31991L0439
L 237/1
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ДИРЕКТИВА НА СЪВЕТА
от 29 юли 1991 година
относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства
(91/439/ЕИО)
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ,
като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално член 75 от него,
като взе предвид предложението на Комисията (1),
като взе предвид становището на Европейския парламент (2),
като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет (3),
като има предвид, че за целите на общата транспортна политика и като принос към повишаването на безопасността на движението по пътищата, а също и за улесняване преместването на лица, установяващи се в държава-членка, различна от тази, в която са положили изпит за придобиване на свидетелство за управление, желателно е да има национални свидетелства за управление по образец на Общността, които да се признават взаимно от държавите-членки без необходимост от смяна;
като има предвид, че първата стъпка в тази посока вече бе направена с Първа Директива 80/1263/ЕИО на Съвета от 4 декември 1980 г. относно въвеждане на общностно свидетелство за управление (4), с която бе установен общностен образец на национално свидетелство за управление, също така бяха уредени взаимното признаване на националните свидетелства от държавите-членки и смяната на свидетелствата за управление на лица, преместващи пребиваването или местоработата си от една държава-членка в друга; предвид това, че постигнатият напредък трябва да бъде продължен;
като има предвид, че установеният с Директива 80/1263/ЕИО общностен образец на свидетелство за управление трябва да бъде преработен, за да бъдат отразени, наред с другото, хармонизираните категории и подкатегории превозни средства и за да станат свидетелствата за управление по-лесно разбираеми както в Общността, така и извън нея;
като има предвид, че с оглед безопасността на движението по пътищата трябва да бъде установен минимум от изисквания за издаване на свидетелство за управление;
като има предвид, че съгласно член 3 от Директива 80/1263/ЕИО окончателните разпоредби за категоризация на превозните средства в Общността, упоменати в този член, трябва да бъдат приети, без да се предвижда възможност за изключения, като същото се отнася и за условията за валидност на свидетелствата за управление;
като има предвид, че трябва да бъде предвидена възможност за подразделяне на горепосочените категории превозни средства, за да се създадат условия, в частност, достъпът до свидетелствата за управление на отделните видове превозни средства да става поетапно в името на безопасността на движението по пътищата, както и за да се отчетат съществуващите национални особености;
като има предвид необходимостта от приемане на специални разпоредби, с които да стане по-лесно за лица с физически увреждания да управляват превозни средства;
като има предвид, че член 10 от Директива 80/1263/ЕИО предвижда по-пълна хармонизация на изискванията при полагане на изпит за придобиване на свидетелство за управление и за издаване на самото свидетелство; като има предвид, че за тази цел трябва да бъдат определени знанията, уменията и поведението, свързани с управлението на моторни превозни средства, и на тях да се базират изпитите за придобиване на свидетелство за управление; като има предвид, че минималните изисквания за физическа и психическа годност за управление на съответните превозни средства трябва да бъдат предефинирани;
като има предвид, че разпоредбите на член 8 от Директива 80/1263/ЕИО, в частност изискването за смяна на свидетелството за управление до една година след промяна на обичайното пребиваване, са препятствие пред свободното движение на хора; като има предвид, че това е недопустимо в светлината на постигнатия напредък към европейска интеграция;
като има предвид и това, че по причини, свързани с безопасността на движението по пътищата, държавите-членки трябва да имат възможност за прилагане на националните си разпоредби относно отнемане, временно отнемане и анулиране на свидетелствата за управление спрямо всички притежатели на свидетелства, придобили обичайно пребиваване на тяхна територия,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
1. Държавите-членки въвеждат национално свидетелство за управление на основата на общностния образец, даден в приложение I, в съответствие с разпоредбите на настоящата директива.
2. Свидетелствата за управление, издадени от държавите-членки, се признават взаимно.
3. Когато притежател на валидно национално свидетелство за управление установи обичайното си пребиваване в държава-членка, различна от тази, издала свидетелството, приемащата държава-членка има право да прилага спрямо притежателя на свидетелството своите национални разпоредби относно валидността на свидетелствата за управление, медицинските прегледи и данъчните разпоредби, и може да нанася в свидетелството всякаква информация, безусловно необходима за административни цели.
Член 2
1. Емблемата на страница 1 от общностния образец на свидетелство за управление съдържа отличителния знак на държавата-членка, която издава свидетелството.
2. Държавите-членки предприемат всички необходими мерки с оглед недопускане каквито и да е рискове за фалшифициране на свидетелства за управление.
3. Със съгласието на Комисията държавите-членки могат да внасят в образеца по приложение I промени, необходими за компютърна обработка на свидетелството за управление.
Член 3
1. Свидетелството за управление съгласно член 1 дава право на управление на превозни средства по категории, както следва:
Категория А
-
мотоциклети с кош или без кош,
Категория В
-
моторни превозни средства с максимално разрешено тегло до 3 500 килограма и с не повече от осем места плюс мястото на водача; към моторните превозни средства от тази категория може да се прикачва ремарке, чиято допустима максимална маса не надвишава 750 килограма,
-
композиции от влекач от категория В и ремарке, ако максималното разрешено тегло на композицията не надвишава 3 500 килограма и допустимата максимална маса на ремаркето не надвишава масата на теглещото превозно средство,
Категория B + E
-
композиции от превозни средства, състоящи се от влекач от категория В и ремарке, ако композицията не попада в категория В,
Категория С
-
моторни превозни средства, освен тези от категория D, с допустима максимална маса над 3 500 килограма; към моторните превозни средства от тази категория може да се прикачва ремарке, чиято допустима максимална маса не надвишава 750 килограма,
Категория С + Е
-
композиции от превозни средства, при които влекачът е от категория С и ремаркето е с допустима максимална маса над 750 килограма,
Категория D
-
моторни превозни средства, предназначени за превоз на пътници и разполагащи с повече от осем места плюс мястото на водача; към моторните превозни средства от тази категория може да се прикачва ремарке, чиято допустима максимална маса не надвишава 750 килограма,
Категория D + E
-
композиции от превозни средства, при които влекачът е от категория D и ремаркето е с допустима максимална маса над 750 килограма.
2. В рамките на категории А, В, В + Е, С, С + Е, D и D + E дадено свидетелство може да бъде издадено за управление на превозни средства специално от следните подкатегории:
Подкатегория А1
-
леки мотоциклети с обем на двигателя до 125 см3 и мощност до 11 кВт,
Подкатегория В1
-
триколки и четириколки със силово задвижване,
Подкатегория С1
-
моторни превозни средства, освен тези от категория D, с допустима максимална маса между 3 500 и 7 500 килограма; към моторните превозни средства от тази подкатегория може да се прикачва ремарке, чиято допустима максимална маса не надвишава 750 килограма,
Подкатегория С1 + Е
-
композиции от превозни средства, при които теглещото превозно средство е от подкатегория С1 и ремаркето е с допустима максимална маса над 750 килограма, при условие че допустимата максимална маса на така сформирания състав не надвишава 12 000 килограма и допустимата максимална маса на ремаркето не надвишава масата на влекача,
Подкатегория D1
-
моторни превозни средства, предназначени за превоз на пътници и разполагащи с повече от осем места плюс мястото на водача, но не повече от 16 места плюс мястото на водача; към моторните превозни средства от тази подкатегория може да се прикачва ремарке, чиято допустима максимална маса не надвишава 750 килограма,
Подкатегория D1 + E
-
композиции от превозни средства, при които влекачът е от подкатегория D1 и ремаркето е с допустима максимална маса над 750 килограма, при условие че:
-
първо, допустимата максимална маса на така сформирания състав не надвишава 12 000 килограма и допустимата максимална маса на ремаркето на надвишава масата на влекача,
-
второ, ремаркето не се използва за превоз на пътници.
3. По смисъла на този член:
-
„превозно средство със силово задвижване“ означава самоходно превозно средство, придвижващо се по шосе на собствена тяга, с изключение на релсовите превозни средства,
-
„триколка“ и „четириколка“ означава съответно три- и четириколесно превозно средство от категория В с конструктивна максимална скорост над 50 километра в час или задвижвано от двигател с вътрешно горене и искрово запалване, чийто обем е над 50 см3, или от друг еквивалентен по мощност двигател. Собственото тегло не може да надвишава 550 килограма. Собственото тегло на превозните средства с електрическо задвижване не включва теглото на акумулаторната батерия.
Държавите-членки могат да установяват по-ниски стандарти за собствено тегло и да въвеждат други, като максимален обем на двигателя или мощност,
-
„мотоциклет“ означава двуколесно превозно средство с максимална конструктивна скорост над 50 километра в час или, ако е задвижвано от двигател с вътрешно горене, с обем над 50 см3; за такова превозно средство се счита и композиция от мотоциклет с кош,
-
„моторно превозно средство“ означава превозно средство със силово задвижване, с изключение на мотоциклети, чието основно предназначение е да превозва пътници или товари по шосе или да тегли по шосе превозни средства, предназначени за превоз на пътници или товари. Този термин включва и тролейбуси, т.е. нерелсови превозни средства, които са свързани към електрически проводник. Тук не се включват селскостопански или горскостопански трактори,
-
„селскостопански или горскостопански трактор“ означава превозно средство със силово задвижване, движещо се на колела или вериги и разполагащо най-малко с две оси, чиято основна функция се заключава в теглителната му сила, специално конструирано да тегли, тласка, носи или задвижва специален инвентар, машини или ремаркета, използвани във връзка със селскостопански или горскостопански дейности и при което превозът по шосе на пътници или товари или тегленето по шосе на превозни средства, предназначени за превоз на пътници или товари, е само второстепенна функция.
4. Държавите-членки, след консултации с Комисията, могат да се отклоняват, ако това бъде указано върху свидетелствата за управление, от скоростите по параграф 3, второ и трето тире, но при условие че постановят по-ниски скорости.
5. По отношение на подкатегория А1 държавите-членки могат да установяват допълнителни ограничения.
6. Със съгласието на Комисията държавите-членки могат да изключват от приложното поле на настоящия член някои специални видове превозни средства със силово задвижване, като превозни средства за инвалиди.
Член 4
1. В свидетелството за управление се указват условията, при които водачът има право да шофира.
2. Ако поради физическо увреждане е разрешено управлението само на определени видове превозни средства или приспособени превозни средства, то изпитите за проверка на уменията и поведението по член 7 се провеждат именно на такива превозни средства.
Член 5
1. При издаване на свидетелствата за управление се спазват следните условия:
а)
свидетелства за категории C и D се издават само на водачи, които вече имат право да управляват превозни средства от категория В;
б)
свидетелства за категории В + Е, С + Е, D + Е се издават само на водачи, които вече имат право да управляват превозни средства съответно от категории В, C и D.
2. Валидността на свидетелствата за управление се определя, както следва:
а)
свидетелствата за категории С + Е или D + Е важат и за композиции от превозни средства от категории В + Е;
б)
свидетелствата за категория С + Е важат и за категория D + Е, ако притежателите им имат право да управляват превозни средства от категория D.
3. За управление на тяхна територия, държавите-членки могат да издават документи, приравнени към свидетелства за управление на:
а)
триколки и четириколки със силово задвижване по свидетелство за категория А или А1;
б)
леки мотоциклети по свидетелство за категория В.
4. Държавите-членки могат, след консултации с Комисията, да разрешават управлението на тяхна територия на:
а)
превозни средства от категория D1 (до 16 места плюс мястото на водача и максимално разрешено тегло 3 500 килограма, без специално оборудване за превоз на пътници с увреждания) от лица над 21 години, притежаващи свидетелство за управление категория В, получено най-малко две години по-рано, при условие че превозните средства се използват от организации с нестопанска цел за социални нужди и водачът предоставя услугите си на доброволни начала;
б)
превозни средства с максимално разрешено тегло над 3 500 килограма от лица над 21 години, притежаващи свидетелство за управление категория В, получено най-малко две години по-рано, при условие че основното предназначение на превозните средства е да се използват само стационарно в зони за обучение или възстановяване, същите се експлоатират от организации с нестопанска цел за социални нужди и са модифицирани, така че да не могат да превозват повече от девет пътника или товар освен абсолютно необходимия за изпълнение на предназначението им.
Член 6
1. Минималните възрастови условия за издаване на свидетелство за управление са, както следва:
а)
16 години:
-
за подкатегория А1,
-
за подкатегория В1;
б)
18 години:
-
за категория А, обаче условие за управление на мотоциклети с мощност над 25 кВт или със съотношение мощност/тегло над 0.16 кВт/кг (или мотоциклети с кош, чието съотношение мощност/тегло е над 0.16 кВт/кг) е минимум двегодишен опит в управлението на мотоциклети с по-ниски характеристики по свидетелството за управление категория А; изискването за опит може да отпадне, ако кандидатът е на възраст не по-малко от 21 години и е положил успешно изпит за проверка на уменията и поведението,
-
за категории В, В + Е;
-
за категории С, С + Е и подкатегории С1, С1 + Е, без да се спира действието на разпоредбите за управление на подобни превозни средства съгласно Регламент (ЕИО) № 3820/85 на Съвета от 20 декември 1985 г. относно хармонизация на част от социалното законодателство във връзка с шосейния транспорт (5);
в)
21 години:
-
за категории D и D + Е и подкатегории D1, D1 + E, без да се спира действието на разпоредбите за управление на подобни превозни средства съгласно Регламент (ЕИО) № 3820/85 на Съвета.
2. Държавите-членки могат да се отклонят от възрастовите изисквания, установени за категории А, В и В + Е и да издават съответните свидетелства за управление след навършване на 17 години, с изключение на изискванията за категория А, установени в параграф 1, буква б), първо тире, последно изречение.
3. Държавите-членки имат право да отказват да признаят за валидни на тяхна територия свидетелства за управление, издадени на водачи, чиято възраст е под 18 години.
Член 7
1. Свидетелства за управление се издават, освен посоченото дотук, само на тези кандидати:
а)
които са положили успешно изпит за проверка на способностите и поведението и теоретичен изпит и които отговорят на медицинските изисквания съгласно разпоредбите на приложение II и приложение III;
б)
които имат обичайно пребиваване на територията на държавата-членка, издаваща свидетелството, или представят доказателства, че учат там най-малко от шест месеца.
2. Без да се засяга действието на разпоредбите, приети от Съвета във връзка с това, всяка държава-членка запазва правото си да определя, на базата на национални критерии, срока на валидност на издаваните от нея свидетелства за управление.
3. Държавите-членки имат право, със съгласието на Комисията, да се отклоняват от изискванията съгласно приложение III, ако въп росното отклонение е съвместимо с развитието на медицинската наука и с принципите, установени в същото приложение.
4. Без да се засяга действието на националното наказателно и полицейско законодателство, държавите-членки могат, след консултации с Комисията, при издаване на свидетелства за управление да прилагат националната си уредба по въпроси извън посочените в настоящата директива.
5. Никой не може да притежава свидетелство за управление от повече от една държава-членка.
Член 8
1. В случай, че притежател на валидно национално свидетелство за управление, издадено от държава-членка, установи обичайното си пребиваване в друга държава-членка, същият може да поиска смяна на свидетелството с равностойно такова; като при необходимост проверка на валидността на представеното за смяна свидетелство се прави от държавата-членка, която извършва смяната.
2. При спазване на принципа на териториално действие на наказателното и полицейското законодателство, държавата-членка по обичайно пребиваване може да прилага своята национална уредба относно ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране на правото на управление на притежател на свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка и при необходимост да смени свидетелството за управление именно с такава цел.
3. Извършващата смяната държава-членка връща старото свидетелство за управление на органите на издалата го държава-членка, като посочва причините за смяната.
4. Всяка държава-членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка на лице, спрямо което на територията на втората държава-членка е приложена някоя от мерките, предвидени в параграф 2.
По същия начин всяка държава-членка има право да откаже издаването на свидетелство за управление на кандидат, спрямо когото подобна мярка е наложена в друга държава-членка.
5. Подмяна на свидетелство за управление, което например е било изгубено или откраднато, може да се направи при компетентните органи на държавата по обичайно пребиваване на притежателя; тези органи извършват подмяната на базата на информацията, с която разполагат или, ако случаят го изисква, на базата на доказателства от компетентните власти на държавата-членка, която е издала оригиналното свидетелство.
6. В случай, че държава-членка извърши смяна на издадено от трета страна свидетелство за управление със свидетелство за управление по образец на Общността, тази смяна се вписва в последното заедно с всички подновявания и подмени впоследствие.
Такава смяна можа да бъде направена само ако издаденото от трета държава свидетелство за управление бъде предадено на компетентните органи на държавата-членка, която извършва смяната. В случай, че притежателят на такова свидетелство се прехвърли на обичайно пребиваване в друга държава-членка, последната не е длъжна да прилага член 1, параграф 2.
Член 9
По смисъла на настоящата директива „обичайно“ пребиваване означава мястото, където дадено лице обикновено живее, тоест повече от 185 дни през календарна година, поради лични или трудови връзки или, ако лицето няма трудови връзки, поради лични връзки, които сочат тясна обвързаност на лицето с мястото, където то живее.
Въпреки това, за обичайно пребиваване на лице, чиито трудови връзки са на различно място от личните му връзки и което вследствие на това последователно пребивава на различни места в две или повече държави-членки, се счита мястото, където са личните му връзки, ако лицето редовно се връща там. Спазването на последното условие не е необходимо, ако лицето пребивава в дадена държава-членка за изпълнение на задача с определена продължителност. Следването в университет или друго учебно заведение не се счита за смяна на обичайното пребиваване.
Член 10
Със съгласието на Комисията държавите-членки приравняват категориите по свидетелствата, издавани преди влизането в сила на настоящата директива, с категориите, дефинирани в член 3.
Със съгласието на Комисията, държавите-членки могат да внасят в своите национални законодателства промени, необходими за изпълнение на разпоредбите на член 8, параграфи 4, 5 и 6.
Член 11
Пет години след влизане в сила на настоящата директива Съветът, по предложение на Комисията, прави преглед на националните разпоредби относно факултативните подкатегории, въведени в съответствие с член 3, с оглед евентуалната им хармонизация или премахване.
Член 12
1. Държавите-членки, след съгласуване с Комисията, преди 1 юли 1994 г. приемат необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби с цел прилагане на настоящата директива. Те прилагат тези разпоредби, считано от 1 юли 1996 г.
2. Когато държавите-членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
3. Държавите-членки си помагат взаимно при прилагането на настоящата директива и при необходимост разменят информация относно регистрираните от тях свидетелства.
Член 13
Директива 80/1263/ЕИО се отменя, считано от 1 юли 1996 г.
Член 14
Адресати на настоящата директива са държавите-членки.
Съставено в Брюксел на 29 юли 1991 година.