ДИРЕКТИВА 2014/48/ЕС НА СЪВЕТА
от 24 март 2014 година
за изменение на Директива 2003/48/ЕО относно данъчното облагане на доходи от спестявания под формата на лихвени плащания
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 115 от него,
като взе предвид предложението на Европейската комисия,
като взе предвид становището на Европейския парламент (1),
като взе предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (2),
като има предвид, че:
(1)
Директива 2003/48/ЕО на Съвета (3) се прилага в държавите членки от 1 юли 2005 г. и през първите три години от прилагането ѝ показа ефективността си в определените от обхвата ѝ граници. От първия доклад на Комисията от 15 септември 2008 г. за прилагането ѝ обаче става ясно, че тя не отговаря изцяло на амбициите, изразени в заключенията, приети единодушно от Съвета на заседанието му от 26-27 ноември 2000 г. По-конкретно, от приложното поле на директивата са изключени някои финансови инструменти, които са равностойни на лихвоносни ценни книжа, както и някои непреки форми на притежаване на лихвоносни ценни книжа.
(2)
За да се постигне по-добре целта на Директива 2003/48/ЕО, е необходимо първо да се повиши качеството на информацията, използвана за установяване на самоличността и местожителството на бенефициерите. Във връзка с това агентът по плащанията следва да използва както датата и мястото на раждане, така и данъчния идентификационен или еквивалентен на него номер, определен от държавите членки, ако има такъв. Директива 2003/48/ЕО не налага задължение на държавите членки да въвеждат данъчни идентификационни номера. Във връзка с това информацията за общи сметки и други случаи на съсобственост при бенефициерите също следва да се подобри.
(3)
Директива 2003/48/ЕО се прилага само спрямо лихвените плащания, извършени в пряка полза на физически лица с местожителство в Съюза. Тези физически лица могат да заобикалят Директива 2003/48/ЕО, като използват като посредник правен субект или правна договореност, и по-специално такива, които са установени в юрисдикция, където данъчното облагане на изплатения на този правен субект или договореност доход не е гарантирано. С оглед и на мерките против изпирането на пари, определени в Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (4), е целесъобразно от агентите по плащанията да се изисква да прилагат „подход на прозрачност“ спрямо плащанията, извършвани към някои субекти или правни договорености, които са установени или имат място на действително управление в някои държави или територии, в които Директива 2003/48/ЕО или мерки, със същия или равностоен ефект, не се прилагат. Тези агенти по плащанията следва да използват информацията, с която разполагат, относно действителния(те) бенефициер(и) на такива субекти или правни договорености, за да се гарантира прилагането на разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО, когато така определеният бенефициер е физическо лице с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията. За да се намали административната тежест върху агентите по плащанията, следва да се изготви примерен списък на правните субекти и правните договорености в трети страни и юрисдикции, засегнати от тази мярка.
(4)
Следва също да се избегне заобикалянето на Директива 2003/48/ЕО чрез изкуствено насочване на лихвеното плащане посредством икономически оператор, установен извън Съюза. Затова е необходимо да се уточнят отговорностите на икономическите оператори, когато им е известно, че лихвено плащане към оператор, установен извън териториалния обхват на Директива 2003/48/ЕО, е извършено в полза на физическо лице, за което те знаят, че има местожителство в друга държава членка, и което може да се счита, че е техен клиент. При тези обстоятелства следва да се счита, че посочените икономически оператори действат като агенти по плащанията. Това би спомогнало също за предотвратяване на евентуалната злоупотреба с международната мрежа от финансови институции, а именно клонове, дъщерни дружества, асоциирани или холдингови дружества с цел заобикаляне на разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО.
(5)
Опитът показа, че е необходима по-голяма яснота относно задължението да се действа като агент по плащанията при получаване на лихвено плащане. По-специално следва да бъдат ясно определени посредническите структури, които имат такова задължение. Правните субекти и правните договорености, които не подлежат на ефективно данъчно облагане, следва да прилагат разпоредбите на Директива 2003/48/ЕО при получаване на каквото и да било лихвено плащане от който и да било предходен икономически оператор. Примерен списък на тези субекти и правни договорености във всяка държава членка ще улесни прилагането на новите разпоредби.
(6)
От първия доклад за прилагането на Директива 2003/48/ЕО става ясно, че тя може да бъде заобикаляна чрез използването на финансови инструменти, които, предвид нивото на риска, гъвкавостта и договорената възвращаемост, са равностойни на вземания по дългове. По тази причина е необходимо да се гарантира, че тя обхваща не само лихвите, но и друг равностоен по своята същност доход.
(7)
По същия начин животозастрахователните договори, които съдържат гаранция за възвръщаемост на доходите или чиято доходност е над 40 % свързана с доходи от вземания по дългове или равностойни доходи, обхванати от Директива 2003/48/ЕО, следва да бъдат включени в обхвата на посочената директива.
(8)
Относно установените в Съюза инвестиционни фондове Директива 2003/48/ЕО понастоящем обхваща само дохода, получен чрез предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК), получили разрешение в съответствие с Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (5), която inter alia, отмени и замени Директива 85/611/ЕИО на Съвета (6). Равностойният доход от предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, попада в обхвата на Директива 2003/48/ЕО само когато предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, са субекти без юридическа правосубектност и поради това действат като агенти по плащанията при получаване на лихвени плащания. За да се гарантира прилагането на едни и същи правила за всички инвестиционни фондове или схеми, независимо от правната им форма, позоваването в Директива 2003/48/ЕО на Директива 85/611/ЕИО следва да се замени с позоваване на тяхната регистрация в съответствие с правото на държава членка или на съответния им правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от правото на някоя от държавите членки. Освен това следва да се осигури равно третиране, като се вземе предвид Договорът за Европейското икономическо пространство.
(9)
Относно инвестиционните фондове, които не са установени в държава членка на Европейския съюз или на Европейското икономическо пространство, е необходимо да се изясни, че директивата обхваща дохода от лихвите и равностоен доход от всички такива фондове, независимо от правната им форма и от начина им на предлагане на инвеститорите.
(10)
Следва да се изясни определението за лихвено плащане, за да се гарантира, че не само преките инвестиции във вземания по дългове, но и непреките инвестиции се вземат предвид при изчисляването на процента на инвестираните в такъв инструмент активи. Освен това, за да се улесни прилагането на Директива 2003/48/ЕО от агентите по плащанията по отношение на доход, възникващ от предприятия за колективно инвестиране, установени в други страни, следва да се изясни, че изчислението на състава на активите за третирането на някои доходи от такива предприятия се регулира от правилата, определени от държавата - членка на Европейския съюз, или на Европейското икономическо пространство, в която те са установени.
(11)
Имат основания както процедурата за представяне на удостоверение, която позволява на бенефициерите, чието местожителство за данъчни цели е в една държава членка, да избегнат налагането на данък при източника върху лихвените плащания, получени в държава членка, включена в списъка от член 10, параграф 1 от Директива 2003/48/ЕО, така и алтернативната процедура на доброволно деклариране пред държавата по местожителство на бенефициера. Въпреки това процедурата на доброволно деклариране носи по-малка тежест за бенефициера и по тази причина е целесъобразно бенефициерите да могат да избират процедурата.
(12)
Държавите членки следва да предоставят относима статистическа информация за прилагането на Директива 2003/48/ЕО, така че да се подобри качеството на информацията, с която разполага Комисията, за да подготви представяния на Съвета на всеки три години доклад за прилагането на посочената директива.
(13)
В съответствие с точка 34 от Междуинституционалното споразумение за по-добро законотворчество (7) държавите членки се насърчават да съставят за себе си и в интерес на Европейския съюз свои собствени таблици, които илюстрират, доколкото е възможно, съответствието между настоящата директива и мерките за транспониране, и да предоставят публичен достъп до тях
(14)
За да се гарантират еднакви условия за изпълнение на Директива 2003/48/ЕО, на Комисията следва да бъдат предоставени изпълнителни правомощия. Тези правомощия следва да бъдат упражнявани в съответствие с Регламент (ЕС) № 182/2011 на Европейския парламент и на Съвета (8).
(15)
Доколкото целите на настоящата директива, а именно осигуряване на ефективно данъчно облагане на доходи от спестявания във формата на трансгранични лихвени плащания, които обикновено са включени във всички държави членки в облагаемия доход на местните физически лица, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки, а поради мащаба на действието могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
(16)
Директива 2003/48/ЕО следва да бъде изменена,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Директива 2003/48/ЕО се изменя, както следва:
1)
В член 1 параграф 2 се заменя със следното:
„2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че задачите, необходими за прилагане на настоящата директива, се изпълняват от агентите по плащанията и другите икономически оператори, установени на тяхна територия или, където е уместно, които имат място на действително управление на тяхна територия, независимо от мястото на установяване на длъжника по вземането, от което произтича лихвеното плащане.“
2)
Вмъква се следният член:
„Член 1а
Определения на някои термини
За целите на настоящата директива:
а)
„икономически оператор“ означава кредитна или финансова институция или всяко друго юридическо или физическо лице, което редовно или в определени случаи извършва или гарантира лихвено плащане по смисъла на настоящата директива, докато действа при упражняване на професионалната си дейност;
б)
„място на действително управление“ на правен субект, притежаващ или непритежаващ качеството на юридическо лице, означава адресът, на който се вземат основните управленски решения, необходими за осъществяване на дейността на правния субект като цяло. Когато тези решения се вземат в повече от една държава или юрисдикция, за място на действително управление се счита адресът, на който се вземат повечето от основните управленски решения във връзка с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива;
в)
„място на действително управление“ на тръст или друга правна договореност означава:
i)
постоянният адрес на физическото лице, което носи основната отговорност за основните управленски решения, свързани с активите на правната договореност, като при тръст това е постоянният адрес на попечителя. Когато повече от едно физическо лице носи основната отговорност, за място на действително управление се счита постоянният адрес на лицето, което носи основната отговорност за повечето от основните управленски решения, свързани с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива; или
ii)
адресът, на който юридическото лице, което има основната отговорност да управлява активите на правната договореност, взема повечето от основните управленски решения, свързани с тези активи, като при тръст това е попечителят. Когато основните управленски решения се вземат в повече от една държава или юрисдикция, за място на действително управление се счита адресът, на който се вземат повечето от основните управленски решения във връзка с активите, пораждащи лихвени плащания, по смисъла на настоящата директива;
г)
„подлежат на ефективно данъчно облагане“ означава, че правният субект или правната договореност подлежат на данъчно облагане на целия си доход или на тази част от дохода си, която възниква за участници с местожителство в други държави, включително на каквито и да било лихвени плащания.“
3)
Член 2 се заменя със следното:
„Член 2
Определение за „бенефициер“
1. За целите на настоящата директива и без да се засягат параграфи 2 - 4, „бенефициер“ означава всяко физическо лице, което получава лихвено плащане, или всяко физическо лице, на което е гарантирано лихвено плащане, освен ако не представи доказателства, че то не е било извършено или гарантирано в негова полза, с други думи:
а)
то действа като агент по плащанията по смисъла на член 4, параграф 1;
б)
то действа от името на правен субект, притежаващ или непритежаващ юридическа правосубектност, и разкрива - пред икономическия оператор, извършващ или гарантиращ лихвеното плащане - името, правната форма, адреса на мястото на установяване на правния субект и, ако същият се намира в различна държава или юрисдикция, адреса на мястото на действително управление на правния субект;
в)
то действа от името на правна договореност, и разкрива - пред икономическия оператор, извършващ или гарантиращ лихвеното плащане - името, ако има такова, правната форма, адреса на мястото на действително управление на правната договореност, както и името на юридическото или физическото лице, посочено в член 1а, буква в); или
г)
то действа от името на друго физическо лице, което е бенефициерът, и разкрива пред агента по плащанията самоличността на този бенефициер съгласно член 3, параграф 2.
2. Когато агент по плащанията има информация, която предполага, че физическото лице, което получава лихвено плащане или в полза на което има гарантирано лихвено плащане, може да не е бенефициерът, и когато към това физическо лице не се прилага параграф 1, букви а), б) или в), той предприема разумни мерки за установяване самоличността на бенефициера съгласно член 3, параграф 2. Ако агентът по плащанията не може да идентифицира бенефициера, той разглежда въпросното лице като бенефициер.
3. Когато икономически оператор, попадащ също така в обхвата на член 2 от Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (*1), извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане на правен субект или правна договореност, които не подлежат на ефективно данъчно облагане и които са установени или чието място на действително управление е в държава или юрисдикция извън посочената в член 7 от настоящата директива територия и извън териториалния обхват на споразуменията и разпоредбите, предвиждащи същите или равносилни на посочените в настоящата директива мерки, се прилагат втора до пета алинея от настоящия параграф.
Плащането се счита за извършено или гарантирано, в пряка полза на което и да било физическо лице, което има местожителство в държава членка, различна от тази на икономическия оператор, и което е определено в член 3, параграф 6 от Директива 2005/60/ЕО като действителен бенефициер на правния субект или правната договореност. Самоличността на това физическо лице се установява в съответствие с мерките за комплексна проверка на клиента, предвидени в член 7 и член 8, параграф 1, буква б) от посочената директива. За целите на настоящата директива физическото лице се счита също за бенефициер.
За целите на първата алинея се счита, че категориите правни субекти и правни договорености, посочени в примерния списък в приложение I, не подлежат на ефективно данъчно облагане.
Икономическият оператор, посочен в първа алинея, установява правната форма и мястото на установяване или, където е уместно, мястото на действително управление на правния субект или правната договореност, като си служи с информацията, разкрита от всяко физическо лице, действащо от името на правния субект или правната договореност, по-специално в съответствие с параграф 1, букви б) и в), освен ако не разполага с по-достоверна информация, която да сочи, че получените данни са неточни или непълни за целите на прилагането на настоящия параграф.
Когато правен субект или правна договореност не попадат в категориите, посочени в приложение I, или когато попадат в тези категории, но твърдят, че подлежат на ефективно данъчно облагане, икономическият оператор, посочен в първата алинея, установява дали те подлежат на ефективно данъчно облагане на базата на общопризнати факти или официални документи, представени от правния субект или правната договореност или налични посредством мерките за комплексна проверка на клиента, взети в съответствие с Директива 2005/60/ЕО.
4. Когато правен субект или правна договореност се разглежда като агент по плащанията при получаване на лихвено плащане или при гарантиране на такова плащане в съответствие с член 4, параграф 2, лихвеното плащане се счита за дължимо на следните физически лица, които се считат за бенефициери за целите на настоящата директива:
а)
всяко физическо лице, което има право да получи дохода, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или от други активи, представляващи плащането, при получаването от правния субект или правната договореност на плащането или при гарантирането му от тяхно име, в съответствие с правото му на този доход;
б)
при липса на такива физически лица, посочени в буква а), за всяка част от дохода, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или от други активи, представляващи плащането, при получаването от правния субект или правната договореност на плащането или при гарантирането му от тяхно име, всяко физическо лице, което пряко или косвено е допринесло за активите на съответния правен субект или правна договореност, независимо дали това физическо лице има право на активите или доходите на правния субект или правната договореност;
в)
при липса на физически лица, посочени в букви а) или б), които колективно или поотделно да имат право на целия доход, възникващ от активите, пораждащи това плащане, или на всички други активи, представляващи плащането, при получаването или гарантирането на лихвеното плащане, всяко физическо лице, в съответствие с правото му на този доход, което на по-късен етап придобива право върху всички или част от активите, пораждащи лихвеното плащане, или върху други активи, представляващи такова лихвено плащане. Общата сума, която се счита за дължима на такова физическо лице, не надхвърля сумата на лихвените плащания, получени от или гарантирани за правния субект или правната договореност, след удръжка на всяка част, която в съответствие с този параграф е била предназначена за физическо лице, посочено в букви а) или б).
(*1) Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2005 г. за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм (ОВ L 309, 25.11.2005 г., стр. 15).“"
4)
Членове 3 и 4 се заменят със следното:
„Член 3
Самоличност и местожителство на бенефициерите
1. Всяка държава членка приема и гарантира на своята територия прилагането на необходимите процедури, които да позволят на агента по плащанията да идентифицира бенефициерите и тяхното местожителство за целите на членове 8-12.
Тези процедури съответстват на минималните стандарти, установени в параграфи 2 и 3.
2. Агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера на базата на минимални стандарти, които се различават в зависимост от това кога са започнали отношенията между агента по плащанията и бенефициера, както следва:
а)
за договорни отношения, установени преди 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера, т.е. името и адреса, като използва информацията, с която разполага, по-специално съгласно действащите закони в държавата, в която се е установил, и съгласно Директива 2005/60/ЕО;
б)
за договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, на или след 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява самоличността на бенефициера, т.е. неговото име, адрес, дата и място на раждане и, в съответствие със списъка, посочен в параграф 4, данъчния идентификационен или еквивалентен на него номер, определен от държавата членка, в която е местожителството за данъчни цели на бенефициера. За договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, преди 1 юли 2015 г. информация за датата и мястото на раждане се изисква единствено когато липсва такъв данъчен идентификационен или еквивалентен на него номер.
Данните, посочени в първа алинея, буква б), се установяват въз основа на паспорт, официална лична карта или какъвто и да е друг официален документ за самоличност, където е приложимо в съответствие със списъка по параграф 4, представен от бенефициера. Данните, които не фигурират в тези документи, се установяват на базата на каквото и да е друго писмено доказателство за самоличност, представено от бенефициера.
3. Когато бенефициерът доброволно представи удостоверение за местожителство за данъчни цели, издадено от компетентния орган на дадена страна в рамките на три години преди датата на плащането, или на по-късна дата, когато плащането се счита за дължимо на бенефициера, се счита, че неговото местожителство е в тази страна. В противен случай се счита, че местожителството му е в страната, където е постоянният му адрес. Агентът по плащанията трябва да установи постоянния адрес на бенефициера въз основа на следните минимални стандарти:
а)
за договорни отношения, установени преди 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява настоящия постоянен адрес на бенефициера, като използва най-надеждната информация, с която разполага, по-специално съгласно действащите закони в държавата, в която се е установил, и съгласно Директива 2005/60/ЕО;
б)
за договорни отношения, установени, или транзакции, извършени при липса на договорни отношения, на и след 1 януари 2004 г., агентът по плащанията установява настоящия постоянен адрес на бенефициера въз основа на адреса, открит чрез процедурите по установяване на самоличността, посочени в параграф 2, първа алинея, буква б), който се актуализира въз основа на актуалната документация, с които разполага агентът по плащанията.
В случаите по първа алинея, буква б), когато бенефициери представят паспорт, официална лична карта или какъвто и да е друг официален документ за самоличност, издадени от държава членка, и се обявяват за жители на трета страна, местожителството се установява чрез удостоверение за местожителство за данъчни цели, издадено в рамките на три години преди датата на плащането или преди по-късна дата, когато плащането се счита за дължимо на бенефициера, от компетентния орган на третата страна, в която бенефициерът твърди, че живее. Ако такова удостоверение не бъде представено, се приема, че държавата членка, която е издала паспорта, официалната лична карта или друг официален документ за самоличност, е държавата по местожителство. За бенефициери, за които агентът по плащанията разполага с официална документация, която доказва, че местожителството им за данъчни цели е в страна, различна от тази, в която е постоянният им адрес, поради привилегии, свързани с дипломатически статут или други международно договорени правила, местожителството се установява посредством официалните документи, с които разполага агентът по плащанията.
4. Най-късно до 31 декември 2014 г. всяка държава членка, която определя данъчни идентификационни или еквивалентни на тях номера, уведомява Комисията за структурата и формата на тези номера, както и за официална документация, съдържаща информация за определените идентификационни номера. Всяка държава членка също така информира Комисията за евентуални промени в това отношение. Комисията изготвя и публикува в Официален вестник на Европейския съюз списък с получената информация.
Член 4
Агенти по плащанията
1. Икономически оператор, установен в държава членка, който извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане в пряка полза на бенефициера, се счита за агент по плащанията за целите на настоящата директива.
За целите на настоящия параграф няма значение дали съответният икономически оператор е длъжник или емитент на вземането по дълга или ценната книга, от които възниква доходът, или е икономическият оператор, който е натоварен от длъжника или емитента или от бенефициера с изплащането на дохода или с гарантирането му.
Икономически оператор, установен в държава членка, също се счита за агент по плащанията за целите на настоящата директива, когато са изпълнени следните условия:
а)
той извършва лихвено плащане или гарантира плащането му на друг икономически оператор, включително по място на стопанска дейност или дъщерно дружество на първия икономически оператор, установени извън посочената в член 7 територия и извън териториалния обхват на споразуменията и разпоредбите, предвиждащи същите или равносилни на предвидените в настоящата директива мерки; и
б)
първият икономически оператор има основание да счита на базата на налична информация, че вторият икономически оператор ще изплати дохода или ще гарантира плащането му в пряка полза на бенефициер, който е физическо лице, за което първият икономически оператор знае, че има местожителство в друга държава членка, като има предвид член 3.
Когато са изпълнени посочените в първа алинея, букви а) и б) условия, плащането, извършено или гарантирано от първия икономически оператор, се счита за извършено или гарантирано в пряка полза на бенефициера, посочен в буква б) от същата алинея.
2. Правен субект или правна договореност, чието място на действително управление се намира в рамките на държава членка и които не подлежат на ефективно данъчно облагане съгласно общите правила за пряко данъчно облагане, приложими или в тази държава членка или в държавата членка, в която са установени, или във всяка държава или юрисдикция, в която са установени за данъчни цели, се считат за агент по плащанията при получаването на лихвено плащане или гарантирането на такова плащане.
За целите на настоящия параграф се счита, че категориите правни субекти и правни договорености, посочени в примерния списък в приложение II, не подлежат на ефективно данъчно облагане.
Когато правен субект или правна договореност не принадлежат към никоя от категориите, посочени в примерния списък в приложение II, или когато попадат в обхвата на приложението, но твърдят, че подлежат на ефективно данъчно облагане, икономическият оператор установява дали подлежат на ефективно данъчно облагане на базата на общопризнати факти или официални документи, представени от правния субект или правната договореност или налични посредством мерките за комплексна проверка на клиента, приети в съответствие с Директива 2005/60/ЕО.
Всеки икономически оператор, установен в държава членка, който извършва лихвено плащане или гарантира плащането му на правен субект или правна договореност, посочени в настоящия параграф и чието място на действително управление се намира в държава членка, различна от държавата, в която е установен икономическият оператор, уведомява компетентния орган на своята държава членка за установяването - при използване на посочената в член 2, параграф 3, четвърта алинея информация или на друга налична информация - за следното:
i)
име на правния субект или правната договореност, ако има такова;
ii)
неговата/нейната правна форма;
iii)
неговото/нейното място на действително управление;
iv)
общата сума на лихвеното плащане, уточнена в съответствие с член 8, което е извършено или гарантирано за правния субект или правната договореност;
v)
датата на последното лихвено плащане.
Физическите лица, които се считат за бенефициери на лихвеното плащане, извършено или гарантирано за посочените в първа алинея от настоящия параграф правен субект или правна договореност, се определят в съответствие с правилата, предвидени в член 2, параграф 4. Когато се прилага член, 2, параграф 4, буква в), правният субект или правната договореност - винаги когато физическо лице придобие на по-късен етап право върху активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане - предоставят на компетентния орган на държавата членка, в която се намира мястото им на действително управление, информацията, посочена в член 8, параграф 1, втора алинея. Правният субект или правната договореност информират още съответния компетентен орган относно всяка евентуална промяна на мястото на действително управление.
Задълженията по пета алинея остават валидни за 10 години от датата на последното лихвено плащане, извършено или гарантирано от правния субект или правната договореност, или от последната дата, на която физическо лице е придобило право върху активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане, която от двете дати е по-късна.
Ако правен субект или правна договореност, когато се прилага член 2, параграф 4, буква в), премести мястото си на ефективно управление в друга държава членка, компетентният орган на първата държава членка докладва следната информация на компетентния орган на втората държава членка:
i)
сумата на лихвените плащания, получени от или гарантирани за правния субект или правната договореност, която все още не попада в обхвата на съществуващи в миналото права върху съответните активи;
ii)
датата на последното лихвено плащане, получено от или гарантирано за правния субект или правната договореност, или последната дата, на която физическо лице е придобило право върху всички или част от активите, пораждащи това лихвено плащане, или върху други активи, представляващи лихвеното плащане, която от двете дати е по-късна.
Настоящият параграф не се прилага, ако правният субект или правната договореност представят доказателства, че попадат в един от следните случаи:
а)
те са предприятия за колективно инвестиране или друг колективен инвестиционен фонд или схема, както е посочено в член 6, параграф 1, първа алинея, буква г), подточки i) и iii) или член 6, параграф 1, първа алинея, буква д), подточки i) и iii);
б)
те са институции, предоставящи пенсионни или застрахователни услуги, или са предприятия, на които подобна институция е възложила да управляват активите ѝ;
в)
съгласно процедурите, приложими в държавата членка, в която са установени за данъчни цели или където е мястото им на действително управление, са признати за освободени от ефективно данъчно облагане съгласно общите правила за пряко данъчно облагане, тъй като служат изключително за благотворителни цели в полза на обществото;
г)
съставляват съсобственост, за което икономическият оператор, който извършва или гарантира плащането, е установил самоличността и местожителството на всички бенефициери в съответствие с член 3, и поради това икономическият оператор се явява агентът по плащанията съгласно параграф 1 от настоящия член.
3. На правните субекти по параграф 2, които са подобни на предприятия за колективно инвестиране или колективен инвестиционен фонд или схема, посочени в параграф 2, осма алинея, буква а), се предоставя възможност за целите на настоящата директива да бъдат третирани като подобни предприятия, колективен инвестиционен фонд или схема.
Когато правните субекти използват възможността, посочена в първа алинея от настоящия параграф, държавата членка, в която се намира действителното им управление, издава удостоверение за това. Правните субекти представят това удостоверение на икономическия оператор, който извършва или гарантира лихвеното плащане. В такъв случай икономическият оператор се освобождава от задълженията, посочени в параграф 2, четвърта алинея.
Държавите членки съставят подробни правила относно посочената в първа алинея от настоящия параграф възможност за правните субекти, чието действително управление се намира на тяхната територия, с оглед на това да гарантират ефективното прилагане на настоящата директива.“
5)
Член 6 се заменя със следното:
„Член 6
Определение за лихвено плащане
1. За целите на настоящата директива „лихвено плащане“ означава:
а)
лихви, платени или кредитирани по сметка, свързани с вземане по дълг от всякакъв род, независимо от това дали е обезпечен с ипотека и независимо от това дали носи право на участие в печалбите на длъжника, и по-специално доходи от държавни ценни книжа и доходи от облигации или дългосрочни необезпечени облигации, включително премии, свързани с такива ценни книжа, облигации или дългосрочни необезпечени облигации; неустойките за закъснели плащания не се считат за лихвени плащания;
б)
всеки доход, изплатен или реализиран, или кредитиран по сметка, свързан с ценни книжа от всякакъв вид, освен когато доходът пряко се счита за лихвено плащане в съответствие с букви а), в), г) или д), и по отношение на който:
i)
условията за възвръщаемост на капитала, определени на датата на емитиране, включват ангажимент към инвеститора да получи в края на периода най-малко 95 % от инвестирания капитал, или
ii)
условията, определени на датата на емитиране, осигуряват свързване на най-малко 95 % от дохода от ценната книга към лихва или доход от видовете, посочени в букви а), в), г) или д);
в)
лихви, натрупани или капитализирани при продажбата, изплащането или откупуването на вземания по дълг, посочени в буква а), и всеки доход, натрупан или капитализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на ценните книжа, посочени в буква б);
г)
доход, произтичащ от плащанията, посочени в букви а), б) или в) от настоящия параграф, пряко или непряко, в т.ч. чрез правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, ако е разпределен от някой от следните:
i)
предприятия за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани като такива в съответствие с правото на която и да е държава членка или на държавите от Европейското икономическо пространство, които не членуват в Съюза, или които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от законодателството в областта на колективните инвестиционни фондове или схеми на една от тези държави или страни. Това се прилага независимо от правната форма на такива предприятия, фондове или схеми, а така също независимо от всякакви ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите им единици;
ii)
правни субекти, упражнили възможността съгласно член 4, параграф 3;
iii)
всеки колективен инвестиционен фонд или схема, установени извън посочената в член 7 територия и извън Европейското икономическо пространство. Това се прилага независимо от правната форма на този фонд или схема и независимо от възможните ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите му единици;
д)
доход, реализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове в следните предприятия, правни субекти, инвестиционни фондове или схеми, ако те инвестират пряко или непряко чрез други подобни предприятия, фондове или схеми, или чрез правни субекти или правни договорености, посочени в член 4, параграф 2, повече от 40 % от своите активи във вземания по дългове, посочени в буква а) от настоящия параграф или в ценни книжа, посочени в буква б) от него:
i)
предприятия за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани като такива в съответствие с правото на която и да е държава членка или на държавите от Европейското икономическо пространство, които не членуват в Съюза, които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от законодателството в областта на колективните инвестиционни фондове или схеми на една от тези държави или страни. Това се прилага независимо от правната форма на такива предприятия, фондове или схеми, а така също независимо от всякакви ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите им единици;
ii)
правни субекти, упражнили възможността съгласно член 4, параграф 3;
iii)
всеки колективен инвестиционен фонд или схема, установени извън посочената в член 7 територия и извън Европейското икономическо пространство. Това се прилага независимо от правната форма на този фонд или схема и независимо от възможните ограничения за определена група инвеститори по отношение на покупката, продажбата или откупуването на акциите или дяловите му единици.
За целите на настоящата буква активите, които предприятията или правните субекти, или инвестиционните фондове или схеми, е необходимо да държат като гаранция по силата на техни споразумения, договори или друга правна документация, за да им се даде възможност да постигнат своите инвестиционни цели, и спрямо които активи инвеститорът не се явява страна и няма законни права, не се считат за вземания по дългове, посочени в буква а), или ценни книжа, посочени в буква б);
е)
доходи от животозастрахователен договор, ако:
i)
договорът съдържа гаранция за възвръщаемост на доходите, или
ii)
действителната доходност на договора е над 40 %, свързана с лихва или доход, посочени в букви а), б), в), г) и д).
За целите на настоящата буква, сумата над което и да е изплащане или частично изплащане, направено от животозастрахователното дружество преди датата на падежа на животозастрахователния договор, както и сумата, изплатена от животозастрахователното дружество над сбора от всички плащания, извършени към животозастрахователното дружество по силата на същия животозастрахователен договор, се счита за доход от животозастрахователен договор. В случай на пълно или частично прехвърляне на животозастрахователен договор на трета страна, разликата между стойността на прехвърления договор и сумата на всички плащания, направени към животозастрахователното дружество, също се счита за доход от животозастрахователен договор. Доход от животозастрахователен договор, който предвижда единствено пенсия или фиксиран анюитет, които да се изплащат в продължение на най-малко пет години, се счита за такава единствено ако представлява изплащане или прехвърляне на трета страна, извършени преди края на петгодишния срок. Сума, изплатена единствено във връзка със смърт, инвалидност или болест, не се счита за доход от животозастрахователен договор.
Държавите членки обаче имат възможност да включат дохода, посочен в буква д) от първа алинея, в определението за лихвено плащане в случая с предприятията за колективно инвестиране или други колективни инвестиционни фондове или схеми, които или са регистрирани в съответствие с техните правила, или имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от тяхното законодателство, само до степента, до която този доход съответства на печалбите, произтичащи пряко или непряко от лихвени плащания по смисъла на букви а), б) или в) от посочената алинея.
Във връзка с буква д), подточка ii), от първа алинея дадена държава членка може да избира дали да включи в определението за лихвено плащане дохода, независимо от състава на доходността, ако е изплатен или получен от животозастрахователно дружество, установено в тази държава.
Когато държава членка упражни едната или и двете възможности, посочени във втора и трета алинея, тя уведомява Комисията за това. Комисията публикува в Официален вестник на Европейския съюз факта, че тази възможност е упражнена и че, считано от датата на съответната публикация, упражняването на възможността става обвързващо за другите държави членки.
2. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква б), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на дохода, която се изплаща, реализира или кредитира, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква в), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на лихвите или дохода, натрупана или капитализирана при продажбата, изплащането или откупуването на вземания по дълг, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, букви г) и д), когато агент по плащанията няма информация, отнасяща се до тази част от дохода, която произтича от лихвени плащания по смисъла на букви а), б) или в) от посочената алинея, общата сума на дохода се счита за лихвено плащане.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква е), когато агент по плащанията не разполага с информация относно сумата на печалбата от животозастрахователен договор, общата сума на плащането се счита за лихвено плащане.
3. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква д), когато агент по плащанията не разполага с информация относно процента на активите, инвестирани във вземания по дългове или в съответните ценни книжа, или в акции или дялове, определени в посочената буква, се счита, че този процент е над 40 %. Когато той не може да определи сумата на дохода, реализиран от бенефициера, се счита, че доходът съответства на постъпленията от продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове.
Що се отнася до параграф 1, първа алинея, буква е), подточка ii), когато агент по плащанията не разполага с информация относно процента на доходността, свързан с лихвени плащания по смисъла на букви а), б), в), г) или д) от посочената алинея, се счита, че този процент е над 40 %.
4. Когато лихвено плащане съгласно определението в параграф 1 е извършено към правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, или кредитирано по притежавана от такъв правен субект или правна договореност сметка, то се счита за дължимо на физическо лице по член 2, параграф 4. За правен субект това се прилага единствено ако правният субект не е упражнил възможността съгласно член 4, параграф 3.
5. Що се отнася до параграф 1, първа алинея, букви в) и д), държавите членки могат да изискват от агентите по плащанията на тяхна територия да изчислят на годишна база лихвите за период от време, който не може да надвишава една година, и да разглеждат такава лихва, изчислена на годишна база, като лихвено плащане, дори ако през този период от време няма продажба, изплащане или изкупуване.
6. Чрез дерогация от параграф 1, първа алинея, букви г) и д), държавите членки могат да изключат от определението за лихвено плащане всеки доход, посочен в тези разпоредби, от предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, които имат правилник на фонда или учредителни актове, регулирани от тяхното законодателство, когато преките или непреките инвестиции на такива предприятия, правни субекти, фондове или схеми във вземания по дългове, посочени в буква а) от посочената алинея, или в ценни книжа, посочени в буква б) от същата алинея, не надвишават 15 % от техните активи.
Чрез дерогация от параграф 4 държавите членки могат да изключат от определението за лихвено плащане в параграф 1 лихвените плащания, извършени или кредитирани по сметка на правен субект или правна договореност, които са посочени в член 4, параграф 2 и чието място на действително управление е на тяхна територия, когато преките или непреките инвестиции на такъв правен субект или правна договореност във вземания по дългове, посочени в параграф 1, първа алинея, буква а), или в ценни книжа, посочени в буква б) от същата алинея, не надвишават 15 % от техните активи. За правен субект това се прилага единствено ако правният субект не е упражнил възможността съгласно член 4, параграф 3.
Когато държава членка упражни едната или двете възможности, посочени в първа и втора алинея, тя уведомява Комисията за това. Комисията публикува в Официален вестник на Европейския съюз факта, че тази възможност е упражнена и че, считано от датата на съответната публикация, упражняването на възможността става обвързващо за другите държави членки.
7. Праговете от 40 %, посочени в параграф 1, първа алинея, буква д) и буква е), подточка ii) и в параграф 3, се фиксират на 25 %, считано от 1 януари 2016 г.
8. Процентите, посочени в параграф 1, първа алинея, буква д) и в параграф 6, се определят въз основа на инвестиционната политика или въз основа на инвестиционната стратегия и цели, формулирани в документацията, регулираща работата на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми.
За целите на настоящия параграф документацията включва:
а)
правилника на фонда или учредителните актове на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми;
б)
всяко споразумение, договор или друга правна документация, подписани от съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, които са предоставени от тях на даден икономически оператор; както и
в)
всякакви проспекти или подобни документи, използвани от съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, или от тяхно име, които се предоставят на инвеститорите им.
Когато документацията не определя инвестиционна политика или инвестиционната стратегия и цели, тези проценти се определят според действителния състав на активите на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми, като резултат от средната стойност на активите в началото или на датата на първия им 6-месечен доклад и в края на последния им отчетен период преди датата на извършване или гарантиране на лихвеното плащане от агента по плащанията към бенефициера. За новоучредени предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми този действителен състав е резултат от средната стойност на активите на началната дата и на датата на първата оценка на активите, посочена в документацията, регулираща работата на съответните предприятия, правни субекти или инвестиционни фондове или схеми.
Съставът на активите се установява в съответствие с правилата, приложими в държавата членка или в държава от Европейското икономическо пространство, която не членува в Съюза, в която дадено предприятие за колективно инвестиране или друг колективен инвестиционен фонд или схема са регистрирани като такива, или съгласно правото на която се регулират техният правилник на фонда или учредителни актове. Така установеният състав става обвързващ за други държави членки.
9. Посоченият в параграф 1, първа алинея, буква б) доход се счита за лихвено плащане само при условие че ценните книжа, от които той възниква, са първоначално емитирани на или след 1 юли 2014 г. Ценните книжа, издадени преди тази дата, не се вземат предвид за процентите, посочени в буква д) от същия параграф и в параграф 6.
10. Доходите от животозастрахователен договор се считат за лихвени плащания в съответствие с параграф 1, първа алинея, буква е) само доколкото животозастрахователният договор, от който произтичат, е първоначално подписан на или след 1 юли 2014 г.
11. Държавите членки имат възможност да разглеждат дохода, посочен в параграф 1, първа алинея, буква д), подточка i), реализиран при продажбата, изплащането или изкупуването на акции или дялове в учредени предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКПИЦК, получили разрешение съгласно Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (*2), като лихвено плащане, само при условие че е бил натрупан от тези предприятия на или след 1 юли 2014 г.
(*2) Директива 2009/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 г. относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно предприятията за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) (ОВ L 302, 17.11.2009 г., стр. 32).“"
6)
Член 8 се заменя със следното:
„Член 8
Информация, докладвана от агента по плащанията
1. Когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията, минималната информация, която трябва да бъде докладвана от агента по плащанията на компетентния орган на държавата членка, в която е установен, включва:
а)
самоличността и местожителството на бенефициера, установени в съответствие с член 3, или, в случаите на съсобственост, самоличността и местожителството на всички бенефициери, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1;
б)
името и адреса на агента по плащанията;
в)
номера на сметката на бенефициера или, когато няма такава, идентификация на вземането по дълга, от което възниква лихвеното плащане, или на животозастрахователния договор, ценната книга или акцията, или дяловата единица, даващи основание за такова плащане;
г)
информация за лихвено плащане в съответствие с параграф 2.
Когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от държавата членка, в която е мястото на действително управление на агента по плащането съгласно член 4, параграф 2, такъв агент по плащанията предоставя на компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление, информацията, посочена в настоящия параграф, първа алинея,букви а)-г). В допълнение, такъв агент по плащанията докладва следното:
i)
общата сума на получените или гарантираните лихвени плащания, която се счита за дължима на неговите бенефициери;
ii)
когато физическо лице стане бенефициер съгласно член 2, параграф 4, буква в), сумата, която се счита за дължима на въпросното лице, и датата на това начисляване.
2. Минималната информация, свързана с лихвеното плащане, която трябва да бъде докладвана от агента по плащанията, прави разграничение между следните категории лихвени плащания и посочва:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква а): сумата на платените или кредитираните лихви;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква б): или сумата на всички платени, реализирани или кредитирани доходи, или общата сума на плащането;
в)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): или сумата на лихвата или дохода, посочени в тези букви, или общия размер на постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането;
г)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква г): или размера на посочения в тази буква доход, или общата сума за разпределение;
д)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 4: размера на лихвата за всеки от бенефициерите, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1;
е)
когато държава членка упражнява възможността съгласно член 6, параграф 5: размера на изчислената на годишна основа лихва или друг имащ отношение доход;
ж)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): или печалбата, изчислена в съответствие с посочената разпоредба, или общата сума на плащането. Ако при прехвърляне на трета страна агентът по плащането няма информация относно прехвърлената стойност: сумата от плащанията, извършени към животозастрахователното дружество по силата на същия животозастрахователен договор.
Когато докладва общите суми съгласно настоящия параграф, първа алинея, букви б), в), г) и ж), агентът по плащанията уведомява компетентния орган на държавата членка, в която е установен или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, той уведомява компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление.
3. В случай на съсобственост агентът по плащанията информира компетентния орган на държавата членка, в която е установен, или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, той уведомява компетентния орган на държавата членка, в която се намира неговото място на действително управление, дали докладваната за всеки бенефициер сума е пълната сума общо за всички бенефициери, действителният дял, който се полага на съответния бенефициер, или равен дял.
4. Независимо от разпоредбите на параграф 2 държавите членки могат да позволят на агентите по плащанията да докладват само следното:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви а, б) или г): общата сума на лихвата или дохода;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): общата сума на постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането във връзка с такива плащания;
в)
за лихвени плащания по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): или печалбите, за които компетентният орган на държавата членка на местожителство на бенефициера не е информиран другояче от агента по плащанията, пряко или чрез данъчния си представител или компетентния орган на друга държава членка, съгласно каквато и да било законодателна разпоредба, различна от разпоредбите, необходими за прилагането на настоящата директива, или общата сума, изплатена по животозастрахователните договори, от които възникват такива плащания.
Агентът по плащанията уведомява дали докладва общите суми съгласно настоящия параграф, първа алинея, букви а), б) и в).“
7)
Член 9 се изменя, както следва:
а)
добавят се следните параграфи:
„1а. Компетентният орган на държавата членка, в която е установен икономическият оператор, съобщава информацията, посочена в член 4, параграф 2, четвърта алинея, на компетентния орган на държавата членка, в която се намира мястото на действително управление на правния субект или правната договореност.
1б. Когато агент по плащанията по смисъла на член 4, параграф 2 премести мястото си на ефективно управление в друга държава членка, компетентният орган на първата държава членка съобщава информацията, посочена в член 4, параграф 2, седма алинея, на компетентния орган на новата държава членка.“;
б)
параграф 2 се заменя със следното:
„2. Съобщаването на информацията става автоматично и се извършва веднъж годишно в рамките на шест месеца след края на данъчната година на държавата членка на агента по плащанията или икономическия оператор, и обхваща следните събития, които са се състояли през въпросната година:
i)
всички лихвени плащания;
ii)
всички случаи, при които физически лица са станали бенефициери съгласно член 2, параграф 4;
iii)
всички промени на мястото на действително управление на агент по плащанията по член 4, параграф 2.“
8)
Член 10 се изменя, както следва:
а)
параграф 1 се заменя със следното:
„1. По време на преходния период, започващ от датата, посочена в член 17, параграфи 2 и 3, и ако е изпълнено условието по член 13, параграф 1, от Люксембург и Австрия не се изисква да прилагат разпоредбите на глава II.
Те обаче получават информация от другите държави членки в съответствие с глава II.
По време на преходния период целта на настоящата директива е да гарантира минимално ефективно данъчно облагане на спестяванията под формата на лихвени плащания в една държава членка към бенефициери, които са физически лица с местожителство за данъчни цели в друга държава членка.“;
б)
параграф 3 се заменя със следното:
„3. В края на преходния период от Люксембург и Австрия се изисква да прилагат разпоредбите на глава II и те преустановяват прилагането на данъка, удържан при източника, и разпределението на приходите съгласно членове 11 и 12. Ако по време на преходния период Люксембург или Австрия изберат да прилагат разпоредбите на глава II, те повече не прилагат данъка, удържан при източника, и разпределението на приходите съгласно членове 11 и 12.“
9)
Член 11 се изменя, както следва:
а)
параграфи 1 и 2 се заменят със следното:
„1. По време на преходния период, посочен в член 10, когато бенефициерът е с местожителство в държава членка, различна от тази, в която е установен агентът по плащанията, или, в случай на агент по плащанията, посочен в член 4, параграф 2, в която се намира мястото на действително управление на такъв агент по плащанията, Люксембург и Австрия начисляват 15 % данък, удържан при източника, през първите три години от преходния период, 20 % през следващите три години и 35 % след това.
2. Агентът по плащанията начислява данък при източника, както следва:
а)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея буква а): върху сумата на платената или кредитирана лихва;
б)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква б): върху сумата на всички платени, реализирани или кредитирани доходи;
в)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, букви в) или д): или върху сумата на лихвите или дохода, посочени в тези букви, или данък с равностойно действие, който да бъде платен от бенефициера върху пълната сума от постъпленията от продажбата, изкупуването или изплащането;
г)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква г): върху размера на посочения в тази буква доход;
д)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 4: върху размера на лихвата за всеки от бенефициерите, попадащи в обхвата на член 1, параграф 1. Общата сума, върху която се налага данъкът, не надвишава сумата на лихвените плащания, получени или гарантирани от правния субект или правната договореност;
е)
когато държава членка упражнява възможността съгласно член 6, параграф 5: върху размера на изчислената на годишна основа лихва или друг имащ отношение доход;
ж)
за лихвено плащане по смисъла на член 6, параграф 1, първа алинея, буква е): върху печалбата, изчислена в съответствие с посочената разпоредба. Държавите членки могат да разрешават на агентите по плащанията да начисляват данък при източника само върху печалбите, за които компетентният орган на държавата членка на местожителство на бенефициера все още не е информиран от агента по плащанията или неговите фискални представители съгласно каквато и да било законодателна разпоредба, различна от разпоредбите, необходими за прилагането на настоящата директива.
При превеждането на прихода от данъка при източника към компетентния орган агентът по плащанията го информира за броя на бенефициерите, на които е наложен данък при източника, класифицирани според съответните им държави членки на местожителство.“;
б)
в параграф 3 текстът „параграф 2, букви а) и б)“ се заменя с позоваването „параграф 2, букви а), б) и в)“;
в)
параграф 5 се заменя със следното:
„5. По време на преходния период държавите членки, начисляващи данък, удържан при източника, могат да предвидят, че икономическият оператор, който извършва лихвено плащане или гарантира такова плащане за правен субект или правна договореност, посочени в член 4, параграф 2, с място на действително управление в друга държава членка, се счита, че е агент по плащанията на мястото на правния субект или правната договореност, и начислява данъка, удържан при източника, върху тази лихва, освен ако правният субект или правната договореност са се съгласили официално тяхното име, ако има такова, правната им форма, тяхното място на действително управление и общата сума на изплатената или гарантирана за тях лихва да бъдат съобщени в съответствие с член 4, параграф 2, четвърта алинея.“
10)
Член 13 се заменя със следното:
„Член 13
Изключения от процедурата за облагане с данък, удържан при източника
1. Държави членки, които съгласно член 11 начисляват данък, удържан при източника, предвиждат следните процедури, за да гарантират, че даден бенефициер може да предяви искане да не бъде начислен данък:
а)
процедура, която позволява на бенефициера изрично да упълномощи агента по плащанията да докладва информация в съответствие с глава II, като това упълномощаване включва всички лихвени плащания към бенефициера от този агент по плащанията; в такъв случай се прилага член 9;
б)
процедура, която гарантира, че няма да се начислява данък, удържан при източника, когато бенефициерът представи на своя агент по плащанията удостоверение, издадено на негово име от компетентния орган на неговата държава членка по местожителство за данъчни цели в съответствие с параграф 2.
2. По искане на бенефициера компетентният орган на неговата държава членка по местожителство за данъчни цели издава удостоверение, в което се посочват:
а)
име, адрес и данъчен идентификационен или еквивалентен на него номер и датата и мястото на раждане на бенефициера;
б)
името и адреса на агента по плащанията;
в)
номера на сметката на бенефициера или, ако няма такъв, идентификационния номер на ценната книга.
Това удостоверение е валидно за срок, който не превишава три години. То се издава на всеки бенефициер, който го поиска, в срок от два месеца след подаване на искането.“
11)
Член 14 се изменя, както следва:
а)
в параграф 2 първото изречение се заменя със следното:
„Ако лихвеното плащане за бенефициера е било обложено с данък, удържан при източника, в държавата членка на агента по плащанията, държавата членка по местожителство за данъчни цели на бенефициера му предоставя данъчен кредит, равен на сумата на данъка, удържан в съответствие с националното законодателство.“;
б)
параграф 3 се заменя със следното:
„3. Ако освен с посочения в член 11 данък, удържан при източника, дадено лихвено плащане за бенефициер е било обложено с какъвто и да било друг вид данък, удържан при източника, и държавата членка по местожителство за данъчни цели на бенефициера предостави данъчен кредит за такъв данък, удържан при източника, в съответствие с националното си законодателство или спогодбите за избягване на двойното данъчно облагане, този друг данък, удържан при източника, се кредитира, преди да се приложи процедурата по параграф 2.“
12)
В член 15, параграф 1, втора алинея думата „приложението“ се заменя с „приложение III“.
13)
Първото изречение на член 18 се заменя със следното:
„Комисията докладва на Съвета на всеки три години относно изпълнението на настоящата директива въз основа на статистическите данни, изброени в приложение IV, които се предоставят на Комисията от всяка държава членка.“
14)
Вмъкват се следните членове:
„Член 18а
Мерки за изпълнение
1. В съответствие с посочената в член 18б, параграф 2 процедура Комисията може да приеме мерки за следните цели:
а)
определяне на доставчиците на данни, които могат да се използват от агентите по плащанията за получаване на информацията, необходима за правилното третиране, за целите на член 6, параграф 1, първа алинея, букви б), г) и д);
б)
определяне на общи формати и практически условия, необходими за електронния обмен на информацията по член 9;
в)
изготвяне на общи формуляри за удостоверения и други документи, които улесняват прилагането на настоящата директива, по-специално за документите, издавани в държавите членки, начисляващи данък, удържан при източника, които документи се използват за целите на член 14 от държавите членки по местожителството на бенефициера за данъчни цели.
2. Комисията актуализира списъка в приложение III по искане на пряко заинтересованите държави членки.
Член 18б
Комитет
1. Комисията се подпомага от комитет по административно сътрудничество в областта на данъчното облагане („комитетът“).
2. При позоваване на настоящия параграф се прилага член 5 от Регламент (ЕС) № 182/2011.“
15)
Приложението се изменя в съответствие с приложението към настоящата директива.
Член 2
1. Държавите членки приемат и публикуват до 1 януари 2016 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
Те прилагат тези разпоредби от първия ден на третата календарна година, следваща календарната година, в която настоящата директива влиза в сила.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 3
Настоящата директива влиза в сила в деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 4
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Брюксел на 24 март 2014 година.
DIRECTIVA 2014/48/UE DEL CONSEJO
de 24 de marzo de 2014
por la que se modifica la Directiva 2003/48/CE en materia de fiscalidad de los rendimientos del ahorro en forma de pago de intereses
EL CONSEJO DE LA UNIÓN EUROPEA,
Visto el Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea y, en particular, su artículo 115,
Vista la propuesta de la Comisión Europea,
Visto el dictamen del Parlamento Europeo (1),
Visto el dictamen del Comité Económico y Social Europeo (2),
Considerando lo siguiente:
(1)
La Directiva 2003/48/CE del Consejo (3), que viene aplicándose en los Estados miembros desde el 1 de julio de 2005, ha demostrado su eficacia durante estos tres primeros años, dentro de los límites fijados por su ámbito de aplicación. No obstante, del primer informe de aplicación de la citada Directiva elaborado por la Comisión de 15 de septiembre de 2008 parece desprenderse que esta no colma plenamente las expectativas expresadas en las conclusiones adoptadas por unanimidad del Consejo Ecofin en su sesión de los días 26 y 27 de noviembre de 2000. En particular, no abarca determinados instrumentos financieros equivalentes a valores que generan intereses ni determinados medios indirectos de tenencia de esos valores.
(2)
Para avanzar en el logro del objetivo de la Directiva 2003/48/CE debe mejorarse en primer lugar la calidad de la información utilizada para determinar la identidad y el lugar de residencia del beneficiario efectivo. Por consiguiente, el agente pagador utilizará tanto la fecha y el lugar de nacimiento como el número de identificación fiscal o equivalente, si existe, que haya sido asignado por el Estado miembro. La Directiva 2003/48/CE no impone a los Estados miembros la obligación de introducir el número de identificación fiscal. Debe mejorarse la información con respecto a las cuentas conjuntas y otros supuestos de propiedad usufructuaria compartida.
(3)
La Directiva 2003/48/CE se aplica exclusivamente a los pagos de intereses efectuados para el disfrute inmediato de personas físicas residentes en la Unión. Así, dichas personas físicas pueden eludir la aplicación de la Directiva 2003/48/CE recurriendo a la intermediación de una entidad o un instrumento jurídico, en particular, de aquellos que están establecidos en un territorio en el que no se garantiza la imposición de los rendimientos que se les abonan. Habida cuenta, asimismo, de las medidas de lucha contra el blanqueo de capitales previstas en la Directiva 2005/60/CE del Parlamento Europeo y del Consejo (4), resulta oportuno exigir a los agentes pagadores que apliquen un «enfoque de transparencia» a los pagos realizados a determinadas entidades o instrumentos jurídicos establecidos o que tengan su lugar de administración efectiva en determinados países o territorios en los que no se aplique la Directiva 2003/48/CE o medidas que tengan el mismo efecto o un efecto equivalente. Estos agentes pagadores deberían utilizar la información a su disposición en relación con el beneficiario o beneficiarios efectivos de la entidad o del instrumento jurídico para garantizar la aplicación de lo dispuesto en la Directiva 2003/48/CE cuando el beneficiario efectivo así identificado sea una persona física residente en un Estado miembro distinto de aquel en que esté establecido el agente pagador. Con el fin de reducir la carga administrativa de los agentes pagadores, se elaborará una lista indicativa de entidades e instrumentos jurídicos de los terceros países y jurisdicciones afectados por la presente medida.
(4)
Conviene evitar también la elusión de la aplicación de la Directiva 2003/48/CE mediante la canalización artificial de un pago de intereses a través de un operador económico establecido fuera de la Unión Europea. Por consiguiente, resulta necesario precisar cuáles son las responsabilidades de los operadores económicos cuando tengan conocimiento de que un pago de intereses a un operador establecido fuera del ámbito territorial de la Directiva 2003/48/CE va destinado a una persona física de la que sepan que reside en otro Estado miembro y que pueda ser considerada su cliente. En tales circunstancias, debería considerarse que esos operadores económicos están actuando en calidad de agentes pagadores, lo que contribuiría asimismo a evitar una posible utilización indebida de la red internacional de entidades financieras (sucursales, filiales, sociedades asociadas o holdings) con el fin de eludir la aplicación de la Directiva 2003/48/CE.
(5)
La experiencia ha demostrado que es preciso aclarar en mayor medida la obligación de actuar en calidad de agente pagador en el momento de la percepción de un pago de intereses. Concretamente, convendría determinar con claridad cuáles son las estructuras intermedias sujetas a dicha obligación. Las entidades y los instrumentos jurídicos que no estén sujetos a tributación efectiva deberían aplicar las disposiciones de la Directiva 2003/48/CE en el momento en que perciban cualquier pago de intereses procedente de un operador económico situado en un eslabón anterior de la cadena. Una lista indicativa de esas entidades y de los instrumentos jurídicos de cada Estado miembro facilitará la ejecución de las nuevas normas.
(6)
Según se expone en el primer informe de aplicación de la Directiva 2003/48/CE, esta última podría estarse eludiendo mediante el recurso a instrumentos financieros que, habida cuenta de su nivel de riesgo, su flexibilidad y su rentabilidad fijada equivalen a créditos. Así pues, resulta necesario garantizar que cubra no solo los intereses sino otros rendimientos básicamente equivalentes.
(7)
Del mismo modo determinadas categorías de contratos de seguro de vida que contienen una garantía de rendimiento o cuya rentabilidad es superior al 40 % y está vinculada a los rendimientos procedentes de créditos o a rendimientos equivalentes cubiertos por la Directiva 2003/48/CE deben incluirse en el ámbito de aplicación de esa Directiva.
(8)
Por lo que respecta a los fondos de inversión establecidos en la Unión, en la actualidad, la Directiva 2003/48/CE solo cubre los rendimientos obtenidos a través de organismos de inversión colectiva en valores mobiliarios (OICVM) autorizados de conformidad con la Directiva 2009/65/CE del Parlamento Europeo y del Consejo (5), que, entre otros, derogaba y sustituía a la Directiva 85/611/CEE del Consejo (6). Los rendimientos equivalentes procedentes de OICVM no armonizados se inscriben en el ámbito de aplicación de la Directiva 2003/48/CE exclusivamente cuando esos OICVM no armonizados son entidades sin personalidad jurídica y, por tanto, actúan en calidad de agentes pagadores en el momento de la percepción del pago de intereses. Con objeto de garantizar la aplicación de normas idénticas a todos los fondos y sistemas de inversión, independientemente de la forma jurídica que revistan, es conveniente sustituir la referencia a la Directiva 85/611/CEE que figura en la Directiva 2003/48/CE por una referencia a su registro de conformidad con la normativa de un Estado miembro, o a su reglamento o documentos constitutivos regulados por el Derecho de un Estado miembro. Procede asimismo que la igualdad de trato sea garantizada teniendo en cuenta el Tratado del Espacio Económico Europeo.
(9)
Por lo que respecta a los fondos de inversión no establecidos en un Estado miembro de la Unión Europea o del Espacio Económico Europeo conviene precisar que la Directiva engloba tanto los intereses como los rendimientos equivalentes procedentes de todos los fondos de inversión, independientemente de la forma jurídica que revistan y de las modalidades de colocación entre los inversores.
(10)
Conviene aclarar la definición de pago de intereses a fin de garantizar que se tengan en cuenta no solo las inversiones en créditos sino también las indirectas al calcular el porcentaje de activos invertido en tales instrumentos. Por otro lado, a fin de que los agentes pagadores puedan aplicar con mayor facilidad la Directiva 2003/48/CE a los rendimientos procedentes de organismos de inversión colectiva establecidos en otros países, procede aclarar que el cálculo de la composición de activos para el tratamiento de determinados rendimientos de tales organismos está sujeto a las normas del Estado miembro de la Unión Europea o del Espacio Económico Europeo en el que estén establecidos.
(11)
Tanto el procedimiento de «certificación», en virtud del cual los beneficiarios efectivos residentes a efectos fiscales en un Estado miembro pueden evitar que se efectúe una retención a cuenta sobre los pagos de intereses percibidos en un Estado miembro mencionado en el artículo 10, apartado 1, de la Directiva 2003/48/CE, como el procedimiento alternativo de comunicación voluntaria al Estado de residencia del beneficiario efectivo tienen sus ventajas. Pero el procedimiento de comunicación voluntaria es menos oneroso para el beneficiario efectivo y, por consiguiente, resulta adecuado ofrecer al beneficiario efectivo la posibilidad de elegir el procedimiento.
(12)
Los Estados miembros deberían facilitar las estadísticas oportunas sobre la aplicación de la Directiva 2003/48/CE a fin de que la Comisión cuente con información de mayor calidad a la hora de elaborar el informe a ese respecto, que se presenta cada tres años al Consejo.
(13)
De conformidad con el punto 34 del Acuerdo interinstitucional «Legislar mejor» (7), se alienta a los Estados miembros a que elaboren para sí mismos y en interés de la Unión Europea sus propios cuadros, ilustrando, en la medida de lo posible, la correlación entre la presente Directiva y las medidas para su incorporación al ordenamiento nacional y a que los hagan públicos.
(14)
A fin de garantizar condiciones uniformes de aplicación de la Directiva 2003/48/CE se deben conferir poderes de ejecución a la Comisión. Dichos poderes deben ejercerse de conformidad con el Reglamento (UE) no 182/2011 del Parlamento Europeo y del Consejo (8).
(15)
Dado que los objetivos perseguidos por la presente Directiva, a saber, garantizar la imposición efectiva de los ingresos del ahorro en forma de pagos de intereses transfronterizos que son incluidos generalmente en todos los Estados miembros en los ingresos imponibles de las personas físicas residentes fiscales, no pueden lograrse de forma suficiente por los Estados miembros y, por consiguiente, pueden conseguirse mejor, debido a la dimensión de la acción, a escala de la Unión, la Unión puede adoptar medidas de conformidad con el principio de subsidiariedad establecido en el artículo 5 del Tratado de la Unión Europea. Con arreglo al principio de proporcionalidad enunciado en dicho artículo, la presente Directiva no excede de lo necesario para alcanzar estos objetivos.
(16)
La Directiva 2003/48/CE debe ser modificada.
HA ADOPTADO LA PRESENTE DIRECTIVA:
Artículo 1
La Directiva 2003/48/CE queda modificada como sigue:
1)
En el artículo 1, el apartado 2 se sustituye por el texto siguiente:
«2. Los Estados miembros adoptarán las medidas necesarias para garantizar la ejecución de las tareas que exija la aplicación de la presente Directiva por los agentes pagadores y los demás operadores económicos establecidos o, en su caso, que tengan su lugar de administración efectiva en su territorio, con independencia del lugar de establecimiento del deudor del crédito que dé lugar al pago de intereses.».
2)
Se añade el artículo siguiente:
«Artículo 1bis
Definición de algunos términos
A efectos de la presente Directiva:
a)
se entenderá por “operador económico” una institución crediticia o financiera, o cualquier otra persona jurídica o física que, de forma periódica u ocasional, efectúe o atribuya un pago de intereses en el sentido de la presente Directiva en el ejercicio de su actividad profesional;
b)
se entenderá por “lugar de administración efectiva” de una entidad, con o sin personalidad jurídica, la dirección en la que se toman las decisiones clave de administración necesarias para la realización del conjunto de la actividad de la entidad. Cuando las decisiones clave de administración se adopten en más de un país o jurisdicción, se considerará como lugar de administración efectiva la dirección en la que se tomen la mayoría de las decisiones clave de administración en relación con los activos que producen los pagos de intereses a los efectos de la presente Directiva;
c)
se entenderá por “lugar de administración efectiva” de un fideicomiso u otro instrumento jurídico:
i)
la dirección permanente de la persona física que tenga la responsabilidad principal de adoptar las decisiones clave de administración en relación con los activos del instrumento jurídico. En el caso de un fideicomiso, la dirección permanente del fideicomisario. Cuando tengan tal responsabilidad principal más de una persona física, se considerará lugar de administración efectiva la dirección permanente de las persona que tenga la responsabilidad principal de la mayoría de las decisiones clave de administración en relación con los activos que producen los pagos de intereses a los efectos de la presente Directiva, o
ii)
la dirección en la que la persona jurídica que tenga la responsabilidad principal de administrar los activos del instrumento jurídico. En el caso de un fideicomiso, la dirección en la que el fideicomisario tome las decisiones clave de administración en relación con dichos activos. Cuando las decisiones clave de administración se adopten en más de un país o jurisdicción, se considerará como lugar de administración efectiva la dirección en la que se tomen la mayoría de las decisiones clave de administración en relación con los activos que producen los pagos de intereses a los efectos de la presente Directiva;
d)
se entenderá por “sujeto a tributación efectiva” que una entidad o un instrumento jurídico es sujeto pasivo respecto a todos sus ingresos o parte de sus ingresos atribuibles a sus partícipes no residentes, incluido cualquier pago de intereses.».
3)
El artículo 2 se sustituye por el texto siguiente:
«Artículo 2
Definición de beneficiario efectivo
1. A efectos de la presente Directiva, y sin perjuicio de lo dispuesto en los apartados 2 a 4, por “beneficiario efectivo” se entenderá cualquier persona física que perciba un pago de intereses o a la que se atribuya dicho pago, salvo en caso de que aporte pruebas de que este no se ha percibido o atribuido en beneficio suyo, es decir:
a)
actúa en calidad de agente pagador a los efectos del artículo 4, apartado 1;
b)
actúa por cuenta de una entidad, con o sin personalidad jurídica, y comunica al operador económico que efectúa o atribuye el pago de intereses, el nombre, la forma jurídica, la dirección del lugar de establecimiento de la entidad, y, si estuviera en un país o jurisdicción diferente, la dirección del lugar de administración efectiva de la entidad;
c)
actúa por cuenta de un instrumento jurídico y comunica al operador económico que efectúa o atribuye el pago de intereses el nombre si existiere, la forma jurídica, la dirección del lugar de administración efectiva del instrumento jurídico y el nombre de la persona jurídica o física contemplada por la letra c) del artículo 1 bis, o
d)
actúa por cuenta de otra persona que es el beneficiario efectivo y comunica al agente pagador la identidad de dicho beneficiario efectivo con arreglo al artículo 3, apartado 2.
2. Cuando un agente pagador tiene información que sugiera que la persona que recibe un pago de intereses o a la que se atribuya un pago de intereses pueda no ser el beneficiario efectivo, y cuando alguna de las letras a), b) o c) del apartado 1 no se aplique a dicha persona, tomará las medidas razonables para determinar la identidad del beneficiario efectivo con arreglo al artículo 3, apartado 2. Si el agente pagador no consiguiera identificar al beneficiario efectivo, tratará a la persona en cuestión como beneficiario efectivo.
3. Cuando en un Estado miembro un operador económico al que sea de aplicación el artículo 2 de la Directiva 2005/60/CE del Parlamento Europeo y del Consejo (*1) efectúe o atribuya un pago de intereses a una entidad o un instrumento jurídico que no estén sujetos a tributación efectiva y estén establecidos o tengan su lugar de administración efectiva en un país o jurisdicción fuera del territorio mencionado en el artículo 7 de la presente Directiva y fuera del ámbito territorial de aplicación de acuerdos y arreglos mediante los cuales se establezcan medidas iguales o medidas equivalentes a las de la presente Directiva, se aplicarán los párrafos segundo al quinto del presente apartado.
El pago se considerará realizado o atribuido en beneficio inmediato de cualquier persona física residente en un Estado miembro distinto del Estado del operador económico tal como queda definido en el artículo 3, apartado 6, de la Directiva 2005/60/CE, en calidad de beneficiario efectivo de la entidad o del instrumento jurídico. La identidad de dicha persona se determinará de conformidad con las medidas de diligencia debida establecidas por el artículo 7 y el artículo 8, apartado 1, letra b), de la citada Directiva. Dicha persona también se considerará beneficiario efectivo a los efectos de la presente Directiva.
A los efectos de la aplicación del primer párrafo, no se considerará que están sujetos a tributación efectiva las categorías de entidades e instrumentos jurídicos contemplados en la lista indicativa del anexo I.
El operador económico mencionado en el primer párrafo establecerá la forma jurídica y el lugar de establecimiento o, cuando proceda, el lugar de administración efectiva de la entidad o el instrumento jurídico, al utilizar la información comunicada por cualquier persona que actúe en nombre de la entidad o el instrumento jurídico, en particular de conformidad con el apartado 1, letras b) y c), a menos que el operador económico disponga de información más fidedigna que indique que la información recibida es incorrecta o incompleta a los efectos de la aplicación del presente apartado.
Cuando una entidad o un instrumento jurídico no entre en las categorías contempladas en el anexo I o cuando entre en dichas categorías pero declare estar sujeto a tributación efectiva, el operador económico contemplado por el primer párrafo establecerá si está sujeto a tributación efectiva en virtud de hechos generalmente reconocidos o de documentos oficiales presentados por la entidad o el instrumento jurídico o de los que se disponga por aplicación de las medidas de diligencia debida con los clientes adoptadas de acuerdo con la Directiva 2005/60/CE.
4. Cuando una entidad o un instrumento jurídico se considere agente pagador en el momento de la percepción o en el momento de la atribución de un pago de intereses con arreglo al artículo 4, apartado 2, el pago de intereses se considerará revertido a las siguientes personas, que se considerarán beneficiarios efectivos a los efectos de la presente Directiva:
a)
cualquier persona que tenga derecho a percibir los ingresos derivados de los activos que produzcan dicho pago, o a percibir otros activos que representen dicho pago cuando la entidad o el instrumento jurídico reciba el pago o este se atribuya en su nombre, en proporción a su derecho con respecto a dichos ingresos;
b)
para cualquier parte de los ingresos derivados de los activos que produzcan dicho pago, o de los otros activos que representen dicho pago a que no tenga derecho ninguna de las personas contempladas en la letra a) cuando la entidad o el instrumento jurídico reciba el pago o este se atribuya en su nombre, cualquier persona que haya contribuido directa o indirectamente a los activos de la entidad o del instrumento jurídico de que se trate, independientemente de que dicha persona tenga derecho a los activos o a los ingresos de la entidad o del instrumento jurídico;
c)
en caso de que ninguna de las personas mencionadas en las letras a) o b) tuviera derecho, a título colectivo o individualmente, a la totalidad de los ingresos derivados de los activos que producen dicho pago, o a todos los demás activos que representen dicho pago, en el momento de percibir o de atribuir el pago de intereses, cualquier persona, en proporción a su derecho con respecto a dichos ingresos, que, en una fecha posterior, pase a tener derecho a la totalidad o a parte de los activos que producen el pago de intereses o demás activos que representan dicho pago de intereses. El importe total que se considerará revertido a dicha persona no podrá superar el importe del pago de intereses recibido o atribuido por la entidad o el instrumento jurídico, una vez deducida cualquier parte que haya sido atribuida con arreglo al presente apartado a una persona contemplada en las letras a) y b).
(*1) Directiva 2005/60/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 26 de octubre de 2005, relativa a la prevención de la utilización del sistema financiero para el blanqueo de capitales y para la financiación del terrorismo (DO L 309 de 25.11.2005, p. 15).»."
4)
Los artículos 3 y 4 se sustituyen por el texto siguiente:
«Artículo 3
Identidad y residencia de los beneficiarios efectivos
1. A efectos de lo dispuesto en los artículos 8 a 12, cada Estado miembro adoptará, respecto de su territorio, procedimientos que permitan al agente pagador identificar a los beneficiarios efectivos y su lugar de residencia, y velará por que se apliquen en su territorio.
Tales procedimientos deberán ser conformes con las normas mínimas establecidas en los apartados 2 y 3.
2. El agente pagador establecerá la identidad del beneficiario efectivo en función de unas normas mínimas que variarán según el inicio de las relaciones entre el agente pagador y el beneficiario efectivo con arreglo a lo siguiente:
a)
para las relaciones contractuales concertadas antes del 1 de enero de 2004, el agente pagador establecerá la identidad del beneficiario efectivo, es decir, su nombre y dirección, utilizando los datos de que disponga, en particular en virtud de la normativa en vigor en su Estado de establecimiento y de las disposiciones de la Directiva 2005/60/CE;
b)
para las relaciones contractuales concertadas, o para las transacciones efectuadas sin que medie relación contractual, a partir del 1 de enero de 2004, el agente pagador establecerá la identidad del beneficiario efectivo, es decir, su nombre, dirección, fecha y lugar de nacimiento y, de conformidad con la lista mencionada en el apartado 4, el número de identificación fiscal o equivalente que le haya sido asignado por el Estado miembro en que el beneficiario efectivo tenga su residencia a efectos fiscales. Para las relaciones contractuales concertadas, o para las transacciones efectuadas sin que medie relación contractual, antes del 1 de julio de 2015 solo se requerirá la información sobre la fecha y el lugar de nacimiento cuando no se disponga del citado número de identificación fiscal o equivalente.
Los datos mencionados en el párrafo primero, letra b), serán los que figuren en el pasaporte, documento nacional de identidad o cualquier otro documento oficial de identidad, cuando proceda tal como se especifica en la lista mencionada en el apartado 4, que presente el beneficiario efectivo. Todos aquellos datos que no figuren en dichos documentos se establecerán recurriendo a cualquier otra prueba documental de identidad presentada por el beneficiario efectivo.
3. Cuando el beneficiario efectivo presente con carácter voluntario un certificado de residencia fiscal expedido por las autoridades competentes de un determinado país en los tres años anteriores a la fecha del pago o a una fecha ulterior cuando el pago se considere revertido a un beneficiario efectivo, su residencia se considerará situada en ese país. En los demás casos, su residencia se considerará situada en el país en que tenga su dirección permanente. El agente pagador establecerá la dirección permanente del beneficiario efectivo con arreglo a los requisitos mínimos siguientes:
a)
para las relaciones contractuales concertadas antes del 1 de enero de 2004, el agente pagador establecerá la dirección permanente habitual del beneficiario efectivo recurriendo a la información más completa de que disponga, en particular en virtud de la normativa en vigor en su Estado de establecimiento y de las disposiciones de la Directiva 2005/60/CE;
b)
para las relaciones contractuales concertadas, o para las transacciones efectuadas sin que medie relación contractual, a partir del 1 de enero de 2004, el agente pagador establecerá la dirección permanente habitual del beneficiario efectivo con arreglo a la dirección obtenida a raíz de los procedimientos de identificación previstos en el apartado 2, párrafo primero, letra b), y actualizada sobre la base de la documentación más reciente de que disponga el agente pagador.
En la situación a que se refiere el párrafo primero, letra b), si el beneficiario efectivo presenta un pasaporte, un documento nacional de identidad u otro documento oficial de identidad que acredite su identidad expedido por un Estado miembro y declara residir en un tercer país, el lugar de residencia se establecerá mediante un certificado de residencia fiscal expedido por la autoridad competente del tercer país del que el beneficiario efectivo se declare residente en los tres años anteriores a la fecha de pago o a una fecha ulterior cuando el pago se considere revertido a un beneficiario efectivo. De no presentarse tal certificado, la residencia se considerará situada en el Estado miembro que haya expedido el pasaporte, el documento nacional de identidad u otro documento oficial de identidad. En el caso de los beneficiarios efectivos en relación con los cuales el agente pagador disponga de documentación oficial que acredite que su residencia fiscal se encuentra en un país diferente de aquel en que tienen su dirección permanente debido a que gozan de privilegios diplomáticos o se acogen a otras normas internacionales, el lugar de residencia se establecerá mediante esa documentación oficial a disposición del agente pagador.
4. A más tardar el 31 de diciembre de 2014, todo Estado miembro que asigne números de identificación fiscal o equivalentes informará a la Comisión sobre la estructura y formato de esos números y también sobre la documentación oficial que contenga información sobre los números de identificación fiscal asignados. Todo Estado miembro informará también a la Comisión de cuantos cambios se produzcan a ese respecto. La Comisión publicará en el Diario Oficial de la Unión Europea una lista en la que se recogerá toda la información recibida.
Artículo 4
Agentes pagadores
1. Todo operador económico establecido en un Estado miembro que efectúe un pago de intereses, o atribuya dicho pago, para el disfrute inmediato del beneficiario efectivo, se considerará agente pagador a efectos de lo dispuesto en la presente Directiva.
A efectos del presente apartado, carecerá de relevancia que el operador económico afectado sea el deudor del crédito o el emisor del valor que genere los rendimientos, o el operador económico encargado por el deudor o emisor o por el beneficiario efectivo del pago o la atribución del pago de los rendimientos.
Un operador económico establecido en un Estado miembro será considerado también agente pagador a los efectos de la presente Directiva cuando se cumplan las siguientes condiciones:
a)
que el operador económico efectúe o atribuya un pago de intereses a otro operador económico, incluidos un establecimiento permanente o una filial del primer operador económico, establecido fuera del territorio mencionado en el artículo 7 y fuera del ámbito territorial de aplicación de los acuerdos y arreglos mediante los cuales se establezcan medidas iguales o medidas equivalentes a las establecidas por la presente Directiva, y
b)
que el primer operador económico tenga razones para suponer por la información de que dispone que el segundo operador económico efectuará el pago o lo atribuirá para el disfrute inmediato de un beneficiario efectivo que sea una persona física respecto de la cual ese primer operador económico conozca que es residente en otro Estado miembro, teniendo en cuenta el artículo 3.
Cuando se reúnan las condiciones mencionadas en el párrafo primero, letras a) y b), el pago efectuado o atribuido por el primer operador económico se considerará efectuado o atribuido para el disfrute inmediato del beneficiario efectivo mencionado en la letra b) de dicho párrafo.
2. Una entidad o un instrumento jurídico que tenga su lugar de administración efectiva en un Estado miembro y que no esté sujeto a tributación efectiva en virtud de las normas generales en materia de fiscalidad directa aplicables bien en dicho Estado miembro, bien en el Estado miembro en que esté establecido, bien en cualquier país o jurisdicción en el que sea residente a efectos fiscales, será considerado agente pagador en el momento de la percepción de un pago de intereses o de la atribución de dicho pago.
A los efectos de la aplicación del presente apartado, no se considerará que están sujetos a tributación efectiva las categorías de entidades e instrumentos jurídicos contemplados en la lista indicativa del anexo II.
Cuando una entidad o un instrumento jurídico no pertenezca a ninguna de las categorías contempladas en la lista indicativa que figura en el anexo II o cuando esté cubierto por el citado anexo pero declare estar sujeto a tributación efectiva, el operador económico establecerá si está sujeto a tributación efectiva en virtud de hechos generalmente reconocidos o de documentos oficiales presentados por la entidad o el instrumento jurídico o de los que se disponga por aplicación de las medidas de diligencia debida con los clientes adoptadas de acuerdo con la Directiva 2005/60/CE.
Todo operador económico establecido en un Estado miembro, que efectúe o atribuya un pago de intereses a una entidad o un instrumento jurídico contemplado en este apartado y que tenga su lugar de administración efectiva en un Estado miembro distinto del Estado de establecimiento del operador económico, informará a la autoridad competente del Estado miembro de establecimiento, utilizando la información que se indica en el artículo 2, apartado 3, párrafo cuarto, u otra información disponible, de lo siguiente:
i)
nombre, si lo tiene, de la entidad o del instrumento jurídico,
ii)
su forma jurídica,
iii)
su lugar de administración efectiva,
iv)
importe total del pago de los intereses, especificados de acuerdo con el artículo 8, pagados o atribuidos a la entidad o el instrumento jurídico,
v)
fecha del último pago de intereses.
Se determinará con arreglo a las normas establecidas por el artículo 2, apartado 4, las personas que se consideren beneficiarios efectivos del pago de intereses pagados o atribuidos por lo que respecta a las entidades o los instrumentos jurídicos contemplados en el primer párrafo del presente apartado. Cuando se aplique el artículo 2, apartado 4, letra c), en caso de que una persona en una fecha posterior adquiera un derecho a los activos que producen dicho pago de intereses o a otros activos que representen el pago de intereses, la entidad o el instrumento jurídico proporcionará a la autoridad competente del Estado miembro en el que tenga su lugar de administración efectiva la información que se detalla en el artículo 8, apartado 1, párrafo segundo. La entidad o el instrumento jurídico también informará a su autoridad competente de cualquier modificación de su lugar de administración efectiva.
Las obligaciones a que se hace referencia en el párrafo quinto estarán en vigor durante un plazo de diez años desde la fecha del último pago de intereses recibido o atribuido por la entidad o el instrumento jurídico o la fecha última en que la persona adquirió un derecho a los activos que producen dicho pago de intereses o a otros activos que representan el pago de intereses, en función de la fecha que sea posterior.
Si en alguno de los casos en que se aplica el artículo 2, apartado 4, letra c), una entidad o un instrumento jurídico cambiaran su lugar de administración efectiva a otro Estado miembro, la autoridad competente del primer Estado miembro comunicará la siguiente información a la autoridad competente del nuevo Estado miembro:
i)
el importe del pago de intereses recibido por la entidad o el instrumento jurídico o atribuido a la entidad o instrumento jurídico, que todavía no estuviera incluido en anteriores derechos a los activos pertinentes,
ii)
la fecha del último pago de intereses recibido o atribuido por la entidad o el instrumento jurídico o la fecha última en que la persona adquirió un derecho a la totalidad o una parte de los activos que producen dicho pago de intereses o a otros activos que representan el pago de intereses, en función de la fecha que sea posterior.
El presente apartado no será de aplicación cuando la entidad o el instrumento jurídico aporte pruebas de que está en una de las siguientes situaciones:
a)
es un organismo de inversión colectiva u otro fondo o sistema de inversión colectiva con arreglo a la definición del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letra d), incisos i) o iii), o letra e), incisos i) o iii);
b)
es una institución prestadora de servicios de pensiones o servicios de seguros, o una empresa que administre por cuenta de tal institución sus activos;
c)
esté reconocido, en virtud de los procedimientos aplicables en su Estado miembro de residencia a efectos fiscales o de su lugar de administración efectiva, que quedará exento de la tributación efectiva con arreglo a las disposiciones generales para la imposición directa ya que se trata de un organismo exclusivamente dedicado a fines benéficos de interés público;
d)
constituya una propiedad usufructuaria compartida en relación con la cual el operador económico que efectúa o atribuye el pago haya establecido la identidad y el lugar de residencia de todos los beneficiarios efectivos de conformidad con el artículo 3 y el operador económico, por consiguiente, sea el agente pagador con arreglo al apartado 1 del presente artículo.
3. Toda entidad contemplada en el apartado 2 que sea similar a un organismo de inversión colectiva o a un fondo o sistema de inversión colectiva contemplado en el apartado 2, párrafo octavo, letra a), tendrá la opción de ser tratada, a los efectos de la presente Directiva, como tal organismo, fondo o sistema de inversión colectiva.
Cuando una entidad recurra a la opción a que se refiere el primer párrafo del presente apartado, el Estado miembro en que se encuentre su lugar de administración efectiva expedirá un certificado al efecto. La entidad presentará dicho certificado al operador económico encargado de efectuar o atribuir el pago de intereses. En este caso, el operador económico se verá exento de cumplir las obligaciones que se establecen en el apartado 2, párrafo cuarto.
Los Estados miembros establecerán normas detalladas sobre la opción a que se refiere el primer párrafo del presente apartado para las entidades cuyo lugar de administración efectiva se encuentre en su territorio, con vistas a garantizar la aplicación efectiva de la presente Directiva.».
5)
El artículo 6 se sustituye por el texto siguiente:
«Artículo 6
Definición de pago de intereses
1. A efectos de la presente Directiva, se entenderá por “pago de intereses”:
a)
los intereses pagados o abonados en cuenta correspondientes a créditos de cualquier clase, estén o no garantizados por una hipoteca e incorporen o no una cláusula de participación en los beneficios del deudor, y en particular los rendimientos de valores públicos y rendimientos de bonos y obligaciones, incluidas las primas y los premios vinculados a estos. Los recargos por mora en el pago no se considerarán pagos de intereses;
b)
los rendimientos pagados o realizados o abonados en cuenta, correspondientes a valores de cualquier clase, excepto cuando se considere que los rendimientos son directamente un pago de intereses con arreglo a las letras a), c), d) o e), y en los que:
i)
las condiciones de rentabilidad definidas en la fecha de emisión incluyen un compromiso con el inversor para que obtenga, al vencimiento, como mínimo el 95 % del capital invertido, o
ii)
las condiciones definidas en la fecha de emisión establecen una relación de como mínimo el 95 % de los rendimientos del valor a intereses o rendimientos de los tipos mencionados en las letras a), c), d) o e);
c)
los intereses devengados o capitalizados en el momento de la cesión, el reembolso o el rescate de los créditos a que se refiere la letra a) o los rendimientos devengados o capitalizados en el momento de la cesión, el reembolso o el rescate de los valores a que se refiere la letra b);
d)
los rendimientos procedentes de los pagos a que se refieren las letras a), b) o c) del presente apartado, directa o indirectamente, inclusive a través de una entidad o un instrumento jurídico contemplado en el artículo 4, apartado 2, si son distribuidos por:
i)
organismos de inversión colectiva u otros fondos o sistemas de inversión colectiva que estén registrados como tales de conformidad con la legislación de cualquiera de los Estados miembros o de los países del Espacio Económico Europeo que no pertenezcan a la Unión o tengan un reglamento o documentos constitutivos que se rigen por el Derecho relativo a los fondos o sistemas de inversión colectiva de uno de estos Estados o países. Ello se aplica con independencia de la forma jurídica que revistan dichos organismos, fondos o sistemas de inversión y con independencia de cualquier limitación, a grupos restringidos de inversores, de la adquisición, la cesión o el rescate de sus acciones o participaciones,
ii)
entidades que hayan recurrido a la opción prevista en el artículo 4, apartado 3,
iii)
cualquier fondo o sistema de inversión colectiva establecido fuera del territorio mencionado en el artículo 7 y fuera del Espacio Económico Europeo. Ello se aplica con independencia de la forma jurídica que revista y con independencia de cualquier limitación, a grupos restringidos de inversores, de la adquisición, la cesión o el rescate de sus acciones o participaciones;
e)
los rendimientos obtenidos con motivo de la cesión, el reembolso o el rescate de acciones o participaciones en los siguientes organismos, entidades, fondos o sistemas de inversión, cuando estos hayan invertido directa o indirectamente, por medio de otros organismos, fondos o sistemas del mismo tipo, o por medio de entidades o instrumentos jurídicos contemplados en el artículo 4, apartado 2, más del 40 % de sus activos en los créditos a que se refiere la letra a) del presente apartado, o en los valores a que alude la letra b):
i)
organismos de inversión colectiva u otros fondos o sistemas de inversión colectiva que estén registrados como tales de conformidad con la legislación de cualquiera de los Estados miembros o de los países del Espacio Económico Europeo que no pertenezcan a la Unión o tengan un reglamento o documentos constitutivos que se rigen por el Derecho relativo a los fondos o sistemas de inversión colectiva de uno de estos Estados o países. Ello se aplica con independencia de la forma jurídica que revistan dichos organismos, fondos o sistemas de inversión y con independencia de cualquier limitación, a grupos restringidos de inversores, de la adquisición, la cesión o el rescate de sus acciones o participaciones,
ii)
entidades que hayan recurrido a la opción prevista en el artículo 4, apartado 3,
iii)
cualquier fondo o sistema de inversión colectiva establecido fuera del territorio mencionado en el artículo 7 y fuera del Espacio Económico Europeo. Ello se aplica con independencia de la forma jurídica que revista y con independencia de cualquier limitación, a grupos restringidos de inversores, de la adquisición, la cesión o el rescate de sus acciones o participaciones.
A los efectos de la presente letra, los activos que se exige conservar a los organismos, entidades, fondos o sistemas de inversión, como garantía de conformidad con las condiciones de sus acuerdos, contratos o demás documentación jurídica para que puedan cumplir sus objetivos de inversión, y del que el inversor no es parte y no tiene derechos legales, no se considerarán créditos a los efectos de la letra a) o valores a los efectos de la letra b);
f)
los beneficios procedentes de un contrato de seguro de vida, si:
i)
el contrato contiene una garantía de rentabilidad, o
ii)
el rendimiento real del contrato está vinculado en más de un 40 % a intereses o rendimientos de los tipos mencionados en las letras a), b), c), d) y e).
A los efectos de la presente letra, cualquier superación de los pagos o de los pagos parciales realizados por el asegurador antes del vencimiento del contrato de seguro de vida, así como cualquier superación de los importes pagados por el asegurador sobre la suma de todos los pagos realizados al asegurador con arreglo al mismo contrato de seguro de vida, se considerarán beneficios procedentes de un contrato de seguro de vida. En caso de cesión, total o parcial, de un seguro de vida a terceros, cualquier superación del valor del contrato conferido por encima de la suma de todos los pagos realizados al asegurador también se considerará beneficio procedente de un contrato de seguro de vida. Los beneficios procedentes de un contrato de seguro de vida que únicamente establezcan una pensión o renta anual fija pagada durante al menos cinco años, solo se considerarán como tales si se trata de un pago o una asignación a una tercera parte realizada antes del final del período de cinco años. Los importes pagados exclusivamente por defunción, discapacidad o enfermedad no se considerarán beneficios procedentes de contratos de seguro de vida.
No obstante, los Estados miembros podrán optar por incluir los rendimientos mencionados en el párrafo primero, letra e), en la definición de pago de intereses, para organismos de inversión colectiva u otros fondos o sistemas de inversión colectiva que estén registrados de conformidad con sus normas o tengan un reglamento o documentos constitutivos que se rigen por su Derecho, únicamente en la medida en que dichos rendimientos correspondan a ganancias que procedan, directa o indirectamente, de pagos de intereses en el sentido de las letras a), b) o c) de ese párrafo.
Por lo que respecta al párrafo primero, letra f), inciso ii), el Estado miembro tendrá la posibilidad de incluir en la definición de pago de intereses los beneficios, independientemente de la composición del rendimiento, si han sido abonados u obtenidos de un asegurador establecido en dicho Estado.
Cuando un Estado miembro recurra a alguna de las opciones mencionadas en los párrafos segundo y tercero, deberá notificarlo a la Comisión. Esta lo publicará en el Diario Oficial de la Unión Europea y, con efecto a partir de la fecha de la publicación, el ejercicio de esta opción será vinculante para los demás Estados miembros.
2. Por lo que respecta al apartado 1, párrafo primero, letra b), cuando un agente pagador no disponga de ninguna información referente al importe de los rendimientos pagados, realizados o abonados, se considerará pago de intereses el importe íntegro del pago.
Por lo que respecta al apartado 1, párrafo rpimero, letra c), cuando un agente pagador no disponga de ninguna información referente al importe de los intereses o los rendimientos devengados o capitalizados en el momento de la cesión, el reembolso o el rescate, se considerará pago de intereses el importe íntegro del pago.
Por lo que respecta al apartado 1, párrafo primero, letras d) y e), cuando un agente pagador no disponga de ninguna información referente a la proporción de los rendimientos que proceden de pagos de intereses, en el sentido de las letras a), b) o c) de dicho párrafo, se considerará pago de intereses el importe íntegro de los rendimientos.
Por lo que respecta al apartado 1, párrafo primero, letra f), cuando un agente pagador no disponga de ninguna información referente al importe de los beneficios procedentes de un contrato de seguro de vida, se considerará pago de intereses el importe íntegro del pago.
3. Por lo que se refiere al apartado 1, párrafo primero, letra e), cuando un agente pagador no disponga de ninguna información referente al porcentaje de activos invertidos en créditos o en los valores pertinentes, o en las acciones o participaciones definidas en dicha letra, el porcentaje se considerará superior al 40 %. Cuando no pueda determinar el importe de los rendimientos obtenidos por el beneficiario efectivo, se considerará que se trata del producto de la cesión, el reembolso o el rescate de las acciones o de las participaciones.
Con respecto al apartado 1, párrafo primero, letra f), inciso ii), cuando el agente pagador no disponga de información relativa al porcentaje del rendimiento relacionado con el pago de intereses a los efectos de las letras a), b), c), d) o e) de ese párrafo, dicho porcentaje se considerará superior al 40 %.
4. Cuando un pago de intereses con arreglo a la definición del apartado 1 se efectúe en favor de una entidad o de un instrumento jurídico mencionado en el artículo 4, apartado 2, o se abone en una cuenta mantenida por esa entidad o ese instrumento jurídico, se considerará que revierte a alguna de las personas mencionadas en el artículo 2, apartado 4. Cuando se trate de una entidad, ello se aplicará únicamente si la entidad en cuestión no ha recurrido a la opción prevista en el artículo 4, apartado 3.
5. Por lo que se refiere al apartado 1, párrafo primero, letras c) y e), los Estados miembros podrán pedir a los agentes pagadores en su territorio que anualicen los intereses u otros rendimientos pertinentes durante un período que no podrá exceder de un año, y que consideren esos intereses o rendimientos anualizados como un pago de intereses aun cuando no se haya llevado a cabo ninguna cesión, rescate o reembolso durante ese período.
6. No obstante lo dispuesto en el apartado 1, párrafo primero, letras d) y e), los Estados miembros podrán optar por excluir de la definición de pago de intereses cualquier rendimiento previsto en esas disposiciones que sea distribuido por organismos, entidades, fondos o sistemas de inversión que tengan un reglamento o documentos constitutivos que se rigen por su Derecho si la inversión directa o indirecta de dichos organismos, entidades, fondos o sistemas en los créditos contemplados en la letra a) de dicho párrafo o en los valores contemplados en la letra b) de ese párrafo no supera el 15 % de sus activos.
No obstante lo dispuesto en el apartado 4, los Estados miembros podrán optar por excluir de la definición de pago de intereses del apartado 1 los pagos de intereses realizados o abonados en la cuenta de una entidad o un instrumento jurídico mencionado en el artículo 4, apartado 2, que tenga su lugar de administración efectiva en su territorio, si la inversión directa o indirecta de esa entidad o instrumento jurídico en los créditos contemplados en el apartado 1, párrafo primero, letra a), o los valores contemplados en la letra b) de ese párrafo no supera el 15 % de sus activos. Cuando se trate de una entidad, ello se aplicará únicamente si la entidad en cuestión no ha recurrido a la opción prevista en el artículo 4, apartado 3.
Cuando un Estado miembro ejerza una o ambas de las opciones mencionadas en los párrafos primero y segundo, lo notificará a la Comisión. Esta lo publicará en el Diario Oficial de la Unión Europea y, con efecto a partir de la fecha de la publicación, el ejercicio de esta opción será vinculante para los demás Estados miembros.
7. A partir del 1 de enero de 2016, el umbral del 40 % a que se refieren lel apartado 1, párrafo primero, letra e), y letra f), inciso ii), y el apartado 3, será del 25 %.
8. Los porcentajes a que se refieren el apartado 1, párrafo primero, letra e), y el apartado 6, se fijarán en función de la política de inversión o en función de la estrategia y los objetivos de inversión establecidos en la documentación por la que se rige el funcionamiento de los organismos, las entidades, los fondos o los sistemas de inversión de que se trate.
A los efectos del presente apartado, la documentación incluye:
a)
el reglamento o los documentos constitutivos de los organismos, las entidades, los fondos o los sistemas de inversión de que se trate;
b)
cualquier acuerdo, contrato o demás documentación jurídica presentado por los organismos, las entidades, los fondos o los sistemas de inversión de que se trate y entregado a un operador económico, y
c)
cualquier folleto o documento similar editado por o en nombre de los organismos, las entidades, los fondos o los sistemas de inversión de que se trate y entregado a sus inversores.
Cuando en la documentación no se defina una política de inversión o una estrategia y unos objetivos de inversión, los porcentajes se fijarán en función de la composición real de los activos de los organismos, las entidades, los fondos o los sistemas de inversión tal como resulte de la media de sus activos al inicio o en la fecha de su primer informe semestral y al final del último ejercicio contable anterior a la fecha en que el agente pagador realice o atribuya un pago al beneficiario efectivo. Por lo que respecta a los organismos, entidades, fondos o sistemas de inversión de nueva constitución, la composición real será la resultante de la media de los activos en la fecha de inicio y en la fecha de la primera evaluación de los activos establecida en la documentación por la que se rige el funcionamiento de los organismos, las entidades, los fondos o los sistemas de que se trate.
La composición de los activos se ponderará con arreglo a las normas aplicables en el Estado miembro o en un país del Espacio Económico Europeo no perteneciente a la Unión en el que esté registrado como tal el organismo de inversión colectiva u otro fondo o sistema de inversión colectiva o por cuyo Derecho se rijan sus reglamentos o documentos constitutivos. La composición así ponderada tendrá carácter vinculante como tal en otros Estados miembros.
9. Los rendimientos contemplados en el apartado 1, párrafo primero, letra b), solo se considerarán un pago de intereses en la medida en que los valores que los generen se hayan emitido por primera vez el 1 de julio de 2014 o después. Los valores emitidos antes de dicha fecha no se tendrán en cuenta en los porcentajes mencionados en la letra e) de ese párrafo y en el apartado 6.
10. Los beneficios procedentes de un contrato de seguro de vida solo se considerarán un pago de intereses de conformidad con el apartado 1, párrafo primero, letra f), en la medida en que el contrato de seguro de vida que los genere se haya suscrito por primera vez el 1 de julio de 2014 o después.
11. Los Estados miembros podrán elegir considerar los rendimientos mencionados en el apartado 1, párrafo primero, letra c), inciso i), obtenidos en la venta, reembolso o rescate de acciones o participaciones en organismos constituidos de inversión colectivas que no se consideran OICVM autorizados con arreglo a la Directiva 2009/65/CE del Parlamento Europeo y del Consejo (*2), solo se considerarán pago de intereses en la medida en que reviertan a dichos organismos el 1 de julio de 2014 o después.
(*2) Directiva 2009/65/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 13 de julio de 2009, por la que se coordinan las disposiciones legales, reglamentarias y administrativas sobre determinados organismos de inversión colectiva en valores mobiliarios (OICVM) (DO L 302 de 17.11.2009, p. 32).»."
6)
El artículo 8 se sustituye por el texto siguiente:
«Artículo 8
Datos proporcionados por el agente pagador
1. Cuando el beneficiario efectivo sea residente en un Estado miembro distinto de aquel en que esté establecido el agente pagador, la información mínima que este último deberá proporcionar a la autoridad competente de su Estado miembro de establecimiento consistirá en:
a)
la identidad y el lugar de residencia del beneficiario efectivo, determinados de conformidad con lo dispuesto en el artículo 3 o, en caso de propiedad usufructuaria compartida, la identidad y el lugar de residencia de todos los beneficiarios efectivos a los que sea aplicable el artículo 1, apartado 1;
b)
nombre y dirección del agente pagador;
c)
el número de cuenta del beneficiario efectivo o, en su defecto, la identificación del crédito que da lugar al pago de intereses o del contrato de seguro de vida, del valor, o de la acción o participación que genera ese pago;
d)
la información referente al pago de intereses de conformidad con el apartado 2.
Cuando el beneficiario efectivo resida en un Estado miembro distinto de aquel en el que el agente pagador definido en el artículo 4, apartado 2, tenga su lugar de administración efectiva, dicho agente pagador facilitará a las autoridades competentes del Estado miembro en el que tenga su lugar de administración efectiva la información que mencionan las letras a) a d) del párrafo primero del presente apartado. Además, los agentes pagadores informarán acerca de lo siguiente:
i)
el importe total de los pagos de intereses recibidos o atribuidos que se considere que corresponden a los beneficiarios efectivos,
ii)
cuando una persona se convierta en beneficiario efectivo a tenor del artículo 2, apartado 4, letra c), el importe que se considere que corresponde a esa persona y la fecha del devengo considerado.
2. La información mínima correspondiente al pago de intereses que el agente pagador deberá comunicar deberá establecer una distinción entre las siguientes categorías de pagos de intereses e indicar:
a)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letra a): el importe de los intereses pagados o contabilizados;
b)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letra b): el importe de los rendimientos pagados, realizados o abonados en cuenta, o la suma total del pago;
c)
en el caso de los intereses mencionados en el artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letras c) o e): el importe de los intereses o los rendimientos contemplados en dichas letras o el importe total de la cesión, el rescate o el reembolso;
d)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letra d): el importe de los rendimientos contemplados en dicha letra o el importe total de la distribución;
e)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 4: el importe de los intereses correspondientes a cada uno de los beneficiarios efectivos a los que sea aplicable el artículo 1, apartado 1;
f)
en el caso de que un Estado miembro recurra a la opción contemplada en el artículo 6, apartado 5: el importe de los intereses u otros rendimientos anualizados;
g)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letra f): las prestaciones calculadas de conformidad con dicha disposición o el importe total del pago. Si, en caso de asignación a una tercera parte, el agente pagador no posee información sobre el valor conferido: la suma de los pagos realizados al asegurador de vida con arreglo al contrato de seguro de vida.
Los agentes pagadores comunicarán a las autoridades competentes del Estado miembro en donde estén establecidos o, cuando se trate de los agentes pagadores contemplados en el artículo 4, apartado 2, comunicarán a las autoridades competentes del Estado miembro en el que tengan su lugar de administración efectiva, cuando informen acerca de los importes totales de conformidad con las letras b), c), d) y g) del párrafo primero del presente apartado.
3. Cuando se trate de una propiedad usufructuaria compartida, el agente pagador indicará a la autoridad competente de su Estado miembro de establecimiento o, cuando se trate de los agentes pagadores contemplados en el artículo 4, apartado 2, comunicarán a las autoridades competentes del Estado miembro en el que tenga su lugar de administración efectiva, si el importe asignado a cada beneficiario efectivo es el importe íntegro atribuido colectivamente a los beneficiarios efectivos, la parte real correspondiente al beneficiario efectivo considerado o una parte alícuota.
4. No obstante lo dispuesto en el apartado 2, los Estados miembros podrán autorizar a los agentes pagadores a comunicar exclusivamente la siguiente información:
a)
en el caso de los pagos de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1,párrafo primero, letras a), b) o d): el importe total de los intereses o rendimientos;
b)
en el caso de los pagos de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letras c) o e): el producto total de la cesión, el rescate o el reembolso relacionados con dichos pagos;
c)
en el caso de los pagos de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letra f): bien los beneficios sobre los que no ha sido informada de otra forma la autoridad competente del Estado miembro de residencia del beneficiario efectivo por el agente pagador, directamente o a través de su representante fiscal o por la autoridad competente de otro Estado miembro, de conformidad con cualquier disposición legislativa distinta de las necesarias para aplicar la presente Directiva, o el importe total abonado en virtud de los contratos de seguro de vida que han dado lugar a dichos pagos.
El agente pagador indicará si comunica los importes totales con arreglo a las letras a), b) y c) del párrafo primero del presente apartado.».
7)
El artículo 9 se modifica como sigue:
a)
se añaden los siguientes apartados:
«1 bis. La autoridad competente del Estado miembro en el que esté establecido el operador económico comunicará la información que contempla el artículo 4, apartado 2, párrafo cuarto, a la autoridad competente del Estado miembro en el que la entidad o instrumento jurídico tenga su lugar de administración efectiva.
1 ter. Cuando los agentes pagadores citados en el artículo 4, apartado 2, trasladen su lugar de administración efectiva a otro Estado miembro, la autoridad competente del primer Estado miembro comunicará la información contemplada por el artículo 4, apartado 2, párrafo séptimo, a la autoridad competente del nuevo Estado miembro.»;
b)
el apartado 2 se sustituye por el texto siguiente:
«2. La comunicación de la información será automática y se efectuará como mínimo una vez al año, antes de transcurridos seis meses del final del ejercicio fiscal del Estado miembro del agente pagador o del operador económico, e incluirá los siguientes hechos que se hayan producido a lo largo de ese año:
i)
todos los pagos de intereses,
ii)
todas las ocasiones en las que las personas se conviertan en beneficiarios efectivos según el artículo 2, apartado 4,
iii)
todos los cambios de lugar de administración efectiva de los agentes pagadores contemplados en elartículo 4, apartado 2.».
8)
El artículo 10 se modifica como sigue:
a)
el apartado 1 se sustituye por el texto siguiente:
«1. Durante un período transitorio que comenzará en la fecha prevista en el artículo 17, apartados 2 y 3, y a reserva del artículo 13, apartado 1, Luxemburgo y Austria no tendrán obligación de aplicar las disposiciones del capítulo II.
No obstante, tendrán derecho a recibir información de los Estados miembros de conformidad con el capítulo II.
Durante el período transitorio, la presente Directiva tendrá por objetivo garantizar un mínimo de imposición efectiva de los ingresos del ahorro en forma de pago de intereses efectuado en un Estado miembro en favor de beneficiarios efectivos que son personas físicas residentes fiscales en otro Estado miembro.»;
b)
el apartado 3 se sustituye por el texto siguiente:
«3. Al final del período transitorio, Luxemburgo y Austria estarán obligados a aplicar las disposiciones del capítulo II y dejarán de aplicar la retención a cuenta y la participación en los ingresos a que se refieren los artículos 11 y 12. Si, durante el período transitorio, Luxemburgo o Austria optaran por aplicar las disposiciones del capítulo II, deberán dejar de aplicar la retención a cuenta y la participación en los ingresos a que se refieren los artículos 11 y 12.».
9)
El artículo 11 se modifica como sigue:
a)
los apartados 1 y 2 se sustituyen por el texto siguiente:
«1. Durante el período transitorio a que se refiere el artículo 10, y cuando el beneficiario efectivo resida en un Estado miembro distinto del Estado miembro en que está establecido el agente pagador, o, cuando se trate de los agentes pagadores contemplados en el artículo 4, apartado 2, donde dicho agente pagador tenga su lugar de administración efectiva, Luxemburgo y Austria practicarán una retención fiscal a cuenta del 15 % durante los tres primeros años del período transitorio, del 20 % durante el trienio subsiguiente y del 35 % posteriormente.
2. El agente pagador efectuará la retención a cuenta de la siguiente manera:
a)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letra a): sobre el importe de los intereses pagados o abonados en cuenta;
b)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letra b): sobre el importe de los rendimientos pagados, realizados o abonados en cuenta;
c)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letras c) o e): sobre el importe de los intereses o los rendimientos contemplados en dichas letras o mediante una retención de efecto equivalente a cargo del beneficiario efectivo sobre el importe íntegro del producto de la cesión, el reembolso o el rescate;
d)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letra d): sobre el importe de los rendimientos contemplados en dicha letra;
e)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 4: sobre el importe de los intereses atribuibles a cada uno de los beneficiarios efectivos a los que sea aplicable el artículo 1, apartado 1. El importe total sobre el cual se efectúe la retención no podrá ser superior al importe del pago de los intereses recibidos o atribuidos por la entidad o instrumento jurídico;
f)
en el caso de que un Estado miembro recurra a la opción contemplada en el artículo 6, apartado 5: sobre el importe de los intereses u otros rendimientos pertinentes anualizados;
g)
en el caso de un pago de intereses en el sentido del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letra f): sobre los beneficios calculados de conformidad con dicha disposición. Los Estados miembros podrán autorizar a los agentes pagadores a practicar una retención fiscal a cuenta únicamente sobre los beneficios sobre los que aún no ha sido informada la autoridad competente del Estado miembro de residencia del beneficiario efectivo, por parte de los agentes pagadores o sus representantes fiscales en virtud de cualquier disposición legislativa distinta de las necesarias para aplicar la presente Directiva.
Al transferir los ingresos procedentes de la retención a cuenta a la autoridad competente, el agente pagador la informará del número de beneficiarios efectivos sujetos a dicha retención a cuenta clasificados en función de sus respectivos Estados miembros de residencia.»;
b)
en el apartado 3, los términos «letras a) y b) del apartado 2» se convierte en los términos «apartado 2, letras a), b) y c)»;
c)
el apartado 5 se sustituye por el texto siguiente:
«5. Durante el período transitorio, los Estados miembros que practiquen la retención a cuenta podrán establecer que un operador económico que pague intereses o atribuya el pago de intereses a una entidad o a un instrumento jurídico contemplado en el artículo 4, apartado 2, cuyo lugar de administración efectiva sea otro Estado miembro, sea considerado el agente pagador en lugar de la entidad o el instrumento jurídico y efectúe la retención a cuenta sobre esos intereses, a menos que la entidad o el instrumento jurídico haya aceptado formalmente que se comunique su nombre, en caso de tenerlo, su forma jurídica, su lugar de administración efectiva así como el importe total de los intereses que sean pagados o atribuidos, con arreglo al artículo 4, apartado 2, párrafo cuarto.».
10)
El artículo 13 se sustituye por el texto siguiente:
«Artículo 13
Excepciones al régimen de retención a cuenta
1. Los Estados miembros que practiquen la retención a cuenta de conformidad con el artículo 11 establecerán los siguientes procedimientos con el objeto de asegurar que un beneficiario efectivo pueda solicitar que esa retención a cuenta no se lleve a cabo:
a)
un procedimiento que permita al beneficiario efectivo autorizar expresamente al agente pagador a comunicar información conforme al capítulo II, entendiéndose que tal autorización abarcará todos los pagos de intereses atribuibles al beneficiario efectivo por ese agente pagador. En ese caso, será de aplicación el artículo 9;
b)
un procedimiento que garantice que no se practique la retención a cuenta cuando el beneficiario efectivo presente a su agente pagador un certificado expedido a su nombre por la autoridad competente de su Estado miembro de residencia a efectos fiscales con arreglo al apartado 2.
2. A petición del beneficiario efectivo, la autoridad competente de su Estado miembro de residencia a efectos fiscales expedirá un certificado que indique:
a)
nombre, dirección, número de identificación fiscal o equivalente, y fecha y lugar de nacimiento del beneficiario efectivo;
b)
nombre y dirección del agente pagador;
c)
número de cuenta del beneficiario efectivo o, si no hubiera, la identificación del valor.
Este certificado será válido durante un período no superior a tres años. Se expedirá a cualquier beneficiario efectivo que lo solicite en los dos meses siguientes a su solicitud.».
11)
El artículo 14 se modifica como sigue:
a)
en el apartado 2, la primera frase se sustituye por el texto siguiente:
«Si un pago de intereses atribuido a un beneficiario efectivo ha sido objeto de retención a cuenta en el Estado miembro del agente pagador, el Estado miembro de residencia fiscal del beneficiario efectivo le concederá un crédito de impuesto igual al importe de dicha retención, de conformidad con su legislación nacional.»;
b)
el apartado 3 se sustituye por el texto siguiente:
«3. Si, además de la retención a cuenta contemplada en el artículo 11, un pago de intereses atribuido a un beneficiario efectivo ha sido objeto de cualquier otro tipo de retención y el Estado miembro de residencia fiscal del beneficiario efectivo concede un crédito de impuesto por dicha retención en virtud de su legislación nacional o de convenios relativos a la doble imposición, dicha retención se deducirá antes de que se aplique el procedimiento establecido en el apartado 2.».
12)
En el artículo 15, apartado 1, en el segundo párrafo, el término «el anexo» se sustituye por «el anexo III».
13)
La primera frase del artículo 18 se sustituye por el texto siguiente:
«La Comisión presentará cada tres años al Consejo un informe sobre la aplicación de la presente Directiva basándose en las estadísticas que figuran en el anexo IV y que cada Estado miembro facilitará a la Comisión.».
14)
Se insertan los artículos siguientes:
«Artículo 18bis
Medidas de aplicación
1. La Comisión, de conformidad con el procedimiento contemplado en el artículo 18 ter, apartado 2, podrá adoptar medidas con vistas a:
a)
especificar los proveedores de datos a los que podrán recurrir los agentes pagadores a fin de obtener la información necesaria para el correcto tratamiento, a los fines del artículo 6, apartado 1, párrafo primero, letras b), d) y e);
b)
establecer formatos y medidas prácticas comunes necesarios con vistas al intercambio electrónico de información previsto en el artículo 9;
c)
establecer formularios comunes para los certificados y otros documentos que faciliten la aplicación de la presente Directiva, en particular para los documentos expedidos en los Estados miembros que practiquen la retención a cuenta, y utilizados a los fines del artículo 14 por el Estado miembro de residencia fiscal del beneficiario efectivo.
2. La Comisión actualizará la lista del anexo III a petición de los Estados miembros directamente interesados.
Artículo 18ter
Comité
1. La Comisión estará asistida por el Comité de Cooperación Administrativa en el ámbito de la Fiscalidad (“el Comité”).
2. En los casos en que se haga referencia al presente apartado, será de aplicación el artículo 5 del Reglamento (UE) no 182/2011.».
15)
El anexo se modifica de acuerdo con el anexo de la presente Directiva.
Artículo 2
1. Los Estados miembros adoptarán y publicarán, antes del 1 de enero de 2016, las disposiciones legales, reglamentarias y administrativas necesarias para dar cumplimiento a lo establecido en la presente Directiva. Comunicarán inmediatamente a la Comisión el texto de dichas disposiciones.
Aplicarán dichas disposiciones a partir del primer día del tercer año civil siguiente al año civil de entrada en vigor de la presente Directiva.
Cuando los Estados miembros adopten dichas disposiciones, estas harán referencia a la presente Directiva o irán acompañadas de dicha referencia en su publicación oficial. Los Estados miembros establecerán las modalidades de la mencionada referencia.
2. Los Estados miembros comunicarán a la Comisión el texto de las disposiciones básicas de Derecho interno que adopten en el ámbito regulado por la presente Directiva.
Artículo 3
La presente Directiva entrará en vigor el día de su publicación en el Diario Oficial de la Unión Europea.
Artículo 4
Los destinatarios de la presente Directiva son los Estados miembros.
Hecho en Bruselas, el 24 de marzo de 2014.