ДЕЛЕГИРАН РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 1187/2014 НА КОМИСИЯТА
от 2 октомври 2014 година
за допълване на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на регулаторните технически стандарти за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на сделките с базисни активи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (1), и по-специално член 390, параграф 8, алинея 3 от него,
като има предвид, че:
(1)
За да се определи цялостната експозиция към определен длъжник, която произтича от експозициите на институцията към сделка с базисни активи, първо следва да се определи отделно стойността на всяка от тези експозиции. След това общата стойност на експозициите следва да се определи като сбор от тези експозиции, но не би трябвало да е по-голяма от стойността на експозицията, формирана от самия базисен актив.
(2)
Когато експозиции на други инвеститори са с равностоен ранг с тази на институцията, стойността на експозицията на институцията към базисен актив следва да отразява пропорционалното разпределение на загубите между експозициите с равностоен ранг. Това произтича от факта, че ако е настъпило неизпълнение по базисен актив, загубите винаги се разпределят между експозициите с равностоен ранг пропорционално на размера на всяка от тях и максималната загуба, която институцията може да понесе в случай на пълна загуба на базисен актив, е ограничена до частта, която съответства на дела на експозицията на институцията от общия размер на всички експозиции, които са с равностоен ранг.
(3)
Следва да се прави разграничение между сделки, при които всички инвеститори са с равностоен ранг, като например предприятия за колективно инвестиране, и други видове сделки, като например секюритизации, при които може да е необходимо разделяне на траншове с различаващи се по своя ранг експозиции. При първия вид сделки произтичащата експозицията към базисен актив зависи единствено от дела на експозицията на инвеститора от общия размер на експозициите на всички инвеститори. При втория вид сделки загубите се разпределят първо за определени траншове в зависимост от техния ранг, а след това, в случай на повече от един инвеститор в един и същ транш - пропорционално сред инвеститорите. Всички траншове в дадена секюритизация следва да бъдат третирани еднакво, тъй като при реализиране на най-лошия възможен сценарий подчинените траншове могат да бъдат изчерпани много бързо. По-специално следва да бъде призната максималната загуба, която може да бъде понесена от всички инвеститори в даден транш в случай на пълна загуба на определен базисен актив, тъй като не следва да бъде признато редуциране на кредитния риск за подчинените траншове. Експозицията на институцията към базисен актив по сделка не следва да превишава общата стойност на експозициите за този транш (понеже загубата за определен инвеститор в даден транш, която произтича от неизпълнение по базисен актив, никога не може да бъде по-голяма от общата стойност на експозициите за транша) и стойността на експозицията, формирана от базисния актив (понеже институцията никога не може да загуби повече от стойността на базисния актив). Това ограничение на максималната загуба следва да се вземе предвид, като се използва по-ниската от двете стойности на експозицията и след това се приложи процедурата за признаване на пропорционалното разпределение на загубите между всички експозиции с еднакъв ранг в този транш, ако има повече от един инвеститор в него.
(4)
Въпреки че се очаква институциите да идентифицират всички длъжници по базисни активи на сделките, в които инвестират, може да има случаи, в които това би довело до неоправдани разходи за институциите или когато обстоятелства не позволяват на институциите да идентифицират определени длъжници. В такива случаи, когато експозиция към базисен актив е достатъчно малка, за да има само несъществено въздействие върху цялостната експозиция към определен клиент или група от свързани клиенти, е достатъчно тази експозиция да бъде отнесена към сделката като отделен клиент. Общият размер на тези експозиции към базисни активи по една и съща сделка следва при все това да подлежи на ограничението за максималния размер на големите експозиции за тази сделка. Делът на даден базисен актив от цялостната експозиция следва да се приеме за несъществен, когато за достигане на пределната стойност от 25 % от приемливия капитал на институцията са необходими поне 100 експозиции към базисни активи по дадена сделка. Затова стойността на експозицията не трябва да превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията.
(5)
С цел да се предотврати възникването на неограничена цялостна експозиция, произтичаща от пропуски по отношение на информацията, е необходимо експозициите, чиято стойност превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията и за които липсва информация за длъжника, да бъдат отнесени към хипотетичен клиент („неизвестен клиент“), по отношение на който следва да важи ограничението от 25 % за големите експозиции.
(6)
Когато дадена институция не е в състояние да определи размера на отделните базисни активи по дадена сделка, съществува риск базисните активи по сделката да се отнасят към един и същ длъжник или една и съща група от свързани клиенти. В този случай с цел да се ограничи рискът, от институцията следва да се изиска да прецени доколко е съществена общата стойност на нейните експозиции към сделката, преди да може да я отнесе към сделката като отделен клиент, вместо към категорията „неизвестен клиент“.
(7)
Структурата на дадена сделка не следва да представлява допълнителна експозиция, когато обстоятелствата по сделката са такива, че загуби от експозиция към тази сделка могат да възникнат само вследствие на неизпълнение по базисни активи. Допълнителна експозиция следва да бъде призната, когато сделката включва задължение за плащане на дадено лице, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или поне ги предхожда, предвид това че е възможно инвеститорите да понесат допълнителни загуби в случай на неизпълнение на задълженията на това лице, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Допълнителна експозиция следва да бъде призната и когато условията на сделката дават възможност парични потоци да бъдат пренасочени към лице, което няма право да ги получава, тъй като инвеститорите биха могли да понесат допълнителни загуби, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Не следва да бъде призната допълнителна експозиция за предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) в съответствие с посоченото в Директива 2009/65/ЕO на Европейския парламент и на Съвета (2), предвид това че парични потоци не могат да бъдат пренасочени към лице, което по условията на сделката няма право да ги получава. Това изискване следва да се приеме и по отношение на субекти, които подлежат на еквивалентни изисквания по силата на законодателни актове на Съюза или на трета държава.
(8)
Съществуването и стойността на експозиции към клиент или група от свързани клиенти, произтичащи от експозиции към сделки, не зависят от това дали експозициите към сделки биват отнесени към търговския или към банковия портфейл. Поради това условията и методологиите, които трябва да се използват за идентифициране на експозиции към базисни активи, следва да бъдат едни и същи, независимо от това дали тези експозиции биват отнесени към търговския, или към банковия портфейл на институцията.
(9)
Настоящият регламент се основава на проектите на регулаторни технически стандарти, представени на Европейската комисия от Европейския банков орган (ЕБО).
(10)
ЕБО проведе открити обществени консултации по проектите на регулаторни технически стандарти, въз основа на които е изготвен настоящият регламент, анализира свързаните с тях потенциални разходи и ползи и поиска становище от Групата на участниците от банковия сектор, създадена в съответствие с член 37 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 на Европейския парламент и на Съвета (3),
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Предмет
С настоящия регламент се уреждат условията и методологиите, които се използват за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на експозиции, произтичащи от сделки с базисни активи, и условията, при които структурата на сделки с базисни активи не представлява допълнителна експозиция.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„сделки“ означава сделките по член 112, букви м) и о) от Регламент (ЕС) № 575/2013, както и други сделки, при които е налице експозиция към базисни активи;
б)
„неизвестен клиент“ означава един хипотетичен клиент, към който институцията отнася всички експозиции, за които не е идентифицирала длъжника, при условие че не са приложими член 6, параграф 2, букви а) и б) и член 6, параграф 3, буква а) от настоящия регламент.
Член 3
Идентификация на произтичащи от сделки експозиции
1. Дадена институция определя дела на определена сделка от цялостната експозиция към даден клиент или група от свързани клиенти в съответствие с изложената в членове 4 - 6 методология.
Институцията определя поотделно експозицията си към всеки от базисните активи в съответствие с член 5.
2. Дадена институция преценява дали определена сделка представлява допълнителна експозиция в съответствие с член 7.
Член 4
Базисни експозиции към сделки, които на свой ред включват базисни активи
1. За целите на членове 5 и 6 при оценяването на базисните експозиции на определена сделка (сделка А), която сама по себе си включва базисна експозиция към друга сделка (сделка Б), дадена институция третира експозицията към сделка Б, като я заменя с базисните за нея експозиции.
2. Параграф 1 се прилага, при условие че базисните експозиции представляват експозиции към сделки с базисни активи.
Член 5
Изчисляване на стойността на експозицията
1. Експозицията на дадена институция към базисен актив на сделка е по-ниската от следните стойности:
а)
стойността на експозицията, която произтича от базисния актив;
б)
общата стойност на експозициите на институцията към базисния актив, която се получава от всички експозиции на институцията към сделката.
2. Стойността на произтичащата от дадена сделка експозиция към базисен актив за всяка експозиция на институция към сделката се определя, както следва:
а)
ако експозициите на всички инвеститори по тази сделка са с равностоен ранг, стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по стойността на формираната от базисния актив експозиция;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по по-ниската от следните стойности:
i)
стойността на експозицията, формирана от базисния актив,
ii)
общата стойност на експозицията на институцията към сделката, заедно с всички други експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
3. Пропорционалният дял на експозицията на дадена институция към определена сделка се получава, като стойността на експозицията на институцията се раздели на общата стойност на експозицията на институцията и всички останали експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
Член 6
Процедура за определяне на дела на базисните експозиции от цялостните експозиции
1. За всяка експозиция към кредитен риск, за която длъжникът е идентифициран, дадена институция включва стойността на своята експозиция към съответния базисен актив при изчисляването на цялостната експозиция към този длъжник като отделен клиент или към групата от свързани клиенти, към която принадлежи този длъжник.
2. Ако дадена институция не е идентифицирала длъжника по базисна експозиция към кредитен риск или когато не е в състояние да потвърди, че дадена базисна експозиция не представлява експозиция към кредитен риск, институцията отнася тази експозиция по следния начин:
а)
когато стойността на експозицията не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
б)
когато стойността на експозицията е не по-малка от 0,25 % от приемливия капитал на институцията и чрез мандата на сделката институцията може да гарантира, че базисните експозиции на сделката не са свързани с други експозиции в нейния портфейл, включително базисни експозиции от други сделки, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
в)
в случаите, различни от посочените в букви а) и б), тя отнася експозицията към категорията „неизвестен клиент“.
3. Ако дадена институция не е в състояние да разграничи отделните базисни експозиции на дадена сделка, институцията отнася общата стойност на своите експозиции към сделката по следния начин:
а)
когато общата стойност на експозициите не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася общата стойност на експозициите към сделката като отделен клиент;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), тя отнася тази обща стойност на експозициите към категорията „неизвестен клиент“.
4. За целите на параграфи 1 и 2 институциите редовно и поне веднъж месечно извършват наблюдение на тези сделки за евентуални промени в състава и относителния дял на базисните експозиции.
Член 7
Допълнителна експозиция, произтичаща от структурата на сделката
1. Структурата на дадена сделка не трябва да представлява допълнителна експозиция, ако сделката изпълнява едновременно следните две условия:
а)
правната и оперативната структура на сделката са създадени така, че да не дават възможност на управителя на сделката или на трета страна да пренасочва каквито и да е произтичащи от сделката парични потоци към лица, които според условията на сделката нямат право да ги получават;
б)
условията на сделката не могат да изискват от емитента или от друго лице да извърши плащане към институцията, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или ги предхожда.
2. Условието в параграф 1, буква а) се счита за изпълнено, когато сделката е един от следните видове:
а)
ПКИПЦК по определението в член 1, параграф 2 от Директива 2009/65/ЕO;
б)
установено в трета държава предприятие, което извършва дейности, подобни на извършваните от ПКИПЦК, и което е обект на надзор по силата на законодателен акт на Съюза или на законодателството на трета държава, прилагаща надзорни и регулаторни изисквания, които са най-малко равностойни на прилаганите в Съюза по отношение на ПКИПЦК.
Член 8
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 2 октомври 2014 година.
REGLAMENTO DELEGADO (UE) No 1187/2014 DE LA COMISIÓN
de 2 de octubre de 2014
por el que se completa el Reglamento (UE) no 575/2013 del Parlamento Europeo y del Consejo en lo que se refiere a las normas técnicas de regulación para determinar la exposición global frente a un cliente o un grupo de clientes vinculados entre sí con respecto a las operaciones con activos subyacentes
(Texto pertinente a efectos del EEE)
LA COMISIÓN EUROPEA,
Visto el Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea,
Visto el Reglamento (UE) no 575/2013 del Parlamento Europeo y del Consejo, de 26 de junio de 2013, sobre los requisitos prudenciales de las entidades de crédito y las empresas de inversión, y por el que se modifica el Reglamento (UE) no 648/2012 (1), y, en particular, su artículo 390, apartado 8, párrafo tercero,
Considerando lo siguiente:
(1)
A fin de determinar la exposición global frente a un determinado deudor derivada de las exposiciones de la entidad a una operación con activos subyacentes, debe determinarse en primer lugar por separado el valor de cada una de dichas exposiciones. A continuación debe determinarse el valor total de exposición, sumando el conjunto de estas exposiciones, pero este valor no debe ser mayor que el valor de la exposición constituida por el propio activo subyacente.
(2)
Cuando las exposiciones de otros inversores tengan la misma prelación que la exposición de la entidad, el valor de la exposición de la entidad a un activo subyacente debe reflejar la distribución proporcional de las pérdidas entre las exposiciones que tengan la misma prelación. El motivo es que, en caso de que se haya producido un evento de impago en relación con un activo subyacente, las pérdidas se distribuyen siempre entre las exposiciones que tienen la misma prelación, con arreglo a la parte proporcional de cada una de dichas exposiciones, y que la pérdida máxima que sufrirá la entidad en caso de pérdida total sobre un activo subyacente se limita a la parte correspondiente a la proporción de exposición de la entidad sobre el total de las exposiciones con la misma prelación.
(3)
Debe hacerse una distinción entre las operaciones en las que todos los inversores tienen la misma prelación, como los organismos de inversión colectiva, y otras operaciones, como las titulizaciones, que pueden implicar una división en tramos, en cuyo caso las exposiciones pueden tener una prelación diferente. En el primer caso, la exposición correspondiente de un inversor a un activo subyacente depende exclusivamente de la parte proporcional de su exposición en relación con las exposiciones de todos los inversores. En el segundo caso, las pérdidas se asignan en primer lugar a un determinado tramo, en función de su prelación, y luego, en caso de que haya más de un inversor en ese tramo, se distribuyen entre los inversores de manera proporcional. Todos los tramos de una titulización deben tratarse de la misma forma, ya que, en la hipótesis más pesimista, los tramos subordinados pueden desaparecer muy rápidamente. En particular, debe reconocerse la pérdida máxima que puedan sufrir todos los inversores de un determinado tramo en caso de pérdida total sobre un activo subyacente, ya que no debe reconocerse ninguna reducción derivada de los tramos subordinados. La exposición de la entidad a un activo subyacente de una operación no debe exceder del valor de exposición total de ese tramo (ya que la pérdida para un inversor de un tramo determinado derivada del impago de un activo subyacente nunca puede ser mayor que el valor de exposición total del tramo) ni del valor de la exposición constituida por el activo subyacente (ya que la pérdida de la entidad nunca puede ser superior al importe del activo subyacente). Esta limitación de la pérdida máxima debe reflejarse utilizando el menor de los dos valores de exposición y aplicando, a continuación, el procedimiento para reconocer la distribución proporcional de las pérdidas entre todas las exposiciones con la misma prelación en ese tramo, en caso de que haya más de un inversor en el mismo.
(4)
Aunque en principio las entidades deben identificar a todos los deudores de activos subyacentes de las operaciones en las que invierten, puede haber casos en los que ello generaría costes injustificados para la entidad o en los que las circunstancias impidan a la entidad identificar a un determinado deudor. En este sentido, cuando una exposición a un activo subyacente sea suficientemente pequeña como para contribuir solo de modo poco significativo a la exposición global respecto de un determinado cliente o grupo de clientes vinculados entre sí, debe ser suficiente asignar esta exposición a la operación como cliente independiente. El total de dichas exposiciones a activos subyacentes de una misma operación debe seguir estando sujeto al límite de las grandes exposiciones aplicable a esta operación. La contribución de un activo subyacente a la exposición global debe considerarse poco significativa cuando sean necesarias al menos 100 exposiciones a activos subyacentes de una operación para alcanzar el límite del 25 % del capital admisible de la entidad. Para ello, el valor de exposición no debe superar el 0,25 % del capital admisible de la entidad.
(5)
A fin de evitar una exposición global ilimitada como consecuencia de deficiencias en la información, procede asignar las exposiciones -cuyo valor de exposición supere el 0,25 % del capital admisible de la entidad y en las que falte información sobre el deudor- a un cliente hipotético («cliente desconocido»), y aplicarse a este el límite del 25 % de las grandes exposiciones.
(6)
Cuando una entidad no sea capaz de distinguir entre los activos subyacentes de una operación en términos de importes, existe el riesgo de que los activos subyacentes de la operación correspondan al mismo deudor o grupo de clientes vinculados entre sí. En ese caso, a fin de reducir este riesgo, debe exigirse a la entidad que evalúe la significatividad del valor total de sus exposiciones a la operación antes de poder asignarlo a la operación como cliente independiente, en lugar del «cliente desconocido».
(7)
La estructura de una operación no debe constituir una exposición adicional cuando, por las circunstancias de la operación, las pérdidas sobre una exposición a esta operación únicamente puedan resultar de eventos de impago en relación con activos subyacentes. Debe reconocerse una exposición adicional cuando la operación implique una obligación de pago de una determinada persona además de los flujos de efectivo procedentes de los activos subyacentes, o al menos como anticipo de estos flujos, dado que los inversores podrían sufrir pérdidas adicionales en caso de impago de esta persona aunque no se hubiera producido un evento de impago en relación con un activo subyacente. Asimismo, debe reconocerse una exposición adicional cuando las circunstancias de la operación permitan desviar los flujos de efectivo a una persona que no tenga derecho a recibirlos, ya que los inversores podrían sufrir pérdidas adicionales aunque no se hubiera producido un evento de impago en relación con un activo subyacente. En cambio, no debe reconocerse una exposición adicional en el caso de los organismos de inversión colectiva en valores mobiliarios (OICVM) a que se refiere la Directiva 2009/65/CE del Parlamento Europeo y del Consejo (2), dado que los flujos de efectivo no pueden desviarse a una persona que no tenga derecho, en virtud de la operación, a recibirlos. El mismo supuesto es válido en el caso de los entes sujetos a requisitos equivalentes en virtud de actos legislativos de la Unión o de la legislación de un tercer país.
(8)
La existencia y el valor de las exposiciones respecto de un cliente o grupo de clientes vinculados entre sí resultantes de exposiciones a operaciones no dependen de si las exposiciones a las operaciones se asignan a la cartera de negociación o a la de inversión. Así pues, las condiciones y métodos que deben aplicarse para determinar las exposiciones a operaciones con activos subyacentes deben ser los mismos, independientemente de si estas exposiciones se asignan a la cartera de negociación o a la cartera de inversión de la entidad.
(9)
El presente Reglamento se basa en los proyectos de normas técnicas de regulación presentados por la Autoridad Bancaria Europea (ABE) a la Comisión.
(10)
La ABE ha llevado a cabo consultas públicas abiertas sobre los proyectos de normas técnicas de regulación en que se basa el presente Reglamento, ha analizado los costes y beneficios potenciales conexos y ha recabado el dictamen del Grupo de partes interesadas del sector bancario establecido de conformidad con el artículo 37 del Reglamento (UE) no 1093/2010 del Parlamento Europeo y del Consejo (3).
HA ADOPTADO EL PRESENTE REGLAMENTO:
Artículo 1
Objeto
El presente Reglamento especifica las condiciones y métodos aplicados para determinar la exposición global de una entidad respecto de un cliente o un grupo de clientes vinculados entre sí, en relación con las exposiciones derivadas de operaciones con activos subyacentes, y las condiciones en las que la estructura de las operaciones con activos subyacentes no constituye una exposición adicional.
Artículo 2
Definiciones
A efectos del presente Reglamento, se entenderá por:
a) «operaciones»: las operaciones contempladas en el artículo 112, letras m) y o), del Reglamento (UE) no 575/2013 y otras operaciones en las que exista una exposición a activos subyacentes;
b) «cliente desconocido»: un único cliente hipotético al que la entidad asigne todas las exposiciones respecto de las cuales no haya identificado al deudor, siempre y cuando no sean aplicables el artículo 6, apartado 2, letras a) y b), y el artículo 6, apartado 3, letra a), del presente Reglamento.
Artículo 3
Identificación de las exposiciones derivadas de operaciones
1. Las entidades determinarán la contribución a la exposición global respecto de un determinado cliente o un grupo de clientes vinculados entre sí derivada de una determinada operación de conformidad con el método expuesto en los artículos 4, 5 y 6.
Las entidades deberán determinar por separado por cada uno de los activos subyacentes su exposición a ese activo subyacente de conformidad con el artículo 5.
2. Las entidades deberán evaluar si una determinada operación constituye una exposición adicional de conformidad con el artículo 7.
Artículo 4
Exposiciones subyacentes a operaciones que a su vez tengan activos subyacentes
1. Al evaluar las exposiciones subyacentes de una operación (operación A) que, a su vez, tenga una exposición subyacente a otra operación (operación B) a efectos de los artículos 5 y 6, las entidades considerarán que las exposiciones subyacentes de la operación B sustituyen a la exposición a la operación B.
2. El apartado 1 se aplicará siempre y cuando las exposiciones subyacentes sean exposiciones a operaciones con activos subyacentes.
Artículo 5
Cálculo del valor de exposición
1. La exposición de una entidad a un activo subyacente de una operación será el menor de los siguientes valores:
a)
el valor de la exposición derivada del activo subyacente;
b)
el valor total de sus exposiciones al activo subyacente resultante de todas las exposiciones de la entidad a la operación.
2. Para cada exposición de una entidad a una operación, el valor de la correspondiente exposición a un activo subyacente se determinará como sigue:
a)
si las exposiciones de todos los inversores en esta operación tienen la misma prelación, el valor de la correspondiente exposición a un activo subyacente será igual a la parte proporcional de la exposición de la entidad a la operación, multiplicada por el valor de la exposición constituida por el activo subyacente;
b)
en los casos distintos de los contemplados en la letra a), el valor de la correspondiente exposición a un activo subyacente será igual a la parte proporcional de la exposición de la entidad a la operación, multiplicada por el valor más bajo de los siguientes:
i)
el valor de la exposición constituida por el activo subyacente,
ii)
el valor total de la exposición de la entidad a la operación, junto con todas las demás exposiciones a esta operación que tengan la misma prelación que la exposición de la entidad.
3. La parte proporcional de la exposición de una entidad a una operación será el valor de la exposición de la entidad dividido por el valor total de la exposición de la entidad y de todas las demás exposiciones a esta operación que tengan la misma prelación que la exposición de la entidad.
Artículo 6
Procedimiento para determinar la contribución de las exposiciones subyacentes a las exposiciones globales
1. Para cada exposición al riesgo de crédito en la que se identifique al deudor, las entidades tendrán en cuenta el valor de su exposición al activo subyacente pertinente al calcular la exposición global frente a este deudor como cliente individual o frente al grupo de clientes vinculados entre sí al que pertenezca este deudor.
2. En caso de que la entidad no haya identificado al deudor de una exposición subyacente al riesgo de crédito o no pueda confirmar que una exposición subyacente no es una exposición al riesgo de crédito, la entidad asignará esta exposición del modo siguiente:
a)
cuando el valor de exposición no sea superior al 0,25 % del capital admisible de la entidad, asignará esta exposición a la operación como cliente independiente;
b)
cuando el valor de exposición sea igual o superior al 0,25 % del capital admisible de la entidad y esta pueda garantizar, mediante el mandato de la operación, que las exposiciones subyacentes de la operación no están vinculadas a otras exposiciones de su cartera, incluidas las exposiciones subyacentes derivadas de otras operaciones, asignará esta exposición a la operación como cliente independiente;
c)
en los casos distintos de los contemplados en las letras a) y b), asignará esta exposición al cliente desconocido.
3. Si una entidad no puede distinguir las exposiciones subyacentes de una operación, asignará el valor total de sus exposiciones a la operación del modo siguiente:
a)
cuando este valor total de exposición no sea superior al 0,25 % del capital admisible de la entidad, asignará este valor total de exposición a la operación como cliente independiente;
b)
en los casos distintos de los contemplados en la letra a), asignará esta exposición al cliente desconocido.
4. A efectos de los apartados 1 y 2, las entidades deberán controlar periódicamente, y al menos una vez al mes, estas operaciones para comprobar si se han producido cambios en la composición y la parte relativa de las exposiciones subyacentes.
Artículo 7
Exposición adicional constituida por la estructura de la operación
1. La estructura de una operación no constituirá una exposición adicional si en la operación concurren las dos condiciones siguientes:
a)
que su estructura jurídica y operativa esté concebida para impedir que el gestor de la operación o un tercero desvíe los flujos de efectivo resultantes de la operación a personas que no tengan derecho a recibirlos con arreglo a los términos de la operación;
b)
que no se pueda exigir al emisor ni a ninguna otra persona, con arreglo a los términos de la operación, que efectúe un pago a la entidad que se añada a los flujos de efectivo procedentes de los activos subyacentes, o constituya un anticipo de estos flujos.
2. La condición prevista en el apartado 1, letra a), se considerará cumplida cuando la operación sea una de las siguientes:
a)
un OICVM, según la definición del artículo 1, punto 2, de la Directiva 2009/65/CE;
b)
una empresa establecida en un tercer país, que lleve a cabo actividades similares a las desempeñadas por un OICVM y que esté sujeta a supervisión con arreglo a un acto legislativo de la Unión o a la legislación de un tercer país que imponga requisitos de supervisión y regulación como mínimo equivalentes a los aplicados a los OICVM en la Unión.
Artículo 8
Entrada en vigor
El presente Reglamento entrará en vigor el vigésimo día siguiente al de su publicación en el Diario Oficial de la Unión Europea.
El presente Reglamento será obligatorio en todos sus elementos y directamente aplicable en cada Estado miembro.
Hecho en Bruselas, el 2 de octubre de 2014.