení s pracovníky Unie a jejich rodinnými příslušníky bez diskriminace na základě státní příslušnosti se rovněž vztahují na právo na rovné zacházení bez diskriminace na základě státní příslušnosti všech občanů Unie vykonávajících své právo na volný pohyb a jejich rodinných příslušníků v souladu s článkem 21 Smlouvy o fungování EU a se směrnicí 2004/38/ES.
3. Provádění této směrnice není za žádných okolností dostatečným důvodem pro snížení úrovně ochrany pracovníků Unie a jejich rodinných příslušníků v oblastech, na které se tato směrnice vztahuje, aniž je tím dotčeno právo členských států reagovat na změny situace přijetím právních a správních předpisů lišících se od těch, které jsou platné ke dni 20. května 2014, za předpokladu, že je dodržována.
Článek 8
Provedení
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 21. května 2016. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 9
Zpráva
Do 21. listopadu 2018 předloží Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu o provádění této směrnice s cílem navrhnout případné potřebné změny.
Článek 10
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 11
Určení
Tato směrnice je určena členským státům.
Ve Štrasburku dne 16. dubna 2014.
DIRECTIVA 2014/54/UE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI
din 16 aprilie 2014
privind măsurile de facilitare a exercitării drepturilor conferite lucrătorilor în contextul liberei circulații a lucrătorilor
(Text cu relevanță pentru SEE)
PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 46,
având în vedere propunerea Comisiei Europene,
după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale,
având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
după consultarea Comitetului Regiunilor,
hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară (2),
întrucât:
(1)
Libera circulație a lucrătorilor este una dintre libertățile fundamentale ale cetățenilor Uniunii și unul dintre pilonii pieței interne în Uniune consacrat în articolul 45 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE). Punerea sa în aplicare este aprofundată în dreptul Uniunii destinat să garanteze exercitarea deplină a drepturilor conferite cetățenilor Uniunii și membrilor familiilor acestora. Prin „membrii familiei lor” ar trebui să se înțeleagă termenul definit la articolul 2 punctul 2 din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului (3), care se aplică și membrilor familiilor lucrătorilor frontalieri.
(2)
Libera circulație a lucrătorilor este, de asemenea, un element esențial pentru dezvoltarea unei veritabile piețe a muncii a Uniunii, care să permită lucrătorilor să se deplaseze în zone în care există un deficit al forței de muncă sau mai multe șanse de angajare, să sprijine mai multe persoane să își găsească locuri de muncă mai bine adaptate competențelor lor și să elimine blocajele apărute pe piața muncii.
(3)
Libera circulație a lucrătorilor oferă fiecărui cetățean al Uniunii, indiferent de reședința sa, dreptul de a circula liber în alt stat membru pentru a lucra și/sau a locui acolo în interes profesional. Aceasta îi protejează împotriva discriminării pe motiv de cetățenie în ceea ce privește accesul la muncă, condițiile de muncă și de încadrare în muncă, în special cu privire la remunerare, concediere, impozitare și avantaje sociale, asigurându-le un tratament egal în raport cu resortisanții statului membru respectiv, în temeiul dreptului intern, al practicii naționale și al contractelor colective de muncă de la nivel național. De astfel de drepturi ar trebui să beneficieze, fără discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate, toți cetățenii Uniunii care își exercită dreptul la libera circulație, inclusiv lucrătorii permanenți, sezonieri și frontalieri. Libera circulație a lucrătorilor nu trebuie confundată cu libera prestare a serviciilor, care include dreptul întreprinderilor de a presta servicii în alt stat membru, pentru care pot detașa temporar propriii lucrători în alt stat membru pentru ca aceștia să desfășoare activitățile necesare pentru prestarea serviciilor în statul membru respectiv.
(4)
În ceea ce privește lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor care își exercită dreptul la libera circulație, articolul 45 din TFUE conferă drepturi substanțiale pentru exercitarea acestei libertăți fundamentale, care sunt detaliate în Regulamentul (UE) nr. 492/2011 al Parlamentului European și al Consiliului (4).
(5)
Cu toate acestea, exercitarea efectivă a libertății de circulație a lucrătorilor este încă o provocare majoră și, de foarte multe ori, lucrătorii din Uniune nu își cunosc drepturile la liberă circulație. Din cauza, printre altele, a poziției lor potențial mai vulnerabile, lucrătorii din Uniune se pot confrunta încă cu restricții sau obstacole nejustificate în calea exercitării dreptului lor la liberă circulație, precum nerecunoașterea calificărilor, discriminare pe motiv de cetățenie și exploatare atunci când se deplasează într-un alt stat membru. Așadar, există o discrepanță între drept și aplicarea sa în practică, discrepanță care ar trebui abordată.
(6)
În iulie 2010, în comunicarea sa intitulată „Reafirmarea liberei circulații a lucrătorilor: drepturi și evoluții majore”, Comisia a subliniat că ar studia modalitățile de abordare a noilor nevoi și provocări, în special având în vedere noile modele de mobilitate cu care se confruntă lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor. De asemenea, Comisia a afirmat că, în contextul noii strategii pentru piața internă, va examina modalitățile de promovare și de îmbunătățire a mecanismelor de punere în aplicare efectivă a principiului egalității de tratament pentru lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor care își exercită dreptul la liberă circulație. Comisia a sintetizat totodată evoluțiile legislației și jurisprudenței în special cu privire la domeniul de aplicare personal al dreptului Uniunii privind libera circulație a lucrătorilor și substanța drepturilor de care beneficiază lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor.
(7)
În Raportul 2010 privind cetățenia UE intitulat „Eliminarea obstacolelor din calea drepturilor cetățenilor UE” din 27 octombrie 2010, Comisia a identificat aplicarea divergentă și incorectă a dreptului Uniunii privind dreptul la libera circulație ca fiind unul dintre principalele obstacole cu care se confruntă cetățenii Uniunii în exercitarea efectivă a drepturilor lor în temeiul dreptului Uniunii. În consecință, Comisia și-a anunțat intenția de a lua măsuri pentru a facilita libera circulație a cetățenilor UE și a membrilor de familie resortisanți ai unei țări terțe prin aplicarea cu strictețe a normelor UE, inclusiv privind nediscriminarea, prin promovarea bunelor practici și a unei mai bune cunoașteri a normelor UE pe teren și prin impulsionarea difuzării informațiilor în rândul cetățenilor UE cu privire la drepturile lor în materie de liberă circulație (acțiunea 15 din Raportul 2010 privind cetățenia UE). În plus, în Raportul 2013 privind cetățenia UE intitulat „Cetățenii UE: drepturile voastre, viitorul vostru”, Comisia Europeană a abordat necesitatea de a elimina obstacolele administrative și de a simplifica procedurile pentru cetățenii Uniunii care locuiesc, lucrează și se deplasează în alte state membre.
(8)
În Comunicarea Comisiei intitulată „Către o redresare generatoare de locuri de muncă” din 18 aprilie 2012 (pachetul privind ocuparea forței de muncă), Comisia și-a anunțat intenția: să prezinte o propunere legislativă pentru a susține lucrătorii mobili (oferind informații și consiliere) în ceea ce privește exercitarea drepturilor conferite de TFUE și de Regulamentul (UE) nr. 492/2011 și a îndemnat statele membre: să amelioreze cunoașterea drepturilor conferite prin dreptul Uniunii în ceea ce privește lupta împotriva discriminării, egalitatea dintre bărbați și femei și libera circulație a lucrătorilor și să deschidă și să faciliteze accesul cetățenilor Uniunii la posturile din sectorul public, în conformitate cu legislația UE, astfel cum a fost interpretată de Curtea de Justiție a Uniunii Europene. În acest context, Curtea a susținut în mod constant că limitarea accesului la anumite posturi din administrația publică la resortisanții unui stat membru trebuie interpretată într-o manieră restrictivă și este valabilă numai pentru posturile care presupun participarea directă sau indirectă la exercitarea autorității conferite de dreptul public și la sarcinile care au ca scop protejarea intereselor generale ale statului sau ale altor autorități publice.
(9)
Aplicarea și asigurarea respectării, în mod adecvat și eficient, ale articolului 45 din TFUE și ale Regulamentului (UE) nr. 492/2011, precum și cunoașterea drepturilor constituie elemente esențiale pentru protecția drepturilor și a egalității de tratament ale lucrătorilor din Uniune și ale membrilor familiilor lor, în timp ce o aplicare deficientă a normelor menționate diminuează eficacitatea normelor Uniunii aplicabile în acest domeniu și pune în pericol drepturile și protecția lucrătorilor din Uniune și ale membrilor familiilor lor.
(10)
De asemenea, pentru buna funcționare a pieței interne, este necesară o aplicare mai eficientă și mai uniformă a drepturilor conferite de normele Uniunii privind libera circulație a lucrătorilor.
(11)
Aplicarea și monitorizarea normelor Uniunii privind libera circulație a lucrătorilor ar trebui să fie îmbunătățite pentru a garanta că lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor, precum și angajatorii, autoritățile publice și alte persoane în cauză sunt mai bine informați în ceea ce privește drepturile și responsabilitățile legate de libera circulație, pentru a sprijini și a proteja lucrătorii și membrii familiilor lor în exercitarea drepturilor menționate și pentru a combate eludarea normelor respective de către autoritățile publice și angajatorii publici sau privați. În acest context, statele membre pot lua în considerare și efectele unei mobilități mai sporite, cum ar fi exodul de creiere și exodul tinerilor.
(12)
Pentru a asigura aplicarea corectă a normelor materiale ale Uniunii privind libera circulație a lucrătorilor și pentru a urmări respectarea acestor norme, statele membre ar trebui să ia măsuri adecvate în vederea protejării lucrătorilor din Uniune și a membrilor familiilor lor care își exercită dreptul la liberă circulație împotriva discriminării pe motiv de cetățenie și a restricțiilor sau obstacolelor nejustificate în exercitarea acestui drept.
(13)
În acest scop, este necesar să se prevadă norme specifice pentru asigurarea respectării și pentru facilitarea unei aplicări mai corecte și mai uniforme a normelor materiale care reglementează libertatea de circulație a lucrătorilor în conformitate cu articolul 45 din TFUE și cu Regulamentul (UE) nr. 492/2011. În asigurarea respectării acestei libertăți fundamentale ar trebui să se țină seama de principiul egalității dintre femei și bărbați și de interzicerea discriminării sub orice formă a lucrătorilor din Uniune și a membrilor familiilor lor, astfel cum este prevăzut la articolul 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „Carta”).
(14)
În acest context, lucrătorilor din Uniune și membrilor familiilor lor care au făcut obiectul unei discriminări pe motiv de cetățenie sau al unor restricții sau obstacole nejustificate în exercitarea dreptului lor la liberă circulație ar trebui să li se garanteze o protecție judiciară reală și eficace. În cazul în care statele membre prevăd proceduri administrative ca mijloace de introducere a unor căi de atac, ele ar trebui să se asigure că orice decizie administrativă poate fi contestată în fața unei instanțe judecătorești, în sensul articolului 47 din Cartă. Luând în considerare dreptul la protecție juridică efectivă, lucrătorii din Uniune ar trebui să fie protejați împotriva oricărui tratament sau consecință defavorabilă determinată de o plângere sau procedură destinată să asigure respectarea drepturilor garantate în temeiul prezentei directive.
(15)
În vederea asigurării unui nivel de protecție mai eficient, asociațiile și persoanele juridice, inclusiv partenerii sociali, ar trebui să aibă dreptul, de asemenea, în urma hotărârii statelor membre, să întreprindă demersuri fie în numele, fie în sprijinul oricărei victime prezumate, cu aprobarea acesteia. Aceste demersuri ar trebui întreprinse fără a aduce atingere normelor de procedură de drept intern privind reprezentarea și apărarea în instanță și altor competențe și drepturi colective ale partenerilor sociali, ale angajaților și ale reprezentanților angajatorilor, cum ar fi cele legate de aplicarea contractelor colective de muncă, după caz, inclusiv acțiuni în numele unui interes colectiv, în temeiul dreptului intern sau al practicii naționale. În vederea asigurării unei protecții juridice efective și fără a aduce atingere mecanismelor de apărare colective existente de care beneficiază partenerii sociali și dreptului intern sau practicii naționale, statele membre sunt invitate să examineze punerea în aplicare a principiilor comune aplicabile acțiunilor colective în încetare și în despăgubire.
(16)
În conformitate cu jurisprudența Curții de Justiție, normele naționale privind termenele acordate pentru asigurarea respectării drepturilor în temeiul prezentei directive ar trebui să fie stabilite astfel încât să nu poată fi considerate ca fiind capabile să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor respective.
(17)
Protecția împotriva discriminării pe motiv de cetățenie ar fi consolidată prin existența în fiecare stat membru a unor organisme eficace, cu competențe tehnice adecvate, care să aibă competența de a promova egalitatea de tratament, de a analiza problemele cu care se confruntă lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor, de a examina soluțiile posibile și de a acorda asistență specifică acestora. Competențele organismelor respective ar trebui să includă, printre altele, furnizarea către lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor de asistență juridică independentă și/sau alte tipuri de asistență, cum ar fi furnizarea de consultanță juridică referitoare la aplicarea față de aceștia a normelor Uniunii și a normelor naționale privind libera circulație a lucrătorilor, de informații privind procedurile de reclamații și de sprijin pentru a proteja drepturile lucrătorilor și ale membrilor familiilor lor. De asemenea, pot include asistență în cadrul procedurilor juridice.
(18)
Ar trebui să fie la latitudinea fiecărui stat membru să decidă dacă atribuie sarcinile care trebuie îndeplinite în temeiul prezentei directive către organismele menționate anterior sau dacă le atribuie unor organisme deja existente cu obiective similare la nivel național, cum ar fi promovarea liberei circulații a persoanelor, punerea în aplicare a principiului egalității de tratament sau protecția drepturilor persoanelor. În cazul în care un stat membru hotărăște să extindă mandatul unui organism existent, acesta ar trebui să asigure alocarea unor resurse suficiente organismului existent în vederea îndeplinirii eficace și adecvate a sarcinilor sale existente și a celor suplimentare. În cazul în care sarcinile sunt alocate mai multor organisme, statele membre ar trebui să se asigure că acestea sunt coordonate în mod corespunzător.
(19)
Statele membre ar trebui să se asigure că unul sau mai multe dintre organismele respective funcționează ca punct de contact și că acestea cooperează și efectuează schimburi de informații, cum ar fi datele de contact ale tuturor organismelor, căile de atac și datele de contact ale asociaților, organizațiilor sau ale altor entități juridice care oferă informații și servicii lucrătorilor din Uniune și membrilor familiilor lor, cu puncte de contact echivalente în alte state membre. Lista punctelor de contact ar trebui să fie publică.
(20)
Statele membre ar trebui să promoveze cooperarea dintre organismele desemnate de acestea în temeiul prezentei directive și serviciile de asistență și de informare furnizate de partenerii sociali, de asociații, organizații sau de alte entități juridice relevante, precum organizațiile care sunt responsabile de măsurile de coordonare în temeiul Regulamentului (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (5) și, după caz, inspectoratele de muncă.
(21)
Statele membre ar trebui să asigure promovarea la nivelul Uniunii a sinergiilor cu instrumentele existente de informare și de sprijin și, în acest scop, ar trebui să se asigure că organismele existente sau nou-create cooperează îndeaproape cu serviciile de asistență și de informare existente, precum Europa ta, SOLVIT, Rețeaua întreprinderilor europene, ghișeele unice și EURES, inclusiv, după caz, parteneriatele transfrontaliere ale EURES.
(22)
Statele membre ar trebui să promoveze dialogul cu partenerii sociali și organizațiile neguvernamentale corespunzătoare pentru a aborda și a combate restricțiile și obstacolele nejustificate în calea dreptului la liberă circulație sau diferite forme de discriminare pe motiv de cetățenie.
(23)
Statele membre ar trebui să stabilească modalitățile în care se poate asigura accesul ușor al cetățenilor Uniunii, cum ar fi lucrătorii, studenții, noii absolvenți, precum și angajatorii, partenerii sociali și alte părți interesate la informații relevante privind dispozițiile prezentei directive și ale Regulamentului (UE) nr. 492/2011, inclusiv informații despre organismele prevăzute în temeiul prezentei directive și despre protecția și căile de atac disponibile. Statele membre ar trebui să ia măsuri pentru a pune la dispoziție aceste informații în mai multe limbi oficiale ale Uniunii, ținând seama de cererile de pe piața muncii. Această dispoziție nu ar trebui să aducă atingere legislației statelor membre cu privire la utilizarea limbilor. Informațiile respective ar putea fi furnizate prin consiliere individuală și ar trebui să fie ușor accesibile și prin intermediul portalurilor Europa ta și EURES.
(24)
Pentru a facilita aplicarea drepturilor conferite în temeiul dreptului Uniunii, Directiva 91/533/CEE a Consiliului (6) ar trebui să fie pusă în aplicare și monitorizată în mod constant.
(25)
Prezenta directivă stabilește cerințe minime, ceea ce oferă statelor membre posibilitatea adoptării sau a menținerii unor dispoziții mai favorabile. De asemenea, statele membre au posibilitatea de a extinde competențele organizațiilor care se ocupă de sarcini legate de protecția lucrătorilor din Uniune împotriva discriminării pe motiv de cetățenie, astfel încât să acopere dreptul la tratament egal fără discriminare pe motiv de cetățenie al tuturor cetățenilor din Uniune care își exercită dreptul la liberă circulație și al membrilor familiilor lor, consacrat la articolul 21 din TFUE și în Directiva 2004/38/CE. Punerea în aplicare a prezentei directive nu ar trebui să justifice un regres în raport cu situația existentă în fiecare stat membru.
(26)
Punerea în aplicare efectivă a prezentei directive implică faptul că măsurile pe care le adoptă statele membre pentru a-și îndeplini obligațiile care le revin în temeiul prezentei directive ar trebui să conțină o trimitere la prezenta directivă sau să fie însoțite de o asemenea trimitere la momentul publicării oficiale a măsurilor de punere în aplicare.
(27)
În conformitate cu Declarația politică comună din 28 septembrie 2011 a statelor membre și a Comisiei privind documentele explicative, statele membre și-au luat angajamentul de a adăuga la notificarea măsurilor lor de transpunere, în cazuri justificate, unul sau mai multe documente care să explice relația dintre componentele unei directive și părțile corespunzătoare ale instrumentelor naționale de transpunere. În ceea ce privește prezenta directivă, legiuitorul consideră că transmiterea unor astfel de documente este justificată.
(28)
După expirarea unui termen suficient pentru punerea în aplicare a prezentei directivei, Comisia ar trebui să elaboreze un raport privind punerea sa în aplicare, în care să analizeze în special necesitatea de a prezenta o propunere destinată să asigure o mai bună respectare a dreptului Uniunii privind libera circulație. În raportul respectiv, Comisia ar trebui să abordeze posibilele dificultăți cu care se confruntă tinerii absolvenți care își caută un loc pe muncă pe teritoriul Uniunii și soții lucrătorilor resortisanți ai unei țări terțe.
(29)
Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute de Cartă, îndeosebi libertatea de alegere a ocupației și dreptul la muncă, dreptul la nediscriminare, în special pe motiv de cetățenie, dreptul de negociere și de acțiune colectivă, dreptul la condiții de muncă echitabile și corecte, dreptul la libertatea de circulație și de ședere și dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil. Ea trebuie să fie pusă în aplicare în conformitate cu aceste drepturi și principii.
(30)
Prezenta directivă respectă diferitele modele de piață a forței de muncă din statele membre, inclusiv modelele de piață a forței de muncă reglementate de contracte colective de muncă.
(31)
Deoarece obiectivul prezentei directive, și anume acela de a stabili un cadru general comun de dispoziții, măsuri și mecanisme corespunzătoare, necesare pentru punerea în aplicare, aplicarea și asigurarea respectării în mod mai corect și mai uniform a drepturilor la libera circulație a lucrătorilor conferite prin TFUE și prin Regulamentul (UE) nr. 492/2011, nu poate fi realizat în mod satisfăcător de statele membre, dar poate fi realizat mai bine la nivelul Uniunii, Uniunea poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat la respectivul articol, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv,
ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
Articolul 1
Obiect
Prezenta directivă stabilește dispoziții care facilitează aplicarea și asigurarea respectării, în mod uniform, a drepturilor conferite prin articolul 45 din TFUE și prin articolele 1-10 din Regulamentul (UE) nr. 492/2011. Prezenta directivă se aplică cetățenilor Uniunii care își exercită drepturile respective și membrilor familiilor lor (denumiți în continuare „lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor”).
Articolul 2
Domeniul de aplicare
(1) Prezenta directivă se aplică următoarelor aspecte care țin de libera circulație a lucrătorilor, menționate la articolele 1-10 din Regulamentul (UE) nr. 492/2011:
(a)
accesul la locuri de muncă;
(b)
condițiile de muncă și de încadrare în muncă, în special în ceea ce privește remunerarea, concedierea, securitatea și sănătatea în muncă și, în cazul în care lucrătorii din Uniune rămân fără un loc de muncă, reintegrarea profesională și reangajarea;
(c)
accesul la avantajele sociale și fiscale;
(d)
afilierea la organizații sindicale și dreptul de a fi ales în organele reprezentative ale lucrătorilor;
(e)
accesul la formare;
(f)
accesul la locuințe;
(g)
accesul la educație, la cursurile de ucenici și de formare profesională pentru copiii lucrătorilor din Uniune;
(h)
asistența acordată de oficiile forțelor de muncă.
(2) Domeniul de aplicare al prezentei directive este identic cu cel al Regulamentului (UE) nr. 492/2011.
Articolul 3
Apărarea drepturilor
(1) Statele membre se asigură că după un posibil recurs la alte autorități competente, inclusiv, dacă se consideră adecvat, proceduri de conciliere, sunt disponibile proceduri judiciare, în vederea îndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 45 din TFUE și al articolelor 1-10 din Regulamentul (UE) nr. 492/2011, pentru toți lucrătorii din Uniune și pentru membrii familiilor lor care consideră că au suferit sau suferă de pe urma unor restricții și obstacole nejustificate în calea dreptului lor la liberă circulație sau care se consideră nedreptățiți prin neaplicarea principiului egalității de tratament, chiar și după încetarea relației în care se presupune că au existat restricția și obstacolul sau discriminarea.
(2) Statele membre se asigură că asociațiile, organizațiile, inclusiv partenerii sociali, sau alte entități juridice, care au, în conformitate cu criteriile prevăzute în dreptul intern sau practica națională sau în contractele colective de muncă naționale, un interes legitim în a se asigura de respectarea dispozițiilor prezentei directive, pot întreprinde, în numele sau în sprijinul lucrătorilor din Uniune și al membrilor familiilor acestora, cu consimțământul lor, demersurile judiciare și/sau administrative prevăzute pentru respectarea drepturilor menționate la articolul 1.
(3) Alineatul (2) se aplică fără a aduce atingere altor competențe și drepturi colective ale partenerilor sociali, ale angajaților și ale reprezentanților angajaților, după caz, inclusiv dreptului de a acționa în numele unui interes colectiv, în temeiul dreptului intern sau al practicii naționale.
(4) Alineatul (2) se aplică fără a aduce atingere normelor de procedură naționale cu privire la reprezentarea și apărarea în instanța judecătorească.
(5) Alineatele (1) și (2) de la prezentul articol se aplică fără a aduce atingere normelor naționale privind termenele acordate pentru asigurarea respectării drepturilor menționate la articolul 1. Cu toate acestea, termenele respective se stabilesc astfel încât să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor respective.
(6) Statele membre introduc în sistemul lor juridic intern măsurile necesare pentru protecția lucrătorilor din Uniune față de orice tratament sau consecință defavorabilă ca reacție la o plângere sau la o procedură care are ca scop asigurarea respectării drepturilor menționate la articolul 1.
Articolul 4
Organisme care promovează egalitatea de tratament și care acordă sprijin pentru lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor
(1) Fiecare stat membru desemnează una sau mai multe structuri sau organisme (denumite în continuare „organisme”) pentru promovarea, analiza, monitorizarea și susținerea egalității de tratament pentru toți lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor fără discriminare pe motiv de cetățenie, fără restricții sau obstacole nejustificate în calea dreptului lor la liberă circulație și adoptă dispozițiile necesare pentru buna funcționare a unor astfel de organisme. Respectivele organisme pot să facă parte din organismele existente la nivel național care au obiective similare.
(2) Statele membre se asigură că în sfera de competență a acestor organisme intră:
(a)
furnizarea sau asigurarea furnizării de asistență juridică independentă și/sau alte tipuri de asistență pentru lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor, fără a aduce atingere drepturilor acestora, precum și drepturilor asociațiilor, organizațiilor și ale altor persoane juridice menționate la articolul 3.
(b)
activitatea de punct de contact față de punctele de contact echivalente din alte state membre în vederea cooperării și schimbului de informații;
(c)
desfășurarea sau comandarea unor studii și analize independente privind restricțiile și obstacolele nejustificate în calea dreptului la liberă circulație sau discriminarea pe motiv de cetățenie cu care se confruntă lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor;
(d)
asigurarea publicării de rapoarte independente și elaborarea de recomandări privind orice problemă legată de astfel de restricții și obstacole sau discriminări;
(e)
publicarea informațiilor relevante referitoare la aplicarea la nivel național a normelor Uniunii privind libera circulație a lucrătorilor.
În ceea ce privește litera (a) de la primul paragraf, în cazul în care organismele furnizează asistență în cadrul procedurilor juridice, o astfel de asistență este gratuită pentru persoanele care nu dispun de resurse suficiente, în conformitate cu dreptul intern sau practica națională.
(3) Statele membre comunică Comisiei numele și informațiile de contact ale punctelor de contact, precum și toate informațiile actualizate sau modificările referitoare la acestea. Comisia întocmește o listă a punctelor de contact și o pune la dispoziția statelor membre.
(4) Statele membre se asigură că organismele existente sau nou-create cunosc și sunt capabile să utilizeze informațiile existente și să colaboreze cu serviciile de asistență și informare existente la nivelul Uniunii, precum Europa ta, SOLVIT, EURES, Rețeaua întreprinderilor europene și ghișeele unice.
(5) În cazul în care sarcinile menționate la alineatul (2) sunt atribuite mai multor organisme, statele membre se asigură că sarcinile respective sunt coordonate în mod corespunzător.
Articolul 5
Dialog
Statele membre promovează dialogul cu partenerii sociali și cu organizațiile neguvernamentale relevante, care are au, în conformitate cu dreptul intern sau practica națională, un interes legitim să contribuie la lupta împotriva restricțiilor și obstacolelor nejustificate în calea dreptului la liberă circulație și împotriva discriminării lucrătorilor din Uniune și membrilor familiilor lor pe motiv de cetățenie, în vederea promovării principiului egalității de tratament.
Articolul 6
Accesul la informații și difuzarea acestora
(1) Statele membre se asigură că dispozițiile adoptate în temeiul prezentei directive și în temeiul articolelor 1-10 din Regulamentul (UE) nr. 492/2011 sunt aduse la cunoștința persoanelor în cauză pe întregul lor teritoriu, în special a lucrătorilor din Uniune și a membrilor familiilor lor, prin toate mijloacele adecvate.
(2) Statele membre furnizează, în mai multe limbi oficiale ale instituțiilor Uniunii, informații referitoare la drepturile conferite de dreptul Uniunii privind libera circulație a lucrătorilor, care sunt clare, gratuite, accesibile, exhaustive și actualizate. Aceste informații ar trebui să fie ușor accesibile și prin intermediul portalurilor Europa ta și EURES.
Articolul 7
Cerințe minime
(1) Statele membre pot să adopte sau să mențină dispoziții mai favorabile protecției principiului egalității de tratament decât cele care sunt prevăzute în prezenta directivă.
(2) Statele membre pot să prevadă ca competențele organismelor menționate la articolul 4 din prezenta directivă privind promovarea, analiza, monitorizarea și susținerea egalității de tratament pentru lucrătorii din Uniune și membrii familiilor lor, fără discriminare pe motiv de cetățenie, să acopere, de asemenea, dreptul la tratament egal fără discriminare pe motiv de cetățenie pentru toți cetățenii din Uniune care își exercită dreptul la libera circulație și membrii familiilor lor, în conformitate cu articolul 21 din TFUE și în Directiva 2004/38/CE.
(3) Punerea în aplicare a prezentei directive nu constituie în niciun caz un motiv suficient pentru a justifica o reducere a nivelului de protecție a lucrătorilor din Uniune și a membrilor familiilor lor în domeniile reglementate de aceasta, fără a aduce atingere dreptului statelor membre de a adopta, ca răspuns la evoluția situației, acte cu putere de lege și acte administrative diferite de cele existente la 20 mai 2014, cu condiția ca prezenta directivă să fie respectată.
Articolul 8
Transpunere
(1) Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 21 mai 2016. Ele comunică de îndată Comisiei textul respectivelor măsuri.
Atunci când statele membre adoptă măsurile respective, acestea conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o astfel de trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
(2) Statele membre comunică Comisiei textul principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
Articolul 9
Raportare
Până la 21 noiembrie 2018, Comisia prezintă un raport Parlamentului European, Consiliului și Comitetului Economic și Social European cu privire la punerea în aplicare a prezentei directive, în vederea formulării, după caz, a propunerilor de modificare necesare.
Articolul 10
Intrarea în vigoare
Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Articolul 11
Destinatari
Prezenta directivă se adresează statelor membre.
Adoptată la Strasbourg, 16 aprilie 2014.