РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) 2015/262 НА КОМИСИЯТА
от 17 февруари 2015 година
за определяне на правила в съответствие с директиви 90/427/ЕИО и 2009/156/ЕО на Съвета по отношение на методите за идентификация на еднокопитни животни (Регламент за паспорт на еднокопитните животни)
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Директива 90/427/ЕИО на Съвета от 26 юни 1990 г. относно зоотехническите и генеалогичните условия за търговия с еднокопитни животни в Общността (1), и по-специално член 4, параграф 2, букви в) и г), член 6, параграф 2, второ тире и член 8, параграф 1, първа алинея от нея,
като взе предвид Директива 2009/156/ЕО на Съвета от 30 ноември 2009 г. относно ветеринарно-санитарните условия, регулиращи движението и вноса от трети страни на еднокопитни животни (2), и по-специално член 4, параграф 4 от нея,
като има предвид, че:
(1)
В Директива 90/427/ЕИО се определят зоотехническите условия, уреждащи търговията с еднокопитни животни в рамките на Съюза. С нея от държавите членки се изисква да гарантират, че регистрираните еднокопитни животни, които се движат в рамките на Съюза, се придружават от идентификационен документ, издаден от одобрени развъдни организации или асоциации на животновъди, посочени в директивата.
(2)
В Директива 2009/156/ЕО се определят ветеринарно-санитарните условия относно движението и вноса от трети държави на еднокопитни животни. В нея се предвижда, че регистрираните еднокопитни животни трябва да се идентифицират с идентификационен документ, издаден в съответствие с Директива 90/427/ЕИО от международна асоциация или организация, която организира състезания или надбягвания с коне. Еднокопитните животни за разплод и доотглеждане трябва да са идентифицирани по метод, установен от Комисията.
(3)
В Регламент (ЕО) № 504/2008 на Комисията (3), който се прилага от 1 юли 2009 г., се определят правила за идентификацията на еднокопитни животни, които са родени или внесени в Съюза, и се определя какъв е идентификационният документ за еднокопитни животни (паспорт на еднокопитно животно), който е многоцелеви документ, предназначен за нуждите на здравето на животните, общественото здраве, зоотехниката и конния спорт. Като поставя акцент върху идентификационния документ като съществен елемент от системата за идентификация на еднокопитните животни, този регламент само предвижда възможността за включване на информацията, съдържаща се в базите данни на редица органи, издаващи посочените документи, в централна база данни или за създаване на мрежа от техните бази данни и централната база данни.
(4)
Държавите членки срещат затруднения при изпълнението на мерките, предвидени в Регламент (ЕО) № 504/2008. Тези затруднения се отнасят преди всичко до метода на идентификация на еднокопитни животни чрез идентификационния документ.
(5)
Разследванията, проведени от държавите членки, показаха, че идентификационният документ е обект на значителни измами. Основният риск е незаконното повторно въвеждане в хранителната верига на еднокопитни животни, които преди това са били изключени от клане за консумация от човека и лекувани с медицински продукти, които не са разрешени за животни, отглеждани за производство на храни. След приемането на Решение 2000/68/ЕО на Комисията (4) хиляди еднокопитни животни са били безвъзвратно изключени от клане за консумация от човека. Липсата на варианти, различни от доживотното отглеждане на излишни и нежелани еднокопитни животни, които са били изключени от клане за консумация от човека, е довело до занемаряване и изоставяне на животните със сериозни последици за здравето им и за хуманното отношение към тях. Това положение се влошава от настоящата икономическа ситуация, в която в много случаи стопаните не могат да си позволят отглеждането на еднокопитни животни в края на продуктивния им живот. В някои държави членки тези проблеми са стигнали до такива размери, че компетентните органи са започнали програми за клане на излишни еднокопитни животни, които са извън хранителната верига.
(6)
През последните години възникна едно ново явление - незаконната паша - което засяга собствениците на пасища, тъй като така по закон те стават стопани на еднокопитни животни и неволно придобиват отговорности съгласно Регламент (ЕО) № 504/2008. Неясният статут на тези еднокопитни животни може също така да има значение за правилното прилагане на правилата на Съюза в други области.
(7)
Стана ясно, че информацията, записана в базата данни на органа, който издава идентификационния документ, към момента на издаването му бързо остарява. Следователно може да се каже, че е изключително трудно, ако не и напълно неосъществимо, при сертифициране или проверка на самоличността компетентните органи да проверяват дали даден идентификационен документ е автентичен, дали съдържащата се в него информация е актуална и достоверна и дали не е бил неправомерно подправян, най-вече по отношение на статута на животните като предназначени за клане, но също и с цел да се използват по-благоприятни условия за здравето и хуманното отношение към животните при движение на регистрирани еднокопитни животни.
(8)
В повечето държави членки базите данни на различните органи, които издават паспортите, не са свързани една с друга, а по правни и административни причини съществуването на един-единствен орган за издаване на паспорти не е лесно осъществим вариант. Поради това създаването на централна база данни се смята за най-ефективното решение за обмен и синхронизиране на данни между различните участници съгласно директиви 90/427/ЕИО и 2009/156/ЕО, както и необходима мярка за управление на идентификационните документи на еднокопитни животни с цел да се осигурят не само необходимите гаранции за здравето на животните, но също така и да се даде възможност за прилагането на тези разпоредби в законодателството на Съюза за хуманното отношение към животните и за общественото здраве, където точната и надеждната идентификация на еднокопитни животни е важно условие.
(9)
Проучване, проведено от Комисията по повод на събитията от 2013 г. с конското месо, показа, че 23 държави членки са създали централна база данни, а две държави членки имат единна база данни съответно за регистрирани еднокопитни и еднокопитни за разплод и доотглеждане. Три държави членки, представляващи около 20 % от 6,7-те милиона еднокопитни животни в Съюза, нямат централизирана база данни.
(10)
Ето защо е необходимо системата на Съюза за идентификация на еднокопитни животни да се преразгледа, за да се гарантира, че тя е както безопасна, така и лесна за използване от потребителите.
(11)
Вносът на еднокопитни животни в териториите, посочени в приложение I към Регламент (ЕО) № 882/2004 на Европейския парламент и на Съвета (5), е обвързан с условията, определени в съответствие с Директива 2009/156/ЕО, и е разрешен от трети държави, изброени в приложението към Решение 2004/211/ЕО на Комисията (6). Обикновено около 4 000 регистрирани еднокопитни и еднокопитни за разплод и доотглеждане се въвеждат всяка година в Съюза при условията, посочени в Решение 93/197/ЕИО на Комисията (7).
(12)
Когато се прилагат митническите режими, определени в Регламент (ЕС) № 952/2013 на Европейския парламент и на Съвета (8), е необходимо допълнително позоваване на Регламент (ЕИО) № 706/73 на Съвета (9). В Регламент (ЕИО) № 706/73 се предвижда, че от 1 септември 1973 г. правилата на Съюза в областта на ветеринарното законодателство се прилагат и в Англо-нормандските острови и на остров Ман.
(13)
С Решение 96/78/ЕО на Комисията (10) се определят критериите за вписването и регистрацията на еднокопитни животни в племенните книги за развъдни цели. С посоченото решение се изисква, наред с други неща, че за да бъде вписано в главния раздел на племенна книга за своята порода, дадено еднокопитно животно трябва да бъде идентифицирано като неотбито конче до 6-месечна възраст съгласно правилата за водене на племенната книга, според които се изисква най-малкото сертификат за покриване. В интерес на последователността на законодателството на Съюза и лесното му прилагане правилата относно идентификационния документ следва да не възпрепятстват прилагането на правилата относно идентификацията на еднокопитни животни за целите на тяхното вписване в племенните книги.
(14)
Методите за идентификация на еднокопитни животни, предвидени в настоящия регламент, следва да бъдат в съответствие също и с принципите, установени от одобрени в съответствие с Решение 92/353/ЕИО на Комисията (11) развъдни организации. В съответствие с посоченото решение организацията или асоциацията, които водят племенната книга за произхода на породата, следва да определят принципите за идентификация на еднокопитните животни и на разделянето на племенната книга по раздели и на родословията, вписани в племенните книги.
(15)
За да се гарантира високо качество на идентификационните документи и водене на отчетност за всички еднокопитни животни в Съюза, държавите членки следва да гарантират, че системите за идентификация на регистрирани еднокопитни животни, които са вписани или регистрирани в племенните книги, заведени от одобрени или признати развъдни организации или асоциации на животновъди, по отношение на издаването на идентификационните документи отговарят на условията, установени за определянето от компетентния орган на институции, които да издават идентификационни документи за еднокопитни животни за разплод и доотглеждане.
(16)
Определението за еднокопитни животни - изцяло в обхвата на член 2, буква б) от Директива 2009/156/ЕО, следва да бъде в съответствие с таксономията, използвана в законодателството на Съюза, като например допълненията към Регламент (ЕИО) № 3626/82 на Съвета (12) и Регламент (ЕС) № 206/2010 на Комисията (13).
(17)
Тъй като определението за стопанство от Директива 92/35/ЕИО на Съвета (14) включва природни резервати, в които еднокопитни животни живеят на свобода, като така то е по-обхватно от определеното в Директива 2009/156/ЕО, е целесъобразно определението за стопанство в настоящия регламент също да обхваща и природни резервати, в които еднокопитните животни живеят на свобода.
(18)
Ветеринарният контрол, необходим за получаване на ветеринарно-здравните гаранции, изисквани в съответствие с Директива 2009/156/ЕО, може да се осигури само ако стопанството, както е определено в посочената директива, е известно на компетентния орган. Подобни изисквания произтичат от прилагането на раздел I, глава II, част A от приложение I към Регламент (ЕО) № 854/2004 на Европейския парламент и на Съвета (15) във връзка с еднокопитните животни като животни, отглеждани за производство на храни. Като се вземе предвид обаче честото движение на еднокопитни животни в рамките на ЕС, не е целесъобразно да се изгражда система, чрез която еднокопитните животни да се проследяват в реално време. По-скоро за компетентните органи следва да има на разположение данни за идентификация и за тази цел наличието на централна база данни във всяка държава членка е от основно значение за управлението на информацията за еднокопитни животни, които се отглеждат в съответната държава членка.
(19)
Законодателството на Съюза прави разграничение между собствениците и стопаните на животните. Терминът „животновъд“ е определен и използван в Регламент (ЕО) № 1760/2000 на Европейския парламент и на Съвета (16). В Директива 2009/156/ЕО се говори за собственик на животното и животновъд. Комбинирано определение на собственик и на лице, което отглежда животни (стопанин), се съдържа в Директива 92/35/ЕИО. Тъй като според законодателството на Съюза и националното законодателство собственикът на еднокопитно животно не е задължително лицето, което отговаря за еднокопитното животно, целесъобразно е да се уточни, че основно стопанинът, който може да е или да не е и негов собственик, следва да е отговорен за идентификацията на еднокопитните животни в съответствие с настоящия регламент.
(20)
Съгласно законодателството в държавите членки или като изискване на някои издаващи органи е необходимо информацията за собственика на животното да бъде вписана в идентификационния документ, а впоследствие - и в базата данни, водена от издаващия орган. Тази информация за собствеността, а най-вече за промяната в собствеността, може да бъде предоставена със сертификати за собственост или регистрационни карти в различен формат, включително картата carte d'immatriculation, използвана успешно в една от държавите членки.
(21)
В Директива 2008/73/ЕО на Съвета (17) се предвижда държавите членки да съставят и да актуализират списъци на одобрени заведения във ветеринарната и зоотехническата област и да ги предоставят на останалите държави членки и на обществеността. За да бъде улеснен достъпът на останалите държави членки и на обществеността до списъците на одобрените заведения, тези списъци следва да бъдат предоставени в електронен формат от държавите членки посредством информационни интернет страници. Комисията следва да подпомогне държавите членки при осигуряването на достъп на останалите държави членки и на обществеността до тези списъци, като предостави адреса на уебсайта, на който са публикувани препратки към националните информационни интернет страници на държавите членки.
(22)
За да се улесни обменът на информация между държавите членки по електронен път, както и за да се осигури прозрачност и яснота, е важно списъците да бъдат представени по единен начин в целия Съюз. Поради това в Решение 2009/712/ЕО на Комисията (18) са установени образци за оформлението на посочените списъци на информационните интернет страници, създадени от държавите членки.
(23)
В Регламент (ЕО) № 504/2008 се предвижда, че еднокопитни животни не се отглеждат, освен ако не са идентифицирани в съответствие с посочения регламент. На Комисията се е налагало да отговоря на няколко жалби относно популации от домашни коне, които живеят извън стопанствата в условия, несъвместими с условията, които в посочения регламент са описани като полудиви. Поради това е необходимо да се изясни, че еднокопитните животни, живеещи в Съюза, следва да бъдат идентифицирани, а като втора стъпка да се предвиди дерогация, когато това условие не може да бъде изпълнено.
(24)
Еднокопитните животни, които живеят в Съюза, следва да се идентифицират с доживотен идентификационен документ, който съдържа текстово описание и контурна схема на еднокопитното животно и в който са отбелязани индивидуалните белези на животното за целите на удостоверяването на самоличността. Тези белези могат да бъдат както унаследени - като например повече от три завъртока, кестени, цветни петна, редки дефекти на очната пигментация, характерни вдлъбнатини на мускулите, а също и особености в структурата на ириса или ретината, специфични генетични маркери (ДНК профил), така и придобити - като например депигментация от оседлаването, белези от рани, включително от кастрация на жребци, или от жигосване.
(25)
Идентификационни документи следва да се издават само ако са попълнени с необходимите данни за идентификация, които трябва да бъдат записани в базата данни на издаващия орган в съответствие с настоящия регламент.
(26)
Освен това в сертификата за произход, предвиден с Директива 90/427/ЕИО, който следва да се включи в идентификационния документ, следва да е отбелязана цялата необходима информация, за да се гарантира, че еднокопитните животни, които се прехвърлят между различни племенни книги, се вписват в съответния раздел на племенната книга, на чиито критерии отговарят.
(27)
В съответствие с Решение 96/510/ЕО на Комисията (19) родословният и зоотехнически сертификат за регистрирани еднокопитни животни трябва да отговаря на идентификационния документ, определен в Решение 93/623/ЕИО на Комисията (20). Тъй като решения 93/623/ЕО и 2000/68/ЕО са отменени с Регламент (ЕО) № 504/2008, е целесъобразно да се поясни, че всяко позоваване на тези решения следва да се счита за позоваване на настоящия регламент.
(28)
Органите, издаващи идентификационни документи на регистрирани еднокопитни животни, следва да бъдат организациите или асоциациите, които водят или създават племенни книги за регистрирани еднокопитни животни и които са официално одобрени или признати от компетентния орган на дадената държава членка в съответствие с Решение 92/353/ЕИО, или официална агенция на държавата членка, която води племенната книга, в която се вписва или регистрира еднокопитното животно за разплод в съответствие с Решение 96/78/ЕО. Освен това националните клонове на международни организации или асоциации, които организират състезания или надбягвания с коне и са със седалище в държава членка, следва също така да могат да действат като орган за издаване на идентификационни документи на регистрирани коне.
(29)
На държавите членки следва да се предостави повече свобода на преценка по отношение на издаващите органи, които издават идентификационни документи за еднокопитни животни за разплод и доотглеждане. Следва да бъде възможно тези идентификационни документи да бъдат издавани от компетентния орган за стопанството, където се отглежда еднокопитното животно по време на неговата идентификация, или от издаващ орган, който се определя от посочения компетентен орган и се намира под неговия надзор.
(30)
Компетентният орган, отговорен за одобряването или признаването на организациите или асоциации, които създават племенни книги в съответствие с приложението към Решение 92/353/ЕИО, следва да си сътрудничи с компетентния орган, посочен в Регламент (ЕО) № 882/2004, за да се гарантира - при необходимост чрез трансгранично сътрудничество - че идентификационните документи за еднокопитни животни се издават и използват в съответствие с настоящия регламент.
(31)
Тъй като всички еднокопитни животни, родени или внесени в Съюза, следва да бъдат идентифицирани в съответствие с настоящия регламент с единен идентификационен документ, издаден за целия им живот, са необходими специални разпоредби за случаите, когато статутът на животното се променя от „еднокопитно за разплод и доотглеждане“ на „регистрирано еднокопитно животно“ по смисъла на Директива 2009/156/ЕО. Като се имат предвид значителните последици от такава промяна върху движението, търговията с животни, както и вносът в Съюза от трети държави на еднокопитни животни по отношение на приложимите правила за здравеопазване на животните, определени в Директива 2009/156/ЕО, а така също и по отношение на правилата за хуманно отношение към животните, уреждащи такова движение в съответствие с Регламент (ЕО) № 1/2005 на Съвета (21), е необходимо компетентният орган да разполага с единна точка за достъп, а именно централна база данни, за да провери данните за идентификацията на еднокопитните животни, които се изискват при сертифицирането или при официален контрол.
(32)
Държавите членки трябва да са в състояние да въвеждат специални режими за идентификация на еднокопитни животни, отглеждани в диви или полудиви условия в определени зони или територии, включително природни резервати, с оглед спазването на определението за стопанство съгласно Директива 92/35/ЕИО. Всяка дерогация от общото задължение за идентификация на еднокопитни животни обаче следва да бъде предоставена само когато тези определени популации на еднокопитни животни, живеещи в диви или полудиви условия, са ефективно отделени от еднокопитни животни, които се използват като домашни животни, и остават не само извън контрол от човека по отношение на оцеляването и размножаването им, но също и извън обхвата на Директива 98/58/ЕО на Съвета (22), която не се прилага по отношение на животни, които живеят в диви условия.
(33)
За удостоверяването на самоличността на еднокопитното животно идентификационният документ следва да съдържа на първо място изключително достоверно описание на еднокопитното животно, включващо текстово описание на еднокопитното животно и неговите белези, и подробна контурна схема, на която са изобразени индивидуалните и отличителните белези на еднокопитното животно.
(34)
За да се гарантира, че еднокопитните животни са описани правилно в придружаващите ги идентификационни документи, издаващите органи следва да се стремят да следват най-добрите практики и да обучат служителите, натоварени с описанието на животните, като например да следват насоките, предоставени от Международната федерация по конен спорт (Fédération Équestre Internationale) (23) и от Weatherbys (24).
(35)
Белезите на дадено еднокопитно животно и приложените средства за идентификация, които са използвани съвместно за целите на удостоверяването на самоличността, следва не само да установят наличието на недвусмислена връзка между еднокопитното животно и идентификационния му документ, но следва също така да показват, че това еднокопитно животно е минало процеса на идентификация в съответствие с настоящия регламент, така че за едно еднокопитно животно се издава не повече от един идентификационен документ. Електронните идентификатори („транспондери“) за еднокопитни животни вече са навлезли в широка употреба в международен план. Тази технология следва да се използва, за да се осигури ясна връзка между еднокопитното животно и идентификационния му документ, въпреки че следва да се предвидят алтернативни методи, които да се използват за проверка на самоличността на еднокопитните животни, при условие че тези алтернативни методи предлагат еквивалентни гаранции за предотвратяване на многократно издаване на идентификационни документи.
(36)
Транспондерите, използвани за маркиране на еднокопитни животни, и четящите устройства за показване на кода, вградени в транспондера, следва да отговарят на международно приетите стандарти. Тези стандарти предвиждат две различни системи за гарантиране на уникалността на кода на транспондера. По-голямата част от държавите членки са изпълнили Регламент (ЕО) № 504/2008 така, че при тях се използва тризначен буквено-цифров код на държавата и управлението на разпределението на транспондерите се осъществява чрез техните компетентни органи.
(37)
Тази система за гарантиране на уникалността на кода на транспондера следва да бъде интегрирана в проекта на базата данни, поддържана от издаващите органи, и в централната база данни и да се прилага така, че да не се нарушават търговията и вносът в Съюза на еднокопитни животни, които също са маркирани с транспондер, който показва буквено-цифров код в различен вид.
(38)
В Директива 90/425/ЕИО на Съвета (25) се предвижда извършването на ветеринарни проверки на някои животни и продукти при тяхното местоназначение. По-специално, в него се предвижда, че отбелязаните в сертификата или в документа, предвиден в посочената директива, получатели на животните трябва по искане на компетентния орган на държавата членка по местоназначение и в необходимата степен да извършват тези проверки и да уведомяват предварително за пристигането на животни и продукти от друга държава членка, по специално за естеството на пратката и за предвидената дата на пристигане. Това уведомяване не се изисква за регистрирани коне, снабдени с предвидения с Директива 90/427/ЕИО идентификационен документ.
(39)
Въпреки че еднокопитните животни винаги трябва да се придружават от идентификационните си документи в съответствие с настоящото законодателство на Съюза, следва да се предвиди разпоредба, която да допуска дерогация от това изискване, когато изпълнението му е невъзможно или дори нецелесъобразно с оглед на съхраняването на идентификационния документ през целия живот на еднокопитното животно, или когато посоченият документ не е бил издаден, ако животното е било предназначено за клане, преди да достигне необходимата пределна възраст за идентификация.
(40)
На държавите членки следва също така да се позволи да допускат използването на опростен идентификационен документ за еднокопитни животни, които се придвижват в границите на територията им. В различни сфери бяха въведени пластмасови карти с вградени компютърни чипове („карти с чип“) като устройства за запаметяване на данни. Следва да се допусне издаването на такива карти с чип като допълнителна възможност в добавка към идентификационния документ и използването им при определени условия вместо идентификационния документ, придружаващ еднокопитните животни за разплод и доотглеждане по време на тяхното движение в границите на държава членка.
(41)
Необходимо е също така да се вземат предвид случаите, когато оригиналният идентификационен документ, издаден в съответствие с настоящия регламент за целия живот на еднокопитното животно, бъде загубен, вече не се чете или съдържа неточна информация, което обаче не е в резултат от неправомерни действия. Тези разпоредби следва да изключат колкото се може по-обхватно възможността за незаконно притежаване на повече от един идентификационен документ, с цел да се отрази правилно статутът на еднокопитното животно като предназначено за клане за консумация от човека. При наличието на достатъчно информация, която може да се провери, следва да се издаде дубликат на идентификационния документ, който е отбелязан като такъв и в който еднокопитното животно се изключва от клане за консумация от човека. В други случаи следва да бъде издаден заместващ идентификационен документ, на който също е отбелязано, че е заместващ, и в който еднокопитните животни са изключени от клане за консумация от човека и който освен това следва да определя животното като еднокопитно животно за разплод и доотглеждане.
(42)
Тези процедури следва също така да се прилагат за еднокопитни животни, които са представени за идентификация след установения краен срок за първата идентификация, тъй като не могат да бъдат изключени измамни практики и намерение да се получи допълнителен идентификационен документ.
(43)
В някои случаи, когато еднокопитните животни се вписват или регистрират в племенни книги, водени от развъдни организации в трети държави, са необходими специални разпоредби, които позволяват еднокопитното животно да остане регистрирано в племенната книга, като едновременно с това се гарантира неговото изключване от хранителната верига чрез съответните записи в посочения идентификационен документ.
(44)
В съответствие с Директива 2009/156/ЕО идентификационният документ е инструмент за ограничаване на движението на еднокопитни животни, ако в стопанството, където те се държат или отглеждат, има огнище на болест, която задължително се обявява. Поради това е необходимо да се предвиди при наличие на огнища на определени болести валидността на посочения идентификационен документ за целите на движението да се прекрати чрез съответното вписване в идентификационния документ.
(45)
Освен това с Директива 2009/156/ЕО се изисква регистрираните еднокопитни животни, когато те напускат стопанството, да бъдат идентифицирани с идентификационен документ, който трябва да удостоверява по-специално, че еднокопитните животни не идват от стопанство, на което са били наложени определени забрани. С оглед на това е целесъобразно попълването на съответния раздел от образеца на идентификационния документ да бъде задължително по отношение на всички еднокопитни животни, както и съответно да се преформулира.
(46)
При настъпването на смърт на еднокопитно животно, различна от смърт при клане в кланица, идентификационният документ, ако придружава трупа съгласно националното законодателство, следва да бъде върнат на издаващия орган от органа, осъществяващ надзора над обработката на мъртвото животно в съответствие с Регламент (ЕО) № 1069/2009 на Европейския парламент и на Съвета (26) или над кремирането в инсталации за изгаряне с нисък капацитет, посочени в глава III на приложение III към Регламент (ЕС) № 142/2011 на Комисията (27), и следва да се гарантира, че транспондерът или други алтернативни методи, използвани за удостоверяване на самоличността на еднокопитните животни, не могат да бъдат рециклирани.
(47)
За предотвратяване на това транспондерите да навлязат в хранителната верига, месото от еднокопитни животни, от които не е било възможно да се отстрани транспондерът по време на клането, следва да бъде обявено за негодно за консумация от човека в съответствие с раздел II, глава V от приложение I към Регламент (ЕО) № 854/2004. За да се улесни намирането на местоположението на имплантираните транспондери, мястото на имплантиране следва да бъде стандартизирано и отбелязано в идентификационните документи.
(48)
В съответствие с Регламент (ЕО) № 178/2002 на Европейския парламент и на Съвета (28) живите животни, подготвени за пускане на пазара за консумация от човека, се определят като храна. В посочения регламент се предвижда широк обхват на отговорностите на стопанските субекти в областта на храните във всички етапи на производството на храни, включително проследяването на животни за производство на храни.
(49)
Еднокопитните животни за разплод и доотглеждане, както и регистрираните еднокопитни животни на определен етап от живота си могат да станат еднокопитни за клане, както е определено в Директива 2009/156/ЕО. Месо на нечифтокопитни животни, синоним на еднокопитни животни, е определено в точка 1 от приложение I към Регламент (ЕО) № 853/2004 на Европейския парламент и на Съвета (29), в който се определят специфични хигиенни правила за храните от животински произход.
(50)
След изтичането на действието на преходните разпоредби за прилагането на регламенти (ЕО) № 853/2004, (ЕО) № 854/2004 и (ЕО) № 882/2004 в съответствие с Регламент (ЕО) № 2076/2005 на Комисията (30), от 1 януари 2010 г. се прилагат изискванията за информацията относно хранителната верига за еднокопитните животни.
(51)
В Регламент (ЕО) № 853/2004 се предвижда, че предприятието за хранителни продукти, управляващо кланицата, получава, проверява и действа съобразно информацията за хранителната верига, която дава данни за произхода, историята и управлението на животните, предназначени за производство на храни. Компетентният орган може да разреши информацията за домашните еднокопитни животни да бъде изпратена до кланицата едновременно с животните вместо предварително. Поради това идентификационният документ, който придружава еднокопитните животни за клане, следва да стане част от тази информация за хранителната верига.
(52)
В Регламент (ЕО) № 854/2004 се предвижда, че официалният ветеринарен лекар проверява дали стопанският субект в областта на храните изпълнява задължението си да гарантира, че животните, приети за клане за консумация от човека, са надлежно идентифицирани.
(53)
В Регламент (ЕО) № 853/2004 се предвижда стопанските субекти в областта на храните да проверяват паспортите, придружаващи еднокопитните домашни животни, за да се гарантира, че животното е предназначено за клане за консумация от човека, а ако те приемат животното за клане, те предават паспорта му на официалния ветеринарен лекар.
(54)
Като се има предвид специфичното положение на еднокопитните животни, родени като животни от видове, отглеждани за производство на храни, но не винаги отглеждани предимно с тази цел и не във всички случаи отглеждани през целия си живот от стопанските субекти в областта на храните, както е определено в член 3, подточка 3 от Регламент (ЕО) № 178/2002, е необходимо да се предвиди процедура, която да гарантира безпрепятствена връзка от проверките на идентификационния документ от съображения за опазване на общественото здраве до управлението на този документ в съответствие с Директива 2009/156/ЕО. Поради това наличието на централна база данни във всяка държава членка е от съществено значение за проверката на някои данни за и в идентификационния документ, преди да се вземе решение за приемане на дадено животно за клане за консумация от човека. Когато информацията по отношение на изключването от клане за консумация от човека в раздел II на идентификационния документ не съответства на информацията, записана в централната база данни, предимство има информацията, която се съдържа в който и да било от двата източника, въз основата на която дадено еднокопитно животно се изключва от клане за консумация от човека.
(55)
Директива 96/22/ЕО на Съвета (31) се прилага за селскостопански животни, включително домашни еднокопитни животни, както и диви животни от видовете, които се отглеждат в дивечови стопанства. В член 7 от посочената директива се разрешава търговия с регистрирани еднокопитни животни, на които за зоотехнически цели са предписвани ветеринарномедицински продукти, съдържащи алил тренболон или бета-агонисти, да се извършва преди изтичането на карентния период, в случай че са изпълнени изискванията за регламентиране на предписването и че видът и датата на третирането са записани в сертификата или паспорта, които придружават тези животни.
(56)
Съгласно член 2, буква б) от Регламент (ЕО) № 470/2009 на Европейския парламент и на Съвета (32)„животни, отглеждани за производство на храни“ са животни, които се развъждат, отглеждат, изхранват, колят или улавят с цел произвеждане на храни. В член 16 от посочения регламент се предвижда, че само фармакологичноактивни субстанции, които са класифицирани в съответствие с член 14, параграф 2, буква а), б) или в) от него, могат да бъдат прилагани на животни, отглеждани за производство на храни в рамките на Съюза, при условие че прилагането е в съответствие с Директива 2001/82/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (33).
(57)
В член 6 от Директива 2001/82/ЕО се предвижда, че за целите на прилагането на даден ветеринарномедицински продукт върху един или повече видове продуктивни животни може да не се издава разрешително за пускане на пазара с цел, с изключение когато фармакологичноактивните вещества, които се съдържат в този продукт, са включени в приложения I, II или III към Регламент (ЕИО) № 2377/90. Правилата, предвидени в посочените приложения, към момента са определени в Регламент (ЕС) № 37/2010 на Комисията (34). Чрез дерогация обаче даден ветеринарномедицински продукт, съдържащ фармакологичноактивни вещества, които не са включени в приложения I, II или III към Регламент (ЕИО) № 2377/90, могат да бъдат разрешени за някои животни от семейство еднокопитни, за които в съответствие със законодателството на Съюза относно здравето на животните, е декларирано, че не са предназначени за клане с цел консумация от човека. Тези ветеринарномедицински продукти не трябва да съдържат активни вещества, които са включени в приложение IV към Регламент (ЕИО) № 2377/90, нито да са предназначени за употреба при лечение на състояния, описани подробно в разрешената кратка характеристика на продукта, за които даденият ветеринарномедицински продукт е разрешен за употреба при животни от семейство еднокопитни. Поради това следва да се предвидят разпоредби, че еднокопитното животно може да бъде изключено от клане за консумация от човека по преценка на собственика на животното.
(58)
В член 10, параграфи 2 и 3 от Директива 2001/82/ЕО се предвиждат специални дерогации от член 11 от същата директива по отношение на еднокопитни, засягащи лечението на продуктивни животни с лекарствени продукти, които имат установени максимално допустими граници на остатъчни вещества за видове, различни от целевите видове, или са разрешени за друго състояние, при условие че еднокопитните са идентифицирани в съответствие със законодателството на Съюза и в идентификационния им документ специално е отбелязано, че не са предназначени за клане с цел консумация от човека или че са предназначени за клане с цел консумация от човека, след карентен период от поне шест месеца след лечението на животните с веществата, изброени в Регламент (ЕО) № 1950/2006 (35).
(59)
В съответствие с Директива 2001/82/ЕО държавите членки гарантират, че собствениците или животновъдите, които отглеждат продуктивни животни, могат да представят доказателство за закупуването, притежаването и прилагането на ветеринарномедицински продукти при тези животни в продължение на пет години след тяхното прилагане, включително в случаите, когато животното е заклано по време на петгодишния срок. Поради това за прилагането на това законодателство е необходимо клането на еднокопитно животно да се въвежда незабавно в централната база данни на държавата членка, в която се намира стопанството на животното.
(60)
С оглед на това да се запази контролът над издаването на идентификационни документи, в базата данни, поддържана от издаващия орган, следва да се зададе минимален набор от необходими данни по отношение на издаването на посочените документи.
(61)
Системата за универсалния доживотен номер на еднокопитните (UELN) бе договорена в световен мащаб от най-важните организации за отглеждане на коне и за провеждане на конни надбягвания. Тя бе разработена по инициатива на Световната федерация за отглеждане на състезателни коне (World Breeding Federation for Sport Horses, WBFSH), Международния комитет по племенните книги (the International Stud-Book Committee, ISBC), Световната организация за отглеждане на арабски коне (the World Arabian Horse Organization, WAHO), Европейската конференция на организациите за отглеждане на арабски коне (the European Conference of Arabian Horse Organisations, ECAHO), Международната конференция за отглеждане на англо-арабските коне (Conférence Internationale de l'Anglo-Arabe, CIAA), Международната федерация по конен спорт (Fédération Equestre Internationale, FEI) и Европейския съюз за надпрепусквания с двуколки (Union Européenne du Trot, UET), а информация за тази система може да се получи на уебсайта на UELN (36).
(62)
Системата UELN е подходяща за регистрация както на регистрирани еднокопитни, така и на еднокопитни за разплод и доотглеждане и позволява да бъдат въведени постепенно компютъризирани мрежи, за да се гарантира, че самоличността на животните може да се проверява и занапред в съответствие с член 6 от Директива 90/427/ЕИО, когато става въпрос за регистрирани еднокопитни животни.
(63)
При определяне на кодове за базите данни тези кодове и форматът на записаните идентификационни номера на отделните животни следва по никакъв начин да не противоречат на създадената система UELN. Затова преди да бъдат определени каквито и да било нови кодове за дадена база данни, трябва да се прави справка в списъка на определените кодове UELN.
(64)
В Директива 2009/156/ЕО се изисква официалният ветеринарен лекар да отбелязва идентификационния номер или номера на идентификационния документ на закланото еднокопитно животно, както и да изпрати на компетентния орган по мястото на изпращане - по негово искане - удостоверение, че животното е било заклано. Поради това следва да се изясни, че в тези случаи идентификационните документи трябва да бъдат унищожени на мястото на клане, за да се предотврати неправомерната употреба на идентификационните документи на закланите еднокопитни животни.
(65)
В посочената директива се предвижда също така, че когато регистрирани коне са заклани, което включва умъртвяване, поради борба с болест, идентификационните им документи се връщат на органа, който ги е издал. Тези изисквания следва да се прилагат и за идентификационни документи, издадени за регистрирани еднокопитни животни, различни от регистрирани коне и еднокопитни животни за разплод и доотглеждане.
(66)
За да се гарантира, че базите данни на издаващите органи съдържат актуализирана информация, е необходимо да се установи как се предава информацията за смъртта или загубата на животното в базата данни на органа, издал документа, и в централната база данни в държавата членка, където се намира стопанството, в което се отглежда еднокопитното животно.
(67)
Създаването на съвместим с UELN доживотен номер и използването му при идентифицирането на властите или органите, издали идентификационния документ, би следвало да улеснят спазването на тези изисквания. Когато е възможно, държавите членки следва да използват органите за връзка, които те са определили в съответствие с Регламент (ЕО) № 882/2004.
(68)
Задължителното отбелязване на лицето, което подава заявление за издаване на идентификационен документ, което е - в периода до 12 месеца след раждането на животното - животновъдът и обикновено собственикът на животното, за което се издава идентификационният документ, заедно със задължението издаващият орган да бъде уведомяван за всяка промяна на обичайното пребиваване на еднокопитното животно чрез преместването му в друга държава членка могат да спомогнат за изграждането на верига от информация, с която да се проследи животното, когато е необходимо.
(69)
В съответствие с Регламент (ЕО) № 504/2008 данните за идентификацията се актуализират в идентификационния документ от издаващия орган, който е издал документа. Държавите членки съобщиха за нежеланието от страна на собственици на еднокопитни животни да изпращат по пощата идентификационния документ на издаващите органи за актуализиране на идентификационните данни, най-вече когато издаващият орган се намира в чужбина. Това нежелание се обяснява с опасенията от евентуална загуба на идентификационния документ, което означава, че еднокопитното животно трябва да бъде идентифицирано с дубликат на документа или с идентификационен документ, заместващ оригинала, което изключва животното от клане за консумация от човека и значително намалява стойността му.
(70)
За да се улесни управлението на идентификационния документ за целия живот на животното, е необходимо да се предвидят процедури за регистрацията на идентификационния документ в държавата членка на обичайното пребиваване, особено когато идентификационният документ е бил издаден в различна държава членка. Най-подходящият начин за осъществяване на необходимата комуникация с издаващия орган, извършил първоначалната идентификация, представлява обменът на информация между централните бази данни на съответните държави членки
(71)
Освен това издаващите органи могат да загубят своето одобрение или да не бъдат повече посочени за издаващи органи, макар издадените идентификационни документи да остават валидни документи за целите на здравеопазването на животните и общественото здраве. Поради това е необходимо информацията в идентификационния документ да се подкрепи с база данни, която е достъпна за компетентните органи в областта на здравеопазването на животните, общественото здраве и хуманното отношение към животните.
(72)
Тъй като във всяка държава членка обикновено има повече от един издаващ орган, а еднокопитните животни често се движат между отделните стопанства и между държавите членки, те променят статуса си от „еднокопитни животни за разплод и доотглеждане“ на „регистрирани еднокопитни животни“ или от „животни, отглеждани за производство на храни“ на „животни, които са изключени от клане за консумация от човека“, и тъй като регистрираните еднокопитни животни могат да бъдат идентифицирани от организация, която води племенна книга и е със седалище в друга държава членка, за ефективното изпълнение на директиви 90/427/ЕИО и 2009/156/ЕО е неизбежно, необходимо и целесъобразно във всяка държава членка да се създаде централна база данни, която да съдържа записи на данните за идентификация на всички еднокопитни животни, отглеждани в стопанства в съответната държава членка.
(73)
Би следвало обаче да се даде възможност на държавите членки, които са създали единна база данни за регистрирани еднокопитни животни и друга база данни за еднокопитни животни за отглеждане и разплод, да продължат да поддържат такава система, при условие че базите данни могат да обменят информация помежду си и ветеринарните органи имат пълен достъп до всяка от тях.
(74)
За тази цел централните бази данни в различните държави членки следва да си сътрудничат в съответствие с Директива 89/608/ЕИО на Съвета (37), за да се улесни обменът на данни за животното и издадения му идентификационен документ.
(75)
С оглед на еднаквото прилагане на законодателството на Съюза относно идентификацията на еднокопитни животни в държавите членки и с цел да се гарантира, че то е ясно и прозрачно, Регламент (ЕО) № 504/2008 следва да се отмени и да се замени с настоящия регламент.
(76)
В съответствие с точка 24 от приложението към Регламент (ЕС) № 519/2013 на Комисията (38) еднокопитни животни, които са родени в Хърватия най-късно до 30 юни 2013 г. и които не са идентифицирани в съответствие с Регламент (ЕО) № 504/2008, се идентифицират в съответствие с последния регламент най-късно до 31 декември 2014 г.
(77)
Настоящият регламент следва да се прилага от 1 януари 2016 г., за да се даде време на държавите членки и на стопанските субекти да се адаптират към новите правила. В Гърция, Швеция и Обединеното кралство обаче задължението за изграждане и работа с централна база данни следва да се приложи от 1 юли 2016 г.
(78)
Мерките, предвидени в настоящия регламент, са в съответствие със становището на Постоянния комитет по растенията, животните, храните и фуражите и на Постоянния комитет по зоотехника,
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
ГЛАВА I
ПРЕДМЕТ, ПРИЛОЖНО ПОЛЕ, ОПРЕДЕЛЕНИЯ И ОБЩИ ПРИНЦИПИ
Член 1
Предмет и приложно поле
1. С настоящия регламент се определят правилата за идентификация на еднокопитни животни:
а)
родени в Съюза; или
б)
допуснати за свободно обращение в Съюза в съответствие с митническия режим, определен в член 5, точка 16, буква а) от Регламент (ЕС) № 952/2013.
2. Настоящият регламент се прилага, без да се засяга Решение 96/78/ЕО.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„еднокопитни животни“ означава диви или одомашнени нечифтокопитни бозайници от род Equus от семейство Equidae, и техните кръстоски;
б)
„стопанство“ означава селскостопански обект или тренировъчна база или, най-общо казано, всяко помещение или съоръжение, в което еднокопитните животни обичайно са държани или отглеждани, за каквато и да било цел, както и природни резервати, в които еднокопитните животни живеят на свобода;
в)
„стопанин“ означава всяко физическо или юридическо лице, което притежава еднокопитно животно или му е възложено неговото отглеждане, без значение дали получава финансово възнаграждение и дали извършва дейността временно или постоянно, включително по време на превоз, при провеждане на пазари или по време на състезания, надбягвания или културни прояви;
г)
„собственик“ означава физическо или юридическо лице, което притежава еднокопитното животно;
д)
„регистрирани еднокопитни животни“ означава еднокопитни животни, които:
i)
са вписани или регистрирани и отговарят на условията за вписване в племенна книга в съответствие с правилата, определени съгласно член 4, параграф 2, буква б) от Директива 90/427/ЕИО, и идентифицирани посредством идентификационен документ, предвиден в член 8, параграф 1 от посочената директива; или
ii)
са коне, включително понита, регистрирани от международна асоциация или организация, която организира състезания или надбягвания с коне, и са идентифицирани с идентификационен документ, издаден от националния клон на тази асоциация или организация;
е)
„племенна книга“ означава всяка книга, регистър, картотека или информационен носител:
i)
които се водят от официално одобрена или призната от държава членка организация или асоциация или от официален орган на съответната държава членка; както и
ii)
в които еднокопитните животни се вписват или регистрират и отговарят на условията за вписване, като се посочват всички известни техни родственици по възходяща линия;
ж)
„еднокопитни животни за разплод и доотглеждане“ означава еднокопитни животни, различни от посочените в букви д) и з);
з)
„еднокопитни животни за клане“ означава еднокопитни животни, предназначени да бъдат транспортирани директно или транзитно през одобрен събирателен пункт, посочен в член 7 от Директива 2009/156/ЕО, до кланицата за клане;
и)
„компетентен орган“ означава централният орган на държава членка, компетентен да организира официален контрол, или всеки друг орган, на който е предоставена тази компетентност, включително компетентният орган, посочен в член 2, буква з) от Директива 2009/156/ЕО;
й)
„зоотехнически орган“ означава централният орган на държава членка, компетентен за прилагането на Директива 90/427/ЕИО, или всеки друг орган, на който е предоставена тази компетентност, включително органите, посочени в член 2, параграф 1 от Решение № 92/353/ЕИО;
к)
„временно приемане“ означава статусът на регистриран кон, идващ от трета държава и приет в Съюза за период от по-малко от 90 дни в съответствие с решение, прието в съответствие с член 19, буква б) от Директива 2009/156/ЕО;
л)
„постоянно въвеждане“ означава статусът на еднокопитно животно, което е с произход от трета държава и е внесено в Съюза за период от 90 дни или повече;
м)
„маркировка“ означава видима или лесно различима и отличителна характеристика на отделно еднокопитно животно, която е наследена или придобита и е записана за целите на идентификацията;
н)
„транспондер“ означава пасивно радиочестотно идентификационно устройство с възможност само за четене:
i)
което отговаря на стандарт ISO 11784 и което използва технологията Full Duplex (FDX или FDX-B) или Half Duplex (HDX); както и
ii)
което може да бъде прочетено от четящо устройство, съвместимо със стандарт ISO 11785, на минимално разстояние от 12 cm;
о)
„уникален доживотен номер“ означава уникален 15-знаков буквено-цифров код, съдържащ информация за отделното еднокопитно животно и за базата данни и държавата, в които тази информация е записана първоначално в съответствие със системата за кодиране на универсалния доживотен номер на еднокопитни (UELN), и включващ:
i)
шестзнаков идентификационен код, съвместим с UELN, отнасящ се за базата данни, посочена в член 39; следван от
ii)
деветзнаков индивидуален идентификационен номер, определен на еднокопитното животно;
п)
„държава членка, свободна от африканска чума по конете“ означава:
i)
всяка държава членка, на чиято територия през предходните две години не са констатирани клинични, серологични (при неваксинирани еднокопитни животни) или епизоотологични данни за наличие на африканска чума по конете; както и
ii)
в която през предходните 12 месеца не са правени ваксинации срещу тази болест;
р)
„болести, които подлежат на задължително обявяване“ означава болестите, изброени в приложение I към Директива 2009/156/ЕО;
с)
„официален ветеринарен лекар“ означава ветеринарен лекар, определен от компетентния орган на държава членка или на трета държава;
т)
„карта с чип“ означава пластмасово устройство с вграден компютърен чип, което е в състояние да запаметява данни и да ги изпраща по електронен път до съвместими компютърни системи;
у)
„отговарящ ветеринарен лекар“ означава ветеринарен лекар, посочен в член 10, параграф 1 от Директива 2001/82/ЕО.
Член 3
Общи принципи и задължениe за идентифициране на еднокопитните животни
1. Еднокопитните животни, които живеят в някоя от териториите, посочени в приложение I към Регламент (ЕО) № 882/2004, се идентифицират в съответствие с настоящия регламент.
2. Когато стопанинът не е собственик или един от собствениците на еднокопитното животно, той действа в съответствие с настоящия регламент от името на собственика и с неговото съгласие.
3. Държавите членки и издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, буква а) и член 5, параграф 1, буква б), може да изискат собственикът да подава заявление до издаващия орган за получаване на идентификационен документ, както е предвидено в член 11, или за промяна на данни за идентификация в съществуващ идентификационен документ, както е предвидено в член 27.
4. Държавите членки осигуряват, когато е целесъобразно посредством извършване на официален контрол в съответствие с Регламент (ЕО) № 882/2004, стопаните на еднокопитни животни и издаващите органи да изпълняват своите задължения съгласно настоящия регламент.
Член 4
Система на Съюза за идентификация на еднокопитни животни
1. За целите на настоящия регламент системата на Съюза за идентификация на еднокопитни животни включва следните елементи:
а)
единствен доживотен идентификационен документ, който - освен когато от издаващия орган или в настоящия регламент е предвидено друго - остава собственост на издалия го издаващ орган и който съдържа:
i)
текстова част, в която се описва еднокопитното животно и се отбелязват белезите му;
ii)
попълнена контурна схема, в която се отбелязват белезите, отразени в текстовото описание;
iii)
място за служебни записи от оправомощени лица, в които се отбелязват промените в данните за идентификацията;
б)
метод за удостоверяване на самоличността, който:
i)
осигурява недвусмислена връзка между идентификационния документ и еднокопитното животно, за което той е издаден;
ii)
показва, че за еднокопитното животно е минало процес на идентификация;
в)
база данни, в която в съответствие с член 38 се записват идентификационните данни на еднокопитното животно, за което е бил издаден идентификационният документ, и на стопанина, който е подал заявлението за идентификационния документ, и в която в същото време се определя уникалният доживотен номер на животното;
г)
централна база данни, създадена в съответствие с член 39.
2. Дадено еднокопитно животно се счита за идентифицирано в съответствие с настоящия регламент само ако е:
а)
придружено от идентификационен документ, издаден в съответствие с една от следните разпоредби:
i)
член 9 - за еднокопитните животни, родени в Съюза; или
ii)
член 14 - за еднокопитните животни, внесени в Съюза; или
iii)
член 29 или 30, когато го придружава дубликат на идентификационен документ; или
iv)
член 32, когато го придружава идентификационен документ, заместващ оригинала; или
б)
идентифицирано в съответствие със:
i)
член 24 - за дерогации за движение или транспортиране на еднокопитни животни, придружени от временен документ; или
ii)
член 26, параграф 2 - за дерогации за определено движение и транспортиране на еднокопитни животни за клане.
ГЛАВА II
ИДЕНТИФИКАЦИЯ НА ЕДНОКОПИТНИ ЖИВОТНИ, РОДЕНИ В СЪЮЗА
Член 5
Издаващи органи за еднокопитни животни, родени в Съюза
1. Идентификационният документ, предвиден в член 7, се издава от един от следните издаващи органи:
а)
за регистрирани еднокопитни животни, посочени в член 2, буква д), подточка i) от настоящия регламент - от организация или асоциация, официално одобрена или призната в съответствие с член 2, параграф 1 от Решение 92/353/ЕИО, или от официална агенция на държава членка, която води племенната книга, в която животното е вписано или е регистрирано и отговаря на условията за вписване в съответствие с Решение 96/78/ЕО;
б)
за регистрирани коне, посочени в член 2, буква д), подточка ii) - от национален клон на международна организация или асоциация, които организират състезания или надбягвания с коне и са под надзорна на компетентния орган на държавата членка, където се намира съответното им седалище;
в)
за еднокопитни животни за разплод и доотглеждане, посочени в член 2, буква ж), от:
i)
компетентния орган за стопанството, където се отглежда еднокопитното животно към момента на идентификацията му; или
ii)
издаващ орган, определен и под надзора на компетентния орган, посочен в подточка i), на който е възложена тази задача.
2. Компетентният орган определя издаващите органи, посочени в параграф 1, буква в), точка ii), само ако отговарят на следните условия:
а)
трябва да има точно описание на задачите и отговорностите, които се изисква да извършва издаващият орган, и на условията, при които може да ги извършва;
б)
трябва да има доказателство, че издаващият орган:
i)
притежава опита, оборудването и инфраструктурата, необходими за извършването на възложените му задачи;
ii)
има персонал, който е достатъчно на брой и с подходящи квалификация и опит;
iii)
е безпристрастен и не се намира в конфликт на интереси по отношение на изпълнението на възложените му задачи;
iv)
има образец на идентификационен документ, който съответства на изискванията, предвидени в настоящия регламент;
в)
издаващият орган трябва да си сътрудничи тясно с компетентния орган за предотвратяване и - при необходимост - за коригиране на случаите на неспазване на изискванията на настоящия регламент;
г)
между компетентния орган и определения издаващ орган има ефикасна и ефективна координация.
3. Когато компетентният орган има основателни причини да заключи, че издаващият орган участва в действия, които не отговарят на изискванията, определени в настоящия регламент, той проучва тези предполагаеми случаи на неспазване на изискванията. Издаващият орган няма право да издава идентификационни документи, докато проучването не е приключило и случаите на неспазване на изискванията не са отстранени или коригирани.
4. Когато въпреки предприетите в съответствие с параграф 3 мерки даден издаващ орган, посочен в параграф 1, не спази изискванията, определени в настоящия регламент, компетентният орган оттегля разрешението за издаване на идентификационни документи за еднокопитни животни.
След оттеглянето на разрешението за издаване на идентификационни документи компетентният орган осигурява това еднокопитните животни, които са под негова отговорност, да продължат да бъдат идентифицирани в съответствие с настоящия регламент и че идентификационните документи, които са върнати или които се връщат в съответствие с член 34, се вземат на отговорно пазене от посочения компетентен орган или от издаващ орган, на който тази задача е възложена от компетентния орган.
Член 6
Информация по отношение на издаващите органи
1. Държавите членки съставят и актуализират списък на издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, и предоставят този списък на останалите държави членки, на останалите издаващи органи и на обществеността посредством уебсайт, създаден от компетентния орган.
2. Списъкът, посочен в параграф 1:
а)
включва данни за връзка, необходими за изпълнението на изискванията на член 35 и член 37, параграф 4, член 38, параграф 3 и член 40, параграф 1;
б)
съответства на образеца, определен в глава 2, раздел I, буква е) от приложение II към Решение 2009/712/ЕО, и на изискванията, определени в приложение III към посоченото решение;
в)
е пряко достъпен чрез интернет връзката, предоставена на Комисията в съответствие с параграф 3, и е достатъчно разбираем дори за невладеещи съответния език на ниво роден език.
3. С цел да съдейства на държавите членки при осигуряването на достъп до актуализираните списъци, посочени в параграф 1, Комисията създава уебсайт, на който всяка държава членка предоставя пряка връзка към изискваната информация на уебсайта, предвиден в параграф 1.
Член 7
Формат и съдържание на идентификационните документи, издадени за еднокопитни животни, родени в Съюза
1. Еднокопитните животни, родени в Съюза, се идентифицират с помощта на единствен идентификационен документ за еднокопитни животни, издаден за целия живот на еднокопитното животно в съответствие със:
а)
образеца на идентификационен документ, определен в част 1 от приложение I;
б)
допълнителните изисквания, определени в част 2 от посоченото приложение.
2. Издаващите органи гарантират, че идентификационният документ съдържа достатъчен брой страници с форматирани полета за вписването на информацията, изисквана по следните раздели от образеца на идентификационен документ по част 1 от приложение I:
а)
за регистрирани еднокопитни - поне раздели I - IX;
б)
за еднокопитни за разплод и доотглеждане - поне раздели I - IV.
3. Издаващите органи гарантират, че редът и номерирането на разделите в идентификационните документи, посочени в приложение I, част 1, остават непроменени и че за разделите, в които се предвижда възможност за повече вписвания, в идентификационния документ са включени достатъчно на брой страници.
4. Издаващите органи осигуряват надеждното съхранение на празни и попълнени идентификационни документи в своите помещения.
Без да се засяга член 4, параграф 1, буква а), когато процедурният правилник на даден издаващ орган позволява, издаващите органи гарантират, че идентификационните документи, посочени в член 34, параграф 1, буква в), подточка ii) и член 35, са надлежно направени невалидни, за да се предотврати неправомерната употреба на самия документ и на съдържащата се в него информация, преди документът да бъде предаден за спомен на собственика на животното.
5. Компетентният орган заедно със зоотехническия орган може да приема административни процедури, за да се осигури хармонизиране на оформлението на идентификационните документи, издавани под техен надзор от издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, при условие че са спазени общите изисквания по параграфи 1, 2 и 3.
Член 8
Задължения на компетентния орган по отношение на издаването на идентификационни документи за еднокопитни животни, родени в Съюза
Зоотехническият орган и компетентният орган гарантират, че на тяхна територия издаващите органи, които са под тяхната съответна отговорност:
а)
издават идентификационни документи, които отговарят на изискванията, предвидени в член 7, параграфи 1, 2 и 3;
б)
имат необходимите системи за удостоверяване, когато това се изисква от компетентния орган, на това дали идентификационен документ, за който е декларирано, че е издаден от тях:
i)
е уникален, истински и автентичен;
ii)
включва (когато бланките на идентификационните документи се разпечатани и се пазят на склад) сериен номер, отпечатан поне на страниците, съдържащи раздели I, II и III от идентификационния документ.
Член 9
Издаване на идентификационните документи за еднокопитни животни, родени в Съюза
1. Издаващите органи издават само идентификационни документи:
а)
които отговарят на изискванията на член 7, параграфи 1, 2 и 3;
б)
раздел I от които е надлежно попълнен с информацията, която е удостоверена от издаващия орган, посочен в раздел I, част А, точка 11, или от негово име;
в)
раздел IV от които е попълнен, ако това се изисква от националното законодателство или от правилата и правилника на издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, букви а) и б);
г)
раздел V от които е попълнен в съответствие с параграф 2 от настоящия член.
2. Издаващият орган, посочен в член 5, параграф 1, буква а), идентифицира регистрираните еднокопитни животни, посочени в член 2, буква д), подточка i) в съответствие с правилата за племенната книга, посочени в тази разпоредба, и попълва в раздел V на идентификационния документ информацията от сертификата за произход, посочен в член 8, параграф 1, втора алинея от Директива 90/427/ЕИО и в приложението към него.
3. В съответствие с принципите на организацията или асоциацията, която е създала племенната книга за произхода на породата на регистрираното еднокопитно животно, раздел V от идентификационния документ съдържа:
а)
пълна родословна информация;
б)
раздела на племенната книга, посочен в член 2 или 3 от Решение 96/78/ЕО;
в)
когато е установено - класа на основния раздел на племенната книга, в която е вписано регистрираното еднокопитно животно.
4. За регистрацията на кон за състезания или надбягвания, както е посочено в член 2, буква д), подточка ii), издаващият орган, посочен в член 5, параграф 1, буква б):
а)
в съответствие с параграф 1, букви а) и б) и с правилата на съответния издаващ орган издава идентификационен документ, който отговаря на разпоредбите в член 7, параграфи 1, 2 и 3; или
б)
признава и валидира идентификационния документ, издаден за този кон в съответствие с параграф 1 от настоящия член; или
в)
издава нов идентификационен документ в съответствие с член 12, параграф 3, буква в).
Член 10
Дерогация по отношение на попълването на информация в раздели I и IV на идентификационния документ
1. Чрез дерогация от член 4, параграф 1, буква а), подточка ii) и член 9, параграф 1, буква б) компетентният орган може да разреши на издаващите органи да не попълват с чертеж информацията, посочена в точки 12 - 18 от контурната схема на идентификационния документ, установен в приложение I, раздел I, част Б, ако са изпълнени следните две условия:
а)
в съответствие с член 18 е имплантиран транспондер или в съответствие с член 21 се прилага еквивалентен разрешен алтернативен метод за удостоверяване на самоличността;
б)
снимка или разпечатка, на които се виждат достатъчно детайли за описването на еднокопитното животно.
2. Издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, букви а) и б), може:
а)
да не се възползват от дерогацията, предоставена в съответствие с параграф 1 от настоящия член;
б)
да адаптират идентификационните документи, издадени в съответствие с параграф 1 от настоящия член, към изискванията, посочени в член 9, параграф 1.
3. Чрез дерогация от член 9, параграф 1, буква в) информацията за собственика може да бъде предоставена под формата на сертификат за собственост или регистрационна карта, заведени в базата данни, създадена в съответствие с член 38, която се отнася до:
а)
уникалния доживотен номер на еднокопитното животно;
б)
номера на идентификационния документ, когато има, и кода на транспондера или разрешения алтернативен метод за удостоверение на самоличността в съответствие с член 21.
Документът за собственост или регистрационната карта, предвидени в първата алинея, се връщат на издаващия орган, ако животното е умряло или е продадено, изгубено, откраднато, заклано или умъртвено.
Член 11
Заявления за издаване на идентификационни документи за еднокопитни животни, родени в Съюза
1. Стопаните подават заявление за идентификационни документи за еднокопитни животни, родени в Съюза, до съответния издаващ орган в държавата членка, където се намира стопанството на еднокопитното животно, и предоставят цялата информация, необходима за спазването на настоящия регламент.
2. Държавите членки определят сроковете за подаване на заявлението, предвидено в параграф 1 от настоящия член, необходими, за да спазят крайния срок за идентификация, предвиден в член 12 и член 13, параграф 1.
3. Чрез дерогация от параграф 1 от настоящия член и в съответствие с член 1 от Решение 96/78/ЕО стопанинът може да подаде заявлението, предвидено в параграф 1 от настоящия член, до съответния издаващ орган, както е посочено в член 5, параграф 1, букви а) и б), чието седалище се намира в държава членка, различна от държавата членка, където е стопанството, в което се намира еднокопитното животно.
Член 12
Срок за идентификация на еднокопитни животни, родени в Съюза
1. Еднокопитни животни, родени в Съюза, се идентифицират с идентификационен документ, издаден в съответствие с член 9, не по-късно от 12 месеца след датата на раждане и във всички случаи преди да напуснат постоянно стопанството на раждане, с изключение на случаите, когато такова движение се извършва в съответствие с член 23, параграф 2, буква в) като неотбито конче до 6-месечна възраст от майката, от която животното е зависимо, или в съответствие с член 26, параграф 2.
2. Чрез дерогация от параграф 1 държавите членки могат да решат да ограничат максимално разрешения срок за идентификация на еднокопитни животни до шест месеца или в рамките на календарната година на раждането.
3. Чрез дерогация от параграфи 1 и 2 по всяко време може да се издаде нов идентификационен документ в съответствие с член 9:
а)
по искане на компетентния орган или от самия компетентен орган, когато съществуващият идентификационен документ не отговаря на изискванията на член 7, параграфи 1, 2 и 3 или когато някои от идентификационните данни, посочени в раздел I, II или V, не са били записани правилно от издаващия орган; или
б)
когато еднокопитно животно за разплод и доотглеждане премине в категорията на регистрирано еднокопитно животно в съответствие с правилата на издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, буква а), а съществуващият идентификационен документ не може да бъде съответно адаптиран; или
в)
когато конят премине в категорията на регистриран кон или е регистриран като регистриран кон, посочен в член 2, буква д), подточка ii), в съответствие с правилата на издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, буква б), а съществуващият идентификационен документ не може да бъде съответно адаптиран; или
г)
когато идентификационният документ се издава в съответствие с член 10, параграф 1 и не може да бъдат адаптиран към изискванията на член 9, параграф 1 в съответствие с член 10, параграф 2, буква б); или
д)
в случаите, посочени в член 18, параграфи 4 и 5, а съществуващите идентификационни документи не могат да бъде съответно адаптирани; или
е)
когато идентификационният документ е иззет от компетентния орган във връзка с дадено разследване.
В случаите, описани в първа алинея, съществуващият идентификационен документ се връща на издаващия орган, за да бъде направен невалиден, като превръщането в невалиден на съществуващия идентификационен документ и издаването на нов идентификационен документ се въвежда в базата данни, създадена в съответствие с член 38.
Член 13
Дерогации по отношение на идентификацията на определени еднокопитни животни, живеещи в диви или полудиви условия
1. Чрез дерогация от член 12 компетентният орган може да реши, че еднокопитни животни, съставляващи определени популации, живеещи в диви или полудиви условия в някои райони, които се определят от компетентния орган, се идентифицират с идентификационен документ, издаден в съответствие с член 9 или член 17, параграф 4 само когато те:
а)
са изведени от съответните популации, с изключение на прехвърляне под официален контрол от дадена определена популация в друга; или
б)
се използват като домашни животни.
2. Държавите членки, които имат намерение да се възползват от дерогацията по параграф 1, информират Комисията, като се позовават на настоящия член, за съответните популации и райони, които те са определили в съответствие с параграф 1, преди да се възползват посочената дерогация.
ГЛАВА III
ИДЕНТИФИКАЦИЯ НА ЕДНОКОПИТНИ ЖИВОТНИ, ВНЕСЕНИ В СЪЮЗА
Член 14
Идентификация на еднокопитни животни, внесени в Съюза
Идентификационните документи, издадени в трети държави, се считат за валидни в съответствие с настоящия регламент, ако отговарят на следните условия:
а)
издадени са:
i)
за регистрирани еднокопитни животни - от орган в трета държава, включен в списъка, предвиден в член 3, параграф 1 от Директива 94/28/ЕО, който издава родословни сертификати; или
ii)
за регистриран кон - от национален клон на международна организация или асоциация, които организират състезания или надбягвания с коне и е със седалище в третата държава, в която международната организация или сдружение осъществяват дейност, посочени в член 5, параграф 1, буква б); или
iii)
във всички други случаи - от компетентните органи на третата държава на произход на еднокопитното животно;
б)
отговарят на изискванията на член 7, параграф 2.
Член 15
Заявления за издаване на идентификационни документи за еднокопитни животни, внесени в Съюза
1. Стопанинът на еднокопитното животно подава заявление до съответния издаващ орган, посочен в член 5, параграф 1, според категорията на еднокопитното животно за издаване в съответствие с член 9 на идентификационен документ в съответствие с член 7 или за регистриране на съществуващ идентификационен документ в базата данни, създадена от този издаващ орган в съответствие с член 38 от настоящия регламент, в срок до 30 дни от датата на приключване на митническия режим, определен в член 5, точка 16, буква а) от Регламент (ЕС) № 952/2013, когато:
а)
еднокопитните животни се внасят в Съюза; или
б)
компетентният орган е преобразувал временното въвеждане на регистриран кон в съответствие с решение, прието от Комисията на основание член 19, буква б) от Директива 2009/156/ЕО, в постоянно въвеждане в съответствие с член 19, буква в) от посочената директива.
2. Когато съществуващият идентификационен документ, посочен в параграф 1, не отговаря на изискванията на член 7, параграф 2 и по искане на стопанина издаващият орган:
а)
попълва идентификационния документ, така че той да отговаря на изискванията на член 7, параграф 2;
б)
записва идентификационните данни на еднокопитното животно, както и допълнителната информация в базата данни, създадена в съответствие с член 38.
3. Когато съществуващият идентификационен документ, посочен в параграф 1, не може да бъде изменен, за да се съобрази с изискванията на член 7, параграф 2 от настоящия регламент, той не се счита за валиден за целите на идентификацията в съответствие с настоящия регламент, а еднокопитното животно се идентифицира посредством издаден в съответствие с член 9 нов идентификационен документ, който е в съответствие с изискванията на член 7, параграфи 1, 2 и 3 въз основа на представения идентификационен документ, който трябва да включва поне информацията, посочена в приложението към Директива 90/427/ЕИО.
ГЛАВА IV
ПРОВЕРКИ, ИЗИСКВАНИ ПРЕДИ ИЗДАВАНЕТО НА ИДЕНТИФИКАЦИОННИ ДОКУМЕНТИ, И МЕТОДИ ЗА УДОСТОВЕРЯВАНЕ НА САМОЛИЧНОСТТА
Член 16
Проверка на единствените идентификационни документи, издадени за еднокопитни животни
1. Преди да издаде идентификационен документ, издаващият орган или представляващото го лице предприемат всички необходими мерки, за да:
а)
проверят, че за съответното еднокопитно животно такъв идентификационен документ досега не е бил издаван;
б)
предотвратят неправомерното издаване на повече от един идентификационен документ за едно еднокопитно животно.
2. Мерките, предвидени в параграф 1, включват:
а)
справка в съответната налична документация и налични електронни записи;
б)
преценка за възрастта на еднокопитното животно;
в)
проверка на еднокопитното животно, както е предвидено в член 17, за знаци или маркировки от предишна идентификация.
Член 17
Мерки за установяване на предишна идентификация на еднокопитни животни
1. Мерките за установяване на евентуални знаци или маркировки от предишна идентификация, както е предвидено в член 16, включват поне мерки за установяване на:
а)
имплантирани по-рано транспондери, като се използва четящо устройство, съвместимо със стандарт ISO 11785 и в състояние да разчита поне транспондери HDX и FDX-B, поне когато четящото устройство е в пряк контакт с повърхността на тялото на мястото, където при обичайни обстоятелства се имплантира транспондерът;
б)
клинични признаци, които показват, че предишен имплантиран транспондер или маркировка, приложена по-рано в съответствие с член 21, са били отстранени хирургически или са били променени;
в)
признак или следа, че на еднокопитното животно е прилаган алтернативен метод за удостоверяване на самоличността в съответствие с член 21.
2. Ако след подаването на заявление от стопанина в съответствие с член 11, параграф 1, мерките, предвидени в параграф 1 от настоящия член, докажат наличие на предишен имплантиран транспондер или алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, приложени в съответствие с член 21, които показват извършване на предишна идентификация в съответствие с член 9, издаващият орган:
а)
издава дубликат или идентификационен документ, заместващ оригинала, в съответствие с член 29 или член 32 в зависимост от наличната информация;
б)
въвежда тази информация, т.е. номера на транспондера или алтернативния метод за удостоверяване на самоличността, по съответния начин в полетата на формуляра в част А и в контурната схема в част Б на раздел I на идентификационния документ.
3. Когато за еднокопитно животно, родено в Съюза, се потвърди недокументирано отстраняване на транспондер или алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, посочени в параграф 1, буква б) от настоящия член, издаващият орган издава идентификационен документ, заместващ оригинала, в съответствие с член 32.
4. Чрез дерогация от параграф 2 от настоящия член компетентният орган може да разреши издаването на идентификационен документ в съответствие с член 9 за еднокопитни животни, живеещи в диви или полудиви условия, посочени в член 13, които носят транспондер, но за които не е издаван идентификационен документ в съответствие с член 13, при условие че по време на имплантирането кодът на транспондера е записан в базата данни на издаващия орган, отговорен за тази популация на еднокопитни животни.
Член 18
Електронни методи за удостоверяване на самоличността
1. Издаващият орган гарантира, че към момента на първата му идентификация в съответствие с член 12 на еднокопитното животно се имплантира транспондер.
2. Транспондерът се имплантира парентерално в асептични условия между тила и най-високата част на гърба (холката) в средата на врата в областта на вратното сухожилие.
Компетентният орган обаче може да разреши имплантирането на транспондера на различно място във врата на еднокопитното животно, при условие че такова имплантиране на различно място не:
а)
противоречи на хуманното отношение към еднокопитното животно;
б)
увеличава риска от изместване на транспондера в сравнение с метода, описан в първата алинея.
3. Държавите членки определят минималната изисквана квалификация за описаната в параграф 2 интервенция или посочват лице („квалифицирано лице“) или професия, на които могат да се възложат подобни дейности.
4. Издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, букви а) и б), могат да изискат еднокопитни животни, които са идентифицирани посредством алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, предвиден в член 21, да бъдат маркирани чрез имплантиране на транспондер за целите на вписването или регистрацията на еднокопитни животни в племенни книги или регистрацията на регистрирани коне за състезания.
5. Издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, и компетентният орган могат да изискат еднокопитни животни, които се считат за идентифицирани в съответствие с член 4, параграф 2 и член 43, параграф 1, да бъдат маркирани чрез имплантиране на транспондер за целите на удостоверяването на самоличността в случаите, когато:
а)
транспондери, които са имплантирани и записани по-рано, престанат да функционират;
б)
наследствен или придобит белег, записан като алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, посочен в член 21, вече не е подходящ за тази цел; или
в)
компетентният орган счете за необходимо да гарантира удостоверяване на самоличността.
Член 19
Осигуряване на уникалност на кода, показван от транспондер
1. Държавите членки определят правила в съответствие със стандартите, посочени в член 2, буква н), подточка i), за да се осигури уникалността на кодовете, показвани от транспондерите, които са имплантирани от издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, когато те издават идентификационни документи в съответствие с член 9.
2. Правилата, установени в съответствие с параграф 1, се прилагат така, че да не застрашават работата на системата за идентификация, определена от издаващия орган в друга държава членка, който е извършил идентификацията на регистрирано еднокопитно животно в съответствие с настоящия регламент.
Член 20
Записване на кода на транспондера в идентификационния документ
1. Когато даден транспондер е имплантиран в съответствие с член 18, издаващият орган вписва в идентификационния документ следната информация:
а)
в раздел I, част А, точка 5 - поне последните 15 знака на кода, предаван от транспондера и показван от четящото устройство след имплантирането; и където е целесъобразно:
i)
самозалепващ се стикер с баркод, при условие че след това страницата се залепва; или
ii)
разпечатка на този баркод, в който са кодирани поне посочените последни 15 знака от кода, предаван от транспондера;
б)
в точки 12 или 13 на контурната схема в раздел I, част Б, в зависимост от страната, на която е имплантиран транспондерът - мястото, където е имплантиран транспондерът в еднокопитното животно и разчетен след имплантирането;
в)
в точка 19 на контурната схема в раздел I, част Б - подписа на ветеринарния лекар или квалифицираното лице, които са извършили идентификацията, като са попълнили част А, точка 3 и контурната схема в раздел I, част Б и са разчели кода, показван от транспондера след имплантацията му, или на лицето, възпроизвеждащо тази информация за целите на издаването на идентификационен документ в съответствие с правилата на издаващия орган.
2. Чрез дерогация от параграф 1, буква а) от настоящия член, когато дадено еднокопитно животно е маркирано с по-рано имплантиран транспондер, който не отговаря на стандартите по ISO, посочени в член 2, буква н), подточка i), в раздел I, част А, точка 5 на идентификационния документ се вписва името на производителя или на четящото устройство.
Член 21
Разрешаване на алтернативни методи за удостоверяване на самоличността
1. Чрез дерогация от член 18, параграф 1 държавите членки може да разрешат подходящи алтернативни методи за удостоверяване на самоличността на еднокопитни животни, родени в Съюза, включително белези, които отговарят на изискванията на член 4, параграф 1, буква б), и гарантират, че самоличността на еднокопитното животно, вписано в идентификационния документ, може да бъде удостоверена.
2. Държавите членки гарантират, че:
а)
алтернативните методи за удостоверяване на самоличността на еднокопитните животни не се използват като единствено средство за удостоверяване на самоличността в съответствие с настоящия регламент на повечето еднокопитни животни на тяхна територия;
б)
видимата маркировка, поставена на еднокопитни животни за разплод и доотглеждане, не може да бъде обърквана с маркировката, предназначена да бъде ползвана на тяхна територия от издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, буква а), за регистрирани еднокопитни животни;
в)
всеки разрешен алтернативен метод за удостоверяване на самоличността или всяка комбинация от тези методи предлага поне същите гаранции като транспондера, имплантиран в съответствие с член 18;
г)
информацията за алтернативните методи за удостоверяване на самоличността, прилагани за дадено еднокопитно животно, може да бъде описана във формат, който позволява цифровизация, и се съхранява по начин, който позволява търсене в база данни, създадена в съответствие с член 38.
3. Държавите членки, които имат намерение да се възползват от дерогацията, предвидена в параграф 1, предоставят на Комисията, на другите държави членки и на обществеността информация за своите разрешени алтернативни методи за удостоверяване на самоличността посредством уебсайта, посочен в член 6, параграф 1.
Член 22
Задължения на издаващите органи и на стопаните, които използват алтернативни методи за удостоверяване на самоличността
1. Издаващият орган гарантира, че идентификационен документ за еднокопитно животно се издава само ако:
а)
е направена проверка за правилното прилагане на разрешен алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, посочен в член 21;
б)
използваният метод за удостоверяване на самоличността е вписан в раздел I, част А, точка 6 или 7 или, когато е приложимо, в раздел XI от идентификационния документ и се записва в базата данни в съответствие с член 38, параграф 1, буква е).
2. Когато се използва алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, стопанинът предоставя средствата, осигуряващи достъп до тази информация за идентификацията, и когато е приложимо, поема разноските или понася последиците от забавянето при удостоверяване на самоличността на еднокопитното животно.
ГЛАВА V
ДВИЖЕНИЕ И ТРАНСПОРТ НА ЕДНОКОПИТНИ ЖИВОТНИ
Член 23
Движение и транспорт на регистрирани еднокопитни животни и еднокопитни животни за разплод и доотглеждане
1. Идентификационните документи, издадени за регистрирани еднокопитни животни или за еднокопитни животни за разплод и доотглеждане в съответствие с член 9, параграф 1, член 14, член 29, член 30 или член 32, придружават еднокопитните животни, за които са издадени, по всяко време, включително (когато това се изисква от националното законодателство) по време на транспортирането на труп на еднокопитно животно за преработка в обект, одобрен в съответствие с член 24, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) № 1069/2009 или посочен в глава III, буква а), подточка iii) от приложение III към Регламент (ЕС) № 142/2011.
2. Чрез дерогация от параграф 1 не се изисква идентификационният документ да придружава регистрирани еднокопитни животни или еднокопитни животни за разплод и доотглеждане, когато:
а)
се намират в конюшнята или на паша и идентификационният документ може незабавно да се представи от стопанина;
б)
временно яздени, впрегнати, управлявани на въже зад коня или водени на въже:
i)
в близост до стопанството в границите на държавата членка, така че идентификационният документ да може незабавно да се представи; или
ii)
по време на сезонното придвижване на еднокопитните животни до и от регистрирани летни пасбища, при условие че идентификационните документи могат да се представят в стопанството, от което са тръгнали животните;
в)
са неотбити и придружават своята майка или кърмеща кобила;
г)
участват в тренировка или тест за конно състезание или мероприятие, което изисква временно напускане на мястото, където се провежда тренировката, състезанието или мероприятието;
д)
са придвижвани или транспортирани в извънредна ситуация, свързана със самите еднокопитни животни или със стопанството, в което се отглеждат.
Член 24
Дерогации за движение или транспортиране на еднокопитни животни, придружени от временен документ
1. По заявление от стопанина или по искане на компетентния орган издаващият орган издава временен документ, съдържащ най-малко информацията, предвидена в приложение III, който позволява на еднокопитните животни да се придвижват или транспортират в границите на една и съща държава членка за срок, не по-дълъг от 45 дни, докато идентификационният документ се предава на издаващия орган или на компетентния орган с цел да се актуализират идентификационните данни.
2. Еднокопитни животни, придружени от временен документ, както е предвидено в параграф 1, не се придвижват до кланица за клане за консумация от човека.
3. Чрез дерогация от параграф 1, ако през 45-дневния срок, определен в посочения параграф, се наложи еднокопитно животно да бъде транспортирано до друга държава членка или през друга държава членка към трета държава, независимо от статута на регистрацията животното се придружава освен от временния документ, посочен в параграф 1 от настоящия член, и от здравен сертификат в съответствие с приложение III към Директива 2009/156/ЕО.
Член 25
Дерогация за движение с карта с чип
1. Чрез дерогация от член 23, параграф 1 компетентният орган може да разреши движението или транспортирането в границите на една и съща държава членка на регистрирани еднокопитни животни или на еднокопитни животни за разплод и доотглеждане, които не се придружават от идентификационния си документ, при условие че са придружавани от карта с чип, издадена от издаващия орган, издал техния идентификационен документ, и съдържаща информацията, посочена в приложение II.
2. Държавите членки, които се възползват от дерогацията, предвидена в параграф 1 от настоящия член, могат взаимно да си предоставят дерогации, които обхващат движение или транспорт на регистрирани еднокопитни животни или еднокопитни животни за разплод и доотглеждане в границите на своите територии.
Те са длъжни да информират Комисията за своето намерение да предоставят такава дерогация.
Член 26
Движение и транспортиране на еднокопитни животни за клане
1. По време на движението или транспортирането им до кланицата еднокопитните животни за клане се придружават от следните документи:
а)
идентификационния документ, издаден в съответствие с член 9, параграф 1 или член 14; или
б)
дубликата на идентификационния документ, издаден в съответствие с член 29 или член 30, който е обвързан с дерогацията, предвидена в член 31.
2. Чрез дерогация от параграф 1 компетентният орган може да разреши еднокопитни животни за клане, за които не е издаден идентификационен документ в съответствие с член 9, параграф 1, да бъдат транспортирани директно от стопанството, в което са родени, до кланицата в границите на същата държава членка, при условие че:
а)
еднокопитните животни за клане са на възраст под 12 месеца и имат видими зъбни звезди на млечните латерални резци;
б)
е налице непрекъсната проследимост от стопанството на раждане до кланицата;
в)
по време на транспортирането до кланицата еднокопитните животни за клане са маркирани индивидуално в съответствие с член 18 или 21;
г)
пратката е придружена от информация за хранителната верига в съответствие с раздел III от приложение II към Регламент (ЕО) № 853/2004, и в нея трябва да се посочи индивидуалната маркировка, посочена в буква в) от настоящия параграф;
д)
транспондерът или друг физически идентификатор, поставен на еднокопитното животно в съответствие с член 21, се предпазва от последваща неправомерна употреба, като се отстранява, унищожава или ликвидира in situ.
3. Член 34, параграф 1, букви б) и в) не се прилагат при движение или транспортиране на еднокопитни животни за клане в съответствие с параграф 2 от настоящия член.
ГЛАВА VI
УПРАВЛЕНИЕ, ИЗДАВАНЕ НА ДУБЛИКАТИ, ЗАМЕНЯНЕ И ПРЕКРАТЯВАНЕ НА ДЕЙСТВИЕТО НА ИДЕНТИФИКАЦИОННИТЕ ДОКУМЕНТИ
Член 27
Задължения на стопаните по отношение на управлението на идентификационните документи, за да се гарантира непрекъснатост на идентичността през целия живот на еднокопитното животно
1. Стопанинът на еднокопитното животно гарантира, че следните идентификационни данни в идентификационния документ по всяко време са актуални и верни:
а)
статутът на еднокопитното животно по отношение на това дали то отговаря на условията за клане за консумация от човека;
б)
четимият код на транспондера или маркировката, използвана като алтернативен метод за удостоверяване на самоличността, както е предвидено в член 21;
в)
статутът на животното като регистрирано еднокопитно животно или като еднокопитно за разплод и доотглеждане;
г)
информацията за собствеността, когато това се изисква от законодателството на държавата членка, в която се отглежда еднокопитното животно, или от издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1.
2. Независимо от издаващия орган, който е издал идентификационния документ в съответствие с член 9, параграф 1, членове 14, 29 или 32, стопанинът на еднокопитно животно гарантира, че идентификационният документ е подаден пред издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, според категорията на еднокопитното животно в държавата членка, в която се намира стопанството на еднокопитното животно, за да се предоставят идентификационните данни, посочени в член 38, параграф 1, в срок от 30 дни, считано от:
а)
издаването на идентификационния документ в съответствие с член 9, параграф 1 от издаващ орган извън държавата членка, в която се намира стопанството;
б)
въвеждането на еднокопитното животно в държавата членка, в която се намира стопанството, от друга държава членка, с изключение на
i)
еднокопитни животни, участващи в състезания, надбягвания, изложби, тренировки и теглене за период, не по-дълъг от 90 дни;
ii)
жребци, установени в държавата членка за случния сезон;
iii)
кобили, установени в държавата членка за разплод за период, не по-дълъг от 90 дни;
iv)
еднокопитни животни, настанени във ветеринарно заведение по медицински причини;
v)
еднокопитни животни, предназначени за клане в срок до 10 дни от въвеждането им.
3. Когато е необходимо да се актуализират в идентификационния документ идентификационните данни, посочени в член 38, параграф 1, стопанинът подава идентификационния документ в срок до 30 дни след събитието, което има отражение върху идентификационните данни:
а)
за регистрирани еднокопитни животни, посочени в член 2, буква д), подточка i) - до издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, буква а), който
i)
е издал идентификационния документ за съответното регистрирано еднокопитно животно; или
ii)
е одобрен в съответствие с Решение 92/353/ЕИО в държавата членка, където се намира стопанството на еднокопитното животно и който е създал племенната книга, в която еднокопитните животни могат да бъдат вписвани или регистрирани в съответствие с Решение 96/78/ЕО; или
б)
за регистрирани коне, посочени в член 2, буква д), подточка ii) - до издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, буква б), в съответствие с правилата на посочения издаващ орган, издал идентификационния документ за съответния регистриран кон; или
в)
до компетентния орган или до който и да било от издаващите органи, определени в съответствие с настоящия регламент от компетентния орган на държавата членка, където се намира стопанството на еднокопитното животно.
Член 28
Задължения на издаващите органи по отношение на управлението на идентификационните документи, за да се гарантира непрекъснатост на идентичността през целия живот на еднокопитното животно
Издаващият орган, посочен в член 27, параграф 3:
а)
извършва необходимите актуализации на идентификационните данни в идентификационния документ;
б)
вписва в част В, раздел I от идентификационния документ необходимата информация относно издаващия орган, която трябва да съдържа поне съвместим с UELN номер от базата данни, когато той не е издал първоначалния идентификационен документ в съответствие с член 9, параграф 1;
в)
попълва полетата в раздел IV на идентификационния документ, когато промяната на собствеността се изисква съгласно националното законодателство или правилата на издаващия орган;
г)
вписва или попълва в базата данни, която е създал в съответствие с член 38, записите с идентификационните данни, съдържащи се в подадения идентификационен документ;
д)
подава информацията до централната база данни в съответствие с член 39.
Член 29
Издаване на дубликати на идентификационни документи
1. Дубликат на идентификационен документ се издава от издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, когато:
а)
оригиналът на идентификационния документ е изгубен и самоличността на животното може да бъде установена най-вече чрез кода, предаван от транспондера, или чрез алтернативен метод за удостоверяване на самоличността в съответствие с член 21; или
б)
животното не е било идентифицирано в сроковете, определени в член 12, член 14 или член 43, параграф 2, при условие че съответният сертификат е налице и биологичната майка или - при ембриотрансфер - приемната майка се идентифицира в съответствие с настоящия регламент; или
в)
компетентният орган има доказателство, че някои идентификационни данни в съществуващия идентификационен документ не отговарят на съответното еднокопитно животно и разпоредбите в член 12, параграф 3, буква а) не могат да бъдат приложени.
2. В случаите, описани в параграф 1, издаващият орган, посочен в член 5, параграф 1, по заявление от стопанина или по искане на компетентния орган:
а)
когато е необходимо, поставя транспондер на животното в съответствие с член 18 или прилага одобрен метод за удостоверяване на самоличността в съответствие с член 21;
б)
издава дубликат на идентификационния документ, който дубликат е ясно обозначен като такъв („дубликат на идентификационен документ“) и съдържа уникалния доживотен номер, вписан в базата данни на издаващия орган, който:
i)
е извършил първата идентификация на животното и е издал изгубения оригинал на идентификационния документ; или
ii)
издава дубликата на идентификационния документ за животното, посочено в параграф 1, буква б);
в)
класифицира еднокопитното животно в част II от раздел II на дубликата на идентификационния документ като непредназначено за клане с цел консумация от човека.
3. Данните за дубликата на идентификационния документ, който дубликат е издаден в съответствие с параграф 2, се вписват, като се отбелязва уникалният доживотен номер в базата данни, както е посочено в член 38, и се изпращат до централната база данни в съответствие с член 39.
4. Когато изгубеният идентификационен документ е бил издаден в съответствие с член 9, параграф 1 от издаващ орган, посочен в член 5, параграф 1, който вече не съществува, дубликатът на идентификационния документ се издава в съответствие с параграф 2 от настоящия член от издаващ орган, посочен в член 5, параграф 1, в държавата членка, където се намира стопанството на еднокопитното животно.
Член 30
Издаване на дубликати на идентификационни документи за еднокопитни животни, внесени в Съюза
Чрез дерогация от член 29, параграф 2, когато изгубеният оригинал на идентификационния документ е издаден от издаващ орган, посочен в член 14, буква а), в трета държава, посоченият издаващ орган в третата държава може издаде нов идентификационен документ, при условие че новият идентификационен документ е:
а)
изпратен от издаващия орган, посочен в член 14, буква а), до издаващия орган, посочен в член 29, параграф 2, където е отбелязан като дубликат на идентификационен документ, животното е класифицирано в съответствие с член 29, параграф 2, буква в) и информацията е вписана в базата данни в съответствие с член 29, параграф 3;
б)
препратен до стопанина или, когато това специално се изисква по закон в държавата членка, в която се намира еднокопитното животно, до собственика от издаващия орган или компетентен орган в държавата членка, където се намира стопанството на еднокопитното животно.
Член 31
Временно преустановяване на статута на еднокопитно животно като животно за клане за консумация от човека
1. Чрез дерогация от член 29, параграф 2, буква в) и член 30 и с изключение на случая, описан в член 43, параграф 2, компетентният орган може да реши временно да преустанови статута на еднокопитното животно като предназначено за клане с цел консумация от човека за период от шест месеца, ако:
а)
стопанинът може да докаже по удовлетворяващ начин в срок от 30 дни от датата на обявяване на загубата на идентификационния документ, че статутът на еднокопитното животно като предназначено за клане с цел консумация от човека не е променен поради медицинско лечение;
б)
заявлението за идентификацията е подадено в съответствие с член 1, параграф 1, второ тире от Решение 96/78/ЕО през първата година от живота на животното, но след изтичането на максималния разрешен срок, посочен в член 12, параграф 2 от настоящия регламент.
2. В случая, описан в параграф 1, компетентният орган вписва датата, от която започва да тече шестмесечният срок на временното преустановяване на статута, в раздел II, част III, първата колона от дубликата на идентификационния документ и попълва третата колона от него.
Член 32
Издаване на идентификационни документи, заместващи оригинала
1. Идентификационен документ, заместващ оригинала, се издава от издаващия орган, посочен в член 5, параграф 1, когато:
а)
оригиналът на идентификационния документ е изгубен и:
i)
самоличността на животното не може да бъде установена;
ii)
няма свидетелство или доказателство, че за въпросното животно по-рано вече е издаден идентификационен документ от издаващ орган, посочен в член 5, параграф 1;
б)
животното не е било идентифицирано в сроковете, определени в член 12, параграф 1 или 2, член 14 или член 43, параграф 2.
2. В случаите, описани в параграф 1, издаващ орган, посочен в член 5, параграф 1, буква в), отговорен за района, в който се намира стопанството, където е еднокопитното животно, при подаване на заявление от стопанина или по искане на компетентния орган:
а)
имплантира транспондер в животното в съответствие с член 18 или прилага алтернативен метод за удостоверяване на самоличността в съответствие с член 21;
б)
издава идентификационен документ, заместващ оригинала, ясно обозначен като такъв („идентификационен документ, заместващ оригинала“) с посочване на новия уникален доживотен номер, съответстващ на записа в базата данни при издаването на посочения идентификационен документ, заместващ оригинала;
в)
класифицира еднокопитното животно в част II от раздел II на идентификационния документ, заместващ оригинала, като непредназначено за клане с цел консумация от човека.
3. Данните на идентификационния документ, заместващ оригинала, издаден в съответствие с параграф 2 от настоящия член, се вписват, като се отбелязва уникалният доживотен номер в базата данни, както е посочено в член 38, и се изпраща до централната база данни в съответствие с член 39.
Член 33
Временно прекратяване на валидността на идентификационен документ за цели на движение
Официалният ветеринарен лекар прекратява временно валидността за цели на движение на идентификационен документ чрез съответното вписване в раздел III от него, когато еднокопитно животно се отглежда във или произхожда от стопанство, което:
а)
е под забрана, посочена в член 4, параграф 5 от Директива 2009/156/ЕО; или
б)
се намира в държава членка, която не е държава членка, свободна от африканска чума по конете, или в част от територията на държава членка, която в съответствие с член 5, параграф 2 от Директива 2009/156/ЕО се счита за заразена с африканска чума по конете.
ГЛАВА VII
СМЪРТ НА ЕДНОКОПИТНИ ЖИВОТНИ И ЕДНОКОПИТНИ ЖИВОТНИ, ПРЕДНАЗНАЧЕНИ ЗА КЛАНЕ С ЦЕЛ КОНСУМАЦИЯ ОТ ЧОВЕКА, И ДОКУМЕНТИРАНЕ НА ЛЕЧЕНИЕТО
Член 34
Задължения на официалния ветеринарен лекар и на компетентния орган при клане или смърт на еднокопитни животни
1. При клане или смърт на еднокопитно животно се предприемат следните мерки:
а)
транспондерът се предпазва от последваща неправомерна употреба, като се отстранява, унищожава или ликвидира in situ;
б)
идентификационният документ се прави невалиден поне чрез означаване „невалиден“ върху всички страници с печат, който не може да бъде подправен, или чрез перфорация на всички страници с подходящ диаметър, не по-малък от стандартната перфорация чрез перфоратор;
в)
по отношение на уникалния доживотен номер на еднокопитното животно:
i)
идентификационният документ се унищожава под официален контрол в кланицата, в която животното е заклано, като до издаващия орган се изпраща удостоверение за това или директно, или чрез контактната точка, посочена в член 36, параграф 2, с което той се уведомява за датата на клане на животното в кланицата и за датата на унищожаване на идентификационния документ; или
ii)
идентификационният документ, който е направен невалиден, се връща на издаващия орган, посочен или в точка 11 от част А на раздел I на идентификационния документ, или в част В от този раздел, като документът е актуализиран в съответствие с член 28, буква б), или директно, или чрез контактната точка, посочена в член 36, параграф 2, заедно с информация за датата, на която животното е заклано или умъртвено с цел борба със заболяванията.
2. Мерките, предвидени в параграф 1, се извършват от или под надзора на:
а)
официалния ветеринарен лекар:
i)
при клане или убиване с цел борба със заболяванията в съответствие с член 4, параграф 4, буква а), втора алинея от Директива 2009/156/ЕО; или
ii)
след клане в съответствие с член 7, параграф 3 от Директива 2009/156/ЕО; или
б)
компетентния орган, определен в член 3, параграф 10 от Регламент (ЕО) № 1069/2009, при обезвреждане или преработка на трупа, който е придружен от идентификационния документ в съответствие с националното законодателство, посочено в член 23, параграф 1 от настоящия регламент, във:
i)
обект, одобрен в съответствие с член 24, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) № 1069/2009; или
ii)
инсталации за изгаряне с нисък капацитет, посочени в глава III, буква а), подточка iii) от приложение III към Регламент (ЕС) № 142/2011.
3. Когато, в съответствие с параграф 1, буква а) от настоящия член, транспондерът не може да бъде изваден от еднокопитно животно, заклано с цел консумация от човека, официалният ветеринарен лекар обявява месото или частта от месото, в която се намира транспондерът, за негодно за консумация от човека в съответствие с раздел II, глава V, параграф 1, буква н) от приложение I към Регламент (ЕО) № 854/2004.
Член 35
Задължение на стопанина и на издаващия орган при смърт или загуба на еднокопитно животно
1. Във всички случаи на смърт или загуба (включително кражба) на еднокопитно животно, които не са посочени в член 34, стопанинът връща идентификационния документ на съответния издаващ орган, посочен в раздел I, част А или актуализиран в съответствие с член 28, буква б) в част В от раздел I на идентификационния документ в срок до 30 дни след смъртта или загубата на животното.
2. Издаващият орган, получил информация относно смърт или загуба на еднокопитно животно в съответствие с член 34 или параграф 1 от настоящия член, действа в съответствие с член 28, букви г) и д).
Член 36
Задължения на държавите членки да осигурят обмен на информация след настъпването на смърт на еднокопитно животно
1. Държавите членки прилагат процедури за връщане на направения невалиден идентификационен документ до издаващия орган, както е предвидено в член 34, параграф 1, буква в), подточка ii).
2. Държавите членки могат да осигурят контактна точка за получаване на удостоверенията, посочени в член 34, параграф 1, буква в), подточка i), или на идентификационните документи, посочени в член 34, параграф 1, буква в), подточка ii), за по-нататъшно разпращане до съответните издаващи органи на своята територия.
Тази контактна точка може да бъде орган за връзка, посочен в член 35 от Регламент (ЕО) № 882/2004.
3. Когато е приложимо в съответствие с параграф 2, данните за контактната точка, които могат да бъдат включени в централната база данни, предвидена в член 39, се предоставят на другите държави членки и на обществеността на уебсайта, посочен в член 6, параграф 1.
Член 37
Еднокопитни животни, предназначени за клане с цел консумация от човека, и документиране на лечението
1. Дадено еднокопитно животно се счита за предназначено за клане с цел консумация от човека, освен в случаите, когато в съответствие с настоящия регламент то необратимо е обявено за непредназначено за тази цел в част II от раздел II на идентификационния документ чрез:
а)
подпис на собственика по негова собствена преценка, заверен от издаващия орган; или
б)
подписи на стопанина и на отговорния ветеринарен лекар, който действа в съответствие с член 10, параграф 2 от Директива 2001/82/ЕО; или
в)
вписването, направено от издаващия орган, при издаването на дубликат на идентификационен документ в съответствие с член 29 или 30 или идентификационен документ, заместващ оригинала, в съответствие с член 32.
2. Преди всяко лечение в съответствие с член 10, параграф 2 от Директива 2001/82/ЕО или лечение чрез употреба на лекарствен продукт, разрешен в съответствие с член 6, параграф 3 от посочената директива, отговорният ветеринарен лекар, посочен в член 10, параграф 1 от Директива 2001/82/ЕО, удостоверява статута на еднокопитното животно като:
а)
предназначено за клане с цел консумация от човека, което е общият случай; или
б)
непредназначено за клане с цел консумация от човека, както е установено в част II от раздел II на идентификационния документ.
3. Когато лечението, посочено в параграф 2 от настоящия член, не е разрешено за еднокопитни животни, предназначени за клане с цел консумация от човека, отговорният ветеринарен лекар, посочен в член 10, параграф 1 от Директива 2001/82/ЕО, осигурява това, че в съответствие с дерогацията, предвидена в член 10, параграф 2 от Директива 2001/82/ЕО, преди лечението съответното еднокопитно животно необратимо се обявява за непредназначено за клане с цел консумация от човека чрез:
а)
попълване и подписване на част II от раздел II от идентификационния документ; както и
б)
обявяване за невалидна част III от раздел II на идентификационния документ в съответствие с инструкциите, предвидени в част III от раздел II.
4. След предприемането на мерките, предвидени в параграф 3, стопанинът на еднокопитното животно подава идентификационния документ до издаващ орган в държавата членка, където се намира стопанството на животното, или предоставя информация онлайн, когато има осигурен такъв достъп до базата данни, в срок от 14 дни, считано от датата на подписа в част II от раздел II на идентификационния документ.
5. Чрез дерогация от параграф 4 държава членка може да приема мерки, за да гарантира, че отговорният ветеринарен лекар уведомява за мерките, предприети в съответствие с параграф 3, в срок до 14 дни от датата на подписване на част II от раздел II на идентификационния документ:
а)
или директно издаващия орган, посочен в параграф 4, и предоставя информацията, необходима на издаващия орган да актуализира базата данни, създадена в съответствие с член 39; или
б)
директно централната база данни, създадена в съответствие с член 39, когато е гарантирано, че информацията е включена в база данни, създадена в съответствие с член 38 от издаващия орган, посочен в параграф 4.
6. При нужда от лечение на еднокопитно животно при условията, посочени в член 10, параграф 3 от Директива 2001/82/ЕО, отговорният ветеринарен лекар вписва в част III от раздел II на идентификационния документ необходимите данни относно лекарствения продукт, който съдържа вещества, изброени в Регламент (ЕО) № 1950/2006 като вещества от съществено значение за лечението на еднокопитни животни,, или вещества, които носят допълнителна клинична полза за това лечение.
Отговорният ветеринарен лекар вписва датата на последния предписан прием на лекарствения продукт и в съответствие с член 11, параграф 4 от Директива 2001/82/ЕО информира стопанина за датата, на която изтича карентният период, установен в съответствие с член 10, параграф 3 от посочената директива.
ГЛАВА VIII
ЗАПИСИ И САНКЦИИ
Член 38
База данни
1. Когато издава идентификационен документ или регистрира по-рано издадени идентификационни документи, издаващият орган записва в своята база данни поне следната информация относно еднокопитното животно:
а)
уникален доживотен номер;
б)
вид;
в)
пол;
г)
цвят;
д)
датата (дд/мм/гггг) на раждане, заявена от стопанина, посочен в буква и);
е)
ако е приложимо, поне последните 15 знака от кода, предаван от транспондерa, или предавания от радиочестотно идентификационно устройство код, което не е съобразено със стандарт ISO 11784, заедно с информация за изискваното четящо устройство за прочит на информацията, или алтернативен метод за удостоверяване на самоличността в съответствие с член 21;
ж)
държавата на раждане, обявена от стопанина, посочен в буква и);
з)
дата на издаване и на всяко изменение на идентификационния документ;
и)
името и адреса на стопанина, подал заявлението, посочено в член 11, параграф 1, член 15, параграф 1, член 29, параграф 2 или член 32, параграф 2, или, когато е приложимо, подал идентификационния документ, както е посочено в член 27, параграф 3;
й)
статут на регистрирано еднокопитно животно или на еднокопитно животно за разплод и доотглеждане;
к)
име на животното (името, което животното е получило при раждането, и където е приложимо, търговското име), както е обявено от стопанина, посочен в буква и);
л)
известен статут на животното като непредназначено за клане с цел консумация от човека;
м)
сериен номер, когато такъв сериен номер се отбелязва в идентификационния документ, посочен в член 9, параграфи 1 и 3, и информация за нови идентификационни документи, дубликати или идентификационни документи, заместващи оригинала, издадени в съответствие с член 12, параграф 3, член 29, член 30 или член 32;
н)
държавата, в която се намира стопанството на еднокопитното животно, както е обявено от стопанина, посочен в буква и);
о)
съобщената дата на смъртта или загубата на животното, обявена от стопанина, посочен в буква и), или датата на клане.
2. Издаващият орган съхранява информацията, посочена в параграф 1 от настоящия член, като запис в своята база данни в продължение на най-малко 35 години или за срок от минимум две години, считано от датата на известяване на смъртта на еднокопитното животно в съответствие с член 34.
3. Не по-късно от 15 дни, считано от датата на вписване на информацията, посочена в параграф 1 от настоящия член, издаващият органът, посочен в същия параграф, предава информацията, посочена в букви а) - й) и л) - о) от него, до централната база данни, създадена в съответствие с член 39, в държавата членка:
а)
където издаващият орган е одобрен, признат или определен или където се намира седалището му в съответствие с член 5, параграф 1;
б)
където е родено еднокопитното животно.
Член 39
Създаване на централна база данни
1. Държавите членки създават централна база данни за целите на настоящия регламент.
2. Чрез дерогация от параграф 1 не се изисква централна база данни в държавите членки, които имат единна база данни за регистрирани еднокопитни животни и единна база данни за еднокопитни животни за разплод и доотглеждане, при условие че:
а)
двете бази данни могат ефективно да обменят информация помежду си и могат да си сътрудничат с централните бази данни в съответствие с член 40 с цел актуализиране на идентификационните данни за еднокопитни животни, когато техният статут се променя на регистрирани еднокопитни животни или на еднокопитни животни за разплод и доотглеждане;
б)
компетентният орган има достъп до тези бази данни.
3. Държавите членки предоставят наименованието, адреса и информацията за връзка със своите централни бази данни на разположение на другите държави членки и на обществеността на уебсайта, предвиден в член 6, параграф 1.
Член 40
Експлоатация и сътрудничество на централните бази данни
1. Всяка държава членка гарантира, че издаващите органи, посочени в член 5, параграф 1, включват информацията, посочена в член 28, буква д) и член 38, параграф 1, отнасяща се до еднокопитни животни, идентифицирани на нейна територия, в централна база данни или че базите данни на издаващите органи на нейната територия са свързани в мрежа с тази централна база данни.
2. Държавите членки си сътрудничат при експлоатацията на своите централни бази данни в съответствие с Директива 89/608/ЕИО и гарантират, че:
а)
в съответствие с член 28 от настоящия регламент от централната база данни се предава информация - с посочване на уникалния доживотен номер - за всяко изменение на идентификационните данни, посочени в член 38, параграф 1, до централната база данни на държавата членка, в която е издаден идентификационният документ;
б)
на компетентните органи на останалите държави членки се предоставя безплатен достъп до минимална информация, съдържаща се в централната база данни, за да направят справка дали там е записан даден код на транспондер, уникален доживотен номер или номер на паспорт.
Член 41
Санкции
Държавите членки определят правилата относно санкциите, приложими при нарушение на разпоредбите на настоящия регламент, и вземат всички необходими мерки, за да гарантират тяхното прилагане. Предвидените санкции трябва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи. Държавите членки съобщават на Комисията съдържанието на посочените разпоредби най-късно до 1 януари 2016 г. и незабавно я уведомяват за всяко последващо изменение, което ги засяга.
ГЛАВА IX
ПРЕХОДНИ И ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 42
Отмяна
Регламент (ЕО) № 504/2008 се отменя, считано от 1 януари 2016 г.
Позоваванията на отменения регламент се считат за позовавания на настоящия регламент.
Член 43
Преходни разпоредби
1. Чрез дерогация от член 4, параграф 2 за идентифицирани в съответствие с настоящия регламент се считат следните еднокопитни животни:
а)
еднокопитните животни, родени най-късно до 30 юни 2009 г. и идентифицирани до тази дата в съответствие с решения 93/623/ЕИО или 2000/68/ЕО, при условие че идентификационните документи, издадени за посочените еднокопитни животни:
i)
са регистрирани в съответствие с член 21, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 504/2008 най-късно до 31 декември 2009 г.; както и
ii)
съдържат раздел, съответстващ на раздел IX от образеца на идентификационен документ, установен в приложението към Решение 93/623/ЕО, а част III-А от идентификационния документ е попълнена, ако е въведена информация в част III-Б от него;
б)
еднокопитните животни, родени най-късно до 30 юни 2009 г., които обаче не са идентифицирани до тази дата в съответствие с решения 93/623/ЕИО или 2000/68/ЕО, при условие че са идентифицирани в съответствие с Регламент (ЕО) № 504/2008 най-късно до 31 декември 2009 г.;
в)
еднокопитните животни, идентифицирани в съответствие с Регламент (ЕО) № 504/2008 до 31 декември 2015 г.
2. Еднокопитните животни, които са родени в Съюза или са внесени в Съюза от трета държава след 30 юни 2009 г. и които не са идентифицирани в съответствие с Регламент (ЕО) № 504/2008 до 31 декември 2015 г., се идентифицират в съответствие с член 29 или 32 от настоящия регламент, в зависимост от наличната информация за самоличността им, и в част II от раздел II от дубликата на идентификационния документ се класифицират като непредназначени за клане с цел консумация от човека.
3. Чрез дерогация от член 13, параграф 2 държавите членки, които са предоставили дерогации в съответствие с член 7 от Регламент (ЕО) № 504/2008 преди 1 януари 2016 г. и съответно са уведомили за тях Комисията преди тази дата, не се изисква да уведомяват повторно Комисията за тях.
4. Държавите членки, които не са създали предвидената в член 39 централизирана база данни, създават централна база данни в съответствие с член 39 и осигуряват тя да започне да функционира в съответствие с член 40 най-късно до 30 юни 2016 г.
Член 44
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Той се прилага от 1 януари 2016 г. В държавите членки, които до 1 януари 2016 г. не са създали работеща централна база данни, член 39 обаче се прилага от 1 юли 2016 г.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 17 февруари 2015 година.
REGLAMENTO DE EJECUCIÓN (UE) 2015/262 DE LA COMISIÓN
de 17 de febrero de 2015
que establece normas con arreglo a las Directivas 90/427/CEE y 2009/156/CE del Consejo por lo que respecta a los métodos de identificación de los équidos (Reglamento del pasaporte equino)
(Texto pertinente a efectos del EEE)
LA COMISIÓN EUROPEA,
Visto el Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea,
Vista la Directiva 90/427/CEE del Consejo, de 26 de junio de 1990, relativa a las condiciones zootécnicas y genealógicas que regulan los intercambios intracomunitarios de équidos (1), y, en particular, su artículo 4, apartado 2, letras c) y d), su artículo 6, apartado 2, segundo guion, y su artículo 8, apartado 1, párrafo primero,
Vista la Directiva 2009/156/CE del Consejo, de 30 de noviembre de 2009, relativa a las condiciones de policía sanitaria que regulan los movimientos de équidos y las importaciones de équidos procedentes de terceros países (2), y, en particular, su artículo 4, apartado 4,
Considerando lo siguiente:
(1)
La Directiva 90/427/CEE establece las condiciones zootécnicas que rigen el comercio de équidos dentro de la Unión. Obliga a los Estados miembros a velar por que los équidos registrados que se trasladen vayan acompañados de un documento de identificación expedido por las organizaciones de cría o las asociaciones de criadores a las que se hace referencia en ella.
(2)
La Directiva 2009/156/CE establece las condiciones zoosanitarias que regulan los traslados de équidos y las importaciones de équidos procedentes de terceros países. En ella se dispone que los équidos registrados deben identificarse por medio de un documento de identificación expedido de conformidad con la Directiva 90/427/CEE o por una asociación o una organización internacionales encargadas del control de los caballos destinados a competiciones o carreras. Los équidos de crianza y de renta deben ser identificados mediante un método establecido por la Comisión.
(3)
El Reglamento (CE) no 504/2008 de la Comisión (3), aplicable desde el 1 de julio de 2009, establece normas relativas a la identificación de los équidos nacidos o importados en la Unión y un documento de identificación (pasaporte equino) para los équidos, que constituye un documento polivalente al servicio tanto de la salud animal y la salud pública como de las necesidades zootécnicas y de la hípica. Al centrarse en el documento de identificación como el elemento constitutivo del sistema de identificación equina, dicho Reglamento solo contempla la posibilidad de incorporar la información contenida en las bases de datos de los numerosos organismos expedidores en una base de datos central, o de poner en red esas bases de datos con dicha base de datos central.
(4)
Los Estados miembros han encontrado dificultades a la hora de poner en ejecución las medidas establecidas en el Reglamento (CE) no 504/2008. Esas dificultades se refieren principalmente al método de identificación de los équidos por medio del documento de identificación.
(5)
Las investigaciones llevadas a cabo por los Estados miembros han revelado que el documento de identificación es objeto de un fraude significativo. El principal riesgo reside en la reintroducción ilegal en la cadena alimentaria de équidos previamente excluidos del sacrificio para consumo humano y tratados con medicamentos no autorizados en animales destinados a la producción de alimentos. Tras la adopción de la Decisión 2000/68/CE de la Comisión (4), miles de équidos han sido excluidos irreversiblemente del sacrificio para el consumo humano. La falta de alternativas a tener que cuidar hasta su muerte équidos sobrantes y no deseados que han sido excluidos del sacrificio para el consumo humano ha hecho que estos animales queden desatendidos y abandonados, con graves consecuencias para su salud y su bienestar. Esta situación se ha visto exacerbada por la situación económica actual, que hace que, en muchos casos, el cuidado de los équidos al final de su vida productiva resulte extremadamente caro. En algunos Estados miembros, los problemas han alcanzado tales proporciones que las autoridades competentes han puesto en marcha programas para el sacrificio de équidos sobrantes fuera de la cadena alimentaria.
(6)
En los últimos años, el pasto ilícito ha surgido como un fenómeno nuevo que afecta a los propietarios de los pastos, ya que jurídicamente se convierten en poseedores de los équidos y adquieren de manera involuntaria responsabilidades con arreglo al Reglamento (CE) no 504/2008. El estatus poco claro de estos équidos puede ser también relevante para la correcta aplicación de las normas de la Unión en otros ámbitos.
(7)
Se ha puesto de manifiesto que la información registrada en la base de datos del organismo expedidor en el momento de emitir el documento de identificación queda rápidamente obsoleta. Para las autoridades competentes resulta, pues, muy difícil, si no completamente imposible, verificar, en el contexto de la certificación o a la hora de comprobar una identidad, si un documento de identificación es auténtico y si la información que contiene es actual y verosímil y no ha sido objeto de modificaciones fraudulentas, principalmente en cuanto al estatus de los animales como «animales de abasto», pero también con el fin de utilizar las condiciones de salud y bienestar animal más favorables para el traslado de équidos registrados.
(8)
En la mayoría de los Estados miembros, las bases de datos de los diferentes organismos expedidores de pasaportes no están conectadas entre sí y, por razones jurídicas y administrativas, la existencia de un único organismo expedidor de pasaportes no es una opción fácilmente viable. Por tanto, el establecimiento de una base de datos central se considera la solución más eficaz para el intercambio y la sincronización entre los distintos agentes contemplados por las Directivas 90/427/CEE y 2009/156/CE en la medida en que es necesario para la gestión de los documentos de identificación de équidos, no solo al objeto de proporcionar las garantías de salud animal requeridas, sino también de permitir la aplicación de las disposiciones de la legislación de la Unión relativas al bienestar animal y a la salud pública que se basan en una identificación correcta y fiable de los équidos.
(9)
En una investigación llevada a cabo por la Comisión en el contexto de los acontecimientos de 2013 relacionados con la carne de caballo se puso de manifiesto que veintitrés Estados miembros han establecido una base de datos central y que dos Estados miembros disponen de sendas bases de datos únicas para équidos registrados y équidos de crianza y de renta, respectivamente. Tres Estados miembros, que representan alrededor del 20 % de los 6,7 millones de équidos de la Unión, no disponen de una base de datos centralizada.
(10)
Por consiguiente, es necesario revisar el sistema de la Unión para la identificación de los équidos con el fin de garantizar que, además de seguro, sea fácil de utilizar.
(11)
Las importaciones de équidos en los territorios enumerados en el anexo I del Reglamento (CE) no 882/2004 del Parlamento Europeo y del Consejo (5) están sujetas a las condiciones establecidas de conformidad con la Directiva 2009/156/CE y están autorizadas desde los terceros países que se enumeran en el anexo de la Decisión 2004/211/CE de la Comisión (6). Normalmente se introducen cada año en la Unión, en las condiciones establecidas en la Decisión 93/197/CEE de la Comisión (7), unos cuatro mil équidos registrados y équidos de crianza y de renta.
(12)
Cuando se aplican los procedimientos aduaneros establecidos en el Reglamento (UE) no 952/2013 del Parlamento Europeo y del Consejo (8), es preciso remitir además al Reglamento (CEE) no 706/73 del Consejo (9). El Reglamento (CEE) no 706/73 establece que, a partir del 1 de septiembre de 1973, son aplicables en las Islas Anglonormandas y la Isla de Man las normas de la Unión en materia de legislación veterinaria.
(13)
La Decisión 96/78/CE de la Comisión (10) establece los criterios de inscripción y registro de los équidos registrados en libros genealógicos con fines reproductivos. Esa Decisión exige, entre otras cosas, que, para poder ser inscrito en la sección principal del libro genealógico que corresponde a su raza, un animal equino debe ser identificado como potro lactante de acuerdo con las normas establecidas en dicho libro, las cuales deben requerir como mínimo el certificado de cubrición correspondiente. En aras de la coherencia de la legislación de la Unión y de una fácil aplicación de esta, las normas relativas al documento de identificación no deben ir en detrimento de la aplicación de las normas sobre identificación de los équidos a efectos de su inscripción en libros genealógicos.
(14)
Los métodos de identificación de los équidos dispuestos en el presente Reglamento también deben estar en consonancia con los principios establecidos por las organizaciones de cría autorizadas de conformidad con la Decisión 92/353/CEE de la Comisión (11). De conformidad con dicha Decisión, incumbe a la organización o la asociación que lleve el libro genealógico de origen de la raza establecer los principios que rigen la identificación de los équidos, así como los principios relativos a la división del libro genealógico en clases y a los linajes que se introducen en él.
(15)
Para que los documentos de identificación y la teneduría de registros de todos los équidos de la Unión tengan una elevada calidad, los Estados miembros deben velar por que los sistemas de identificación de los équidos registrados que han sido inscritos o registrados en los libros genealógicos creados por organizaciones de cría o asociaciones de criadores autorizadas o reconocidas satisfagan, en lo que se refiere a la expedición de los documentos de identificación, las condiciones establecidas para la designación por la autoridad competente de los organismos que expiden los documentos de identificación de équidos de crianza y de renta.
(16)
La definición de «équidos», estrictamente en el ámbito de aplicación del artículo 2, letra b), de la Directiva 2009/156/CE, ha de estar en consonancia con la taxonomía empleada en la legislación de la Unión, como son los apéndices del Reglamento (CEE) no 3626/82 del Consejo (12) y el Reglamento (UE) no 206/2010 de la Comisión (13).
(17)
Dado que la definición de «explotación» establecida en la Directiva 92/35/CEE del Consejo (14) incluye las reservas naturales en las que los équidos se mueven en libertad y es, por tanto, más amplia que la establecida en la Directiva 2009/156/CE, conviene que la definición de «explotación» establecida en el presente Reglamento abarque también las reservas naturales en las que los équidos viven en libertad.
(18)
La supervisión veterinaria necesaria para aportar las garantías zoosanitarias exigidas de conformidad con la Directiva 2009/156/CE solo puede lograrse si la autoridad competente tiene conocimiento de la explotación según se define en esa Directiva. Requisitos similares se derivan de la aplicación de la letra A del capítulo II de la sección I del anexo I del Reglamento (CE) no 854/2004 del Parlamento Europeo y del Consejo (15) en relación con los équidos como animales productores de alimentos. Sin embargo, vista la frecuencia con que se trasladan los équidos, no es conveniente establecer un sistema de trazabilidad de estos animales en tiempo real. Antes bien, los datos de identificación deben estar a disposición de la autoridad competente, para lo cual resulta fundamental que en cada Estado miembro exista una base de datos central con la que gestionar la información sobre los équidos que se encuentran en su territorio.
(19)
La legislación de la Unión distingue entre propietarios y poseedores de animales. El término «poseedor» de animales se define y utiliza en el Reglamento (CE) no 1760/2000 del Parlamento Europeo y del Consejo (16). Por el contrario, en la Directiva 2009/156/CE se hace referencia al propietario o criador de animales. En la Directiva 92/35/CEE se establece una definición combinada de propietario y cuidador. Dado que, con arreglo a la legislación de la Unión y la legislación nacional, el propietario de un animal equino no es necesariamente la persona responsable del animal, conviene clarificar que el poseedor del animal equino, que puede o no ser su propietario, debe ser el primer responsable de la identificación de los équidos de conformidad con el presente Reglamento.
(20)
Ciertas legislaciones nacionales o determinados organismos expedidores pueden exigir que se introduzca información sobre el propietario del animal en el documento de identificación y, por consiguiente, en la base de datos gestionada por el organismo expedidor correspondiente. Esta información sobre la propiedad, o sobre el cambio de propiedad, puede facilitarse en diferentes formatos de certificados de propiedad o tarjetas de registro, incluida la carte d'immatriculation que se utiliza con éxito en un Estado miembro concreto.
(21)
La Directiva 2008/73/CE del Consejo (17) dispone que los Estados miembros deben confeccionar y mantener actualizadas listas de los establecimientos autorizados en los ámbitos veterinario y zootécnico, y que deben ponerlas a disposición de los demás Estados miembros y del público. Con el fin de facilitar el acceso de los demás Estados miembros y del público a las listas de establecimientos autorizados, los Estados miembros deben publicar estas listas por medios electrónicos a través de páginas de información en internet. La Comisión debe ayudar a los Estados miembros a poner dichas listas a disposición de los demás Estados miembros y del público facilitando la dirección de un sitio web, en el que deben figurar enlaces nacionales a las páginas de información en internet de los Estados miembros.
(22)
Con objeto de facilitar el intercambio de información por medios electrónicos entre los Estados miembros y de garantizar la transparencia y la comprensibilidad, es importante que dichas listas se presenten siguiendo un modelo uniforme en toda la Unión. Por eso en la Decisión 2009/712/CE de la Comisión (18) figuran los modelos para la presentación de dichas listas en las páginas de información en internet creadas por los Estados miembros.
(23)
El Reglamento (CE) no 504/2008 establece que no podrán tenerse équidos a menos que se identifiquen de conformidad con sus disposiciones. La Comisión ha tenido que responder a varias denuncias relativas a poblaciones de caballos domésticos que vivían fuera de una explotación en condiciones que no eran compatibles con las descritas como semisalvajes en dicho Reglamento. Por consiguiente, es necesario clarificar que los équidos que viven en la Unión deben ser identificados y, en una segunda fase, es preciso establecer una excepción para cuando no pueda cumplirse esa condición.
(24)
Los équidos que viven en la Unión deben ser identificados por medio de un documento de identificación permanente que proporcione una reseña textual y una descripción gráfica del animal equino y que registre los rasgos individuales del animal para la verificación de su identidad. Estos rasgos pueden ser o bien congénitos, como el hecho de tener más de tres remolinos, los espejuelos, las marcas de color, defectos raros de la pigmentación de los ojos, depresiones musculares específicas, estructuras ricas en datos del iris o la retina o marcadores genéticos específicos (perfil de ADN), o bien adquiridos, como la despigmentación por efecto de la silla de montar o las cicatrices, incluidas las producidas por la castración de los sementales o las marcas a fuego.
(25)
No deben expedirse documentos de identificación que no estén cumplimentados con los datos identificativos exigidos, los cuales han de registrarse en la base de datos del organismo expedidor de conformidad con el presente Reglamento.
(26)
Además, el certificado de origen establecido en la Directiva 90/427/CEE, que debe incorporarse al documento de identificación, debe mencionar toda la información necesaria para garantizar que los équidos que transitan entre distintos libros genealógicos sean inscritos en la clase del libro genealógico a cuyos criterios se ajusten.
(27)
De conformidad con la Decisión 96/510/CE de la Comisión (19), los certificados genealógicos y zootécnicos de los équidos registrados deben ser conformes con el documento de identificación establecido en la Decisión 93/623/CEE de la Comisión (20). Dado que las Decisiones 93/623/CEE y 2000/68/CE fueron derogadas por el Reglamento (CE) no 504/2008, es necesario clarificar que toda referencia a dichas Decisiones debe entenderse hecha al presente Reglamento.
(28)
Los organismos expedidores de documentos de identificación para équidos registrados deben ser las organizaciones o asociaciones que lleven o creen libros genealógicos para équidos registrados que estén oficialmente autorizadas o reconocidas por la autoridad competente de un Estado miembro de conformidad con la Decisión 92/353/CEE, o una agencia oficial del Estado miembro que gestione el libro genealógico en el que esté inscrito o registrado el animal equino con fines reproductivos de conformidad con la Decisión 96/78/CE. Además, las sucursales nacionales de organizaciones o asociaciones internacionales que gestionen caballos destinados a competiciones o carreras y tengan su sede en un Estado miembro también deben poder actuar como organismos expedidores de documentos de identificación para caballos registrados.
(29)
Es preciso que los Estados miembros dispongan de un mayor margen de apreciación en relación con los organismos expedidores que expiden los documentos de identificación de équidos de crianza y de renta. Debe ser posible que los documentos de identificación sean expedidos por la autoridad competente que corresponda a la explotación en la que se encuentre el animal equino en el momento de su identificación, o por un organismo expedidor designado y supervisado por dicha autoridad competente.
(30)
La autoridad competente responsable de la autorización o el reconocimiento de las organizaciones o asociaciones que creen libros genealógicos con arreglo al anexo de la Decisión 92/353/CEE debe cooperar con la autoridad competente a tenor del Reglamento (CE) no 882/2004, a fin de garantizar, si es preciso mediante la cooperación transfronteriza, que los documentos de identificación de los équidos se expidan y utilicen de conformidad con el presente Reglamento.
(31)
Dado que todos los équidos nacidos o importados en la Unión deben ser identificados conforme al presente Reglamento por medio de un documento de identificación único expedido para toda su vida, es preciso establecer disposiciones especiales para los casos en que el estatus de «équido de crianza y de renta» de un animal se cambie a «équido registrado» a tenor de la Directiva 2009/156/CE. Habida cuenta de las amplias consecuencias de tal cambio para los traslados, los intercambios comerciales y la importación de équidos en la Unión desde terceros países en lo que se refiere no solo a las normas de sanidad animal aplicables establecidas en la Directiva 2009/156/CE, sino también a las normas sobre bienestar animal que rigen tales traslados de conformidad con el Reglamento (CE) no 1/2005 del Consejo (21), es preciso que la autoridad competente tenga un punto de acceso único, concretamente una base de datos central, para verificar los datos identificativos de los équidos necesarios para la certificación o los controles oficiales.
(32)
Los Estados miembros deben poder establecer regímenes específicos para la identificación de los équidos que vagan en condiciones salvajes o semisalvajes en áreas o territorios definidos, incluidas las reservas naturales, en aras de la coherencia con la definición de «explotación» establecida en la Directiva 92/35/CEE. Sin embargo, cualquier excepción a la obligación general de identificación de los équidos solo debe concederse cuando esas poblaciones definidas de équidos que viven en condiciones salvajes o semisalvajes estén separadas efectivamente de los équidos sujetos a cualquier forma de uso doméstico y permanezcan no solo fuera del control humano para su supervivencia y su reproducción, sino también fuera del ámbito de aplicación de la Directiva 98/58/CE del Consejo (22), que no es aplicable a los animales que viven en el medio natural.
(33)
Para verificar la identidad de un animal equino, el documento de identificación debe contener antes de nada una descripción elaborada del animal, consistente en una reseña textual que lo describa y señale sus rasgos y en una reseña gráfica detallada que muestre sus rasgos individuales y distintivos.
(34)
Para garantizar que los équidos estén descritos correctamente en los documentos de identificación que los acompañen, los organismos expedidores deben esforzarse por seguir las mejores prácticas y formar al personal encargado de la descripción de los animales, por ejemplo siguiendo las directrices que ofrece la Fédération Équestre Internationale (23) y las directrices de Weatherbys (24).
(35)
Los rasgos de un animal equino y los medios de identificación que se le aplican se emplean conjuntamente para verificar la identidad del animal y deben no solo establecer un vínculo inequívoco entre este y su documento de identificación, sino también demostrar que dicho animal equino se ha sometido a un proceso de identificación de conformidad con el presente Reglamento, de manera que con respecto a él no se ha expedido más que un único documento de identificación. El uso de identificadores electrónicos («transpondedores») de équidos está ya muy extendido a escala internacional. Debe utilizarse esa tecnología para asegurar un vínculo estrecho entre el animal equino y su documento de identificación, si bien debe contemplarse la posibilidad de métodos alternativos de verificación de la identidad del animal, siempre que esos métodos alternativos ofrezcan garantías equivalentes para evitar la expedición de múltiples documentos de identificación.
(36)
Los transpondedores utilizados para el marcado de los équidos y los dispositivos de lectura que muestran el código incorporado en el transpondedor deben ajustarse a las normas acordadas a escala internacional. Dichas normas establecen dos sistemas diferentes para garantizar la unicidad del código del transpondedor. La mayoría de los Estados miembros han transpuesto el Reglamento (CE) no 504/2008 de manera que utilizan un código de país alfanumérico de tres dígitos y gestionan la distribución de los transpondedores a través de sus autoridades competentes.
(37)
Este sistema para garantizar la unicidad del código del transpondedor debe integrarse en el diseño de las bases de datos gestionadas por los organismos expedidores y en el diseño de la base de datos central y ponerse en ejecución sin que se vean comprometidos el comercio y las importaciones en la Unión de équidos marcados por medio de un transpondedor que muestre un código alfanumérico de diseño diferente.
(38)
La Directiva 90/425/CEE del Consejo (25) establece los controles veterinarios que han de realizarse en determinados animales y productos en su lugar de destino. En particular, dispone que los destinatarios que figuran en el certificado o en el documento que en ella se establecen están obligados, a petición de la autoridad competente del Estado miembro de destino y en la medida en que sea necesario para la realización de esos controles, a señalar por anticipado la llegada de animales o productos procedentes de otro Estado miembro y, en particular, la naturaleza del envío y la fecha prevista de llegada. Esta notificación no se exige en relación con caballos registrados provistos de un documento de identificación conforme con lo establecido en la Directiva 90/427/CEE.
(39)
Si bien los équidos deben ir siempre acompañados de su documento de identificación, de conformidad con la legislación vigente de la Unión, conviene establecer una excepción cuando resulte imposible, o incluso poco práctico, conservar el documento de identificación durante toda la vida del animal equino, o en caso de que dicho documento no se haya expedido teniendo en cuenta el sacrificio del animal antes de alcanzar la edad máxima exigida para la identificación.
(40)
También debe permitirse a los Estados miembros que autoricen la utilización de un documento de identificación simplificado para los équidos que se trasladen dentro de su territorio. En diversos ámbitos se han introducido tarjetas de plástico con chips incorporados («tarjetas inteligentes») como dispositivos de almacenamiento de datos. Debería ser posible expedir estas tarjetas inteligentes como opción adicional al documento de identificación y utilizarlas en determinadas condiciones en lugar de este último para acompañar a los équidos registrados y a los équidos de crianza y de renta en sus traslados dentro de un Estado miembro.
(41)
También son precisas disposiciones para los casos en que el documento de identificación original expedido conforme al presente Reglamento para toda la vida del animal equino se pierda, deje de ser legible o contenga información incorrecta que no sea el resultado de prácticas ilegales. Dichas disposiciones deben excluir, en la medida de lo posible, la posesión ilegal de más de un documento de identificación para describir correctamente el estatus del animal equino como «animal destinado al sacrificio para el consumo humano». Cuando se disponga de información suficiente y verificable, debe expedirse un duplicado del documento de identificación que esté marcado como tal y que, por lo general, excluya al animal equino del sacrificio para el consumo humano. En otros casos debe emitirse un documento de identificación sustitutivo, marcado igualmente como tal, que excluya al animal equino del sacrificio para el consumo humano y que, además, lo defina como animal equino de crianza y de renta.
(42)
Esos procedimientos deben aplicarse también a los équidos que se presenten para su identificación después del plazo establecido para la primera identificación, ya que no pueden descartarse prácticas fraudulentas ni la intención de obtener un documento de identificación adicional.
(43)
En determinados casos, cuando los équidos se inscriben o registran para su inscripción en libros genealógicos llevados por organizaciones de cría de terceros países, son necesarias disposiciones específicas que permitan que el animal equino mantenga su registro en dicho libro genealógico y que, al mismo tiempo, garanticen su exclusión de la cadena alimentaria mediante las entradas correspondientes del documento de identificación.
(44)
De conformidad con la Directiva 2009/156/CE, el documento de identificación constituye un instrumento para restringir el traslado de équidos en caso de brote de una enfermedad de declaración obligatoria en la explotación en la que se mantengan o críen. Así pues, es necesario disponer la suspensión de la validez de ese documento de identificación a efectos de traslado en caso de brote de determinadas enfermedades, mediante la correspondiente entrada en el documento.
(45)
Además, la Directiva 2009/156/CE exige que los équidos registrados, al abandonar su explotación, estén identificados por medio de un documento de identificación, el cual debe certificar, en particular, que los équidos no proceden de una explotación sometida a determinadas órdenes de prohibición. Por tanto, es conveniente hacer que la sección correspondiente del modelo de documento de identificación sea obligatoria para todos los équidos, y reformularla en consecuencia.
(46)
Al morir un équido de manera distinta al sacrificio en un matadero, la autoridad que supervise el procesamiento del animal muerto de conformidad con el Reglamento (CE) no 1069/2009 del Parlamento Europeo y del Consejo (26) o su cremación en una incineradora de baja capacidad según el capítulo III del anexo III del Reglamento (UE) no 142/2011 de la Comisión (27) debe devolver el documento de identificación al organismo expedidor, si el cadáver va acompañado de él conforme a la legislación nacional, y debe garantizarse que el transpondedor, o cualquier método alternativo utilizado para verificar la identidad de los équidos, no pueda reciclarse.
(47)
Para evitar que los transpondedores entren en la cadena alimentaria, la carne de animales equinos de los que no se haya podido extraer el transpondedor en el momento del sacrificio debe declararse no apta para el consumo humano de conformidad con el capítulo V de la sección II del anexo I del Reglamento (CE) no 854/2004. Para facilitar la localización de los transpondedores implantados, debe normalizarse el lugar de implantación, que además ha de quedar registrado en los documentos de identificación.
(48)
De conformidad con el Reglamento (CE) no 178/2002 del Parlamento Europeo y del Consejo (28), los animales vivos preparados para ser comercializados para el consumo humano se definen como alimento. Dicho Reglamento establece responsabilidades muy amplias para los explotadores de empresa alimentaria en todas las fases de la producción de alimentos, incluida la trazabilidad de los animales productores de alimentos.
(49)
Tanto los équidos de crianza y de renta como los équidos registrados pueden convertirse en alguna etapa de su vida en équidos de abasto según la definición de la Directiva 2009/156/CE. La carne de los solípedos, sinónimo de équidos, se define en el punto 1 del anexo I del Reglamento (CE) no 853/2004 del Parlamento Europeo y del Consejo (29), que establece normas específicas de higiene de los alimentos de origen animal.
(50)
Una vez expiradas las disposiciones transitorias para la ejecución de los Reglamentos (CE) no 853/2004, (CE) no 854/2004 y (CE) no 882/2004 de conformidad con el Reglamento (CE) no 2076/2005 de la Comisión (30), los requisitos de información sobre la cadena alimentaria en relación con los équidos se aplican desde el 1 de enero de 2010.
(51)
De conformidad con el Reglamento (CE) no 853/2004, el explotador del matadero debe recibir y verificar la información sobre la cadena alimentaria con detalles sobre el origen, el historial y la gestión de los animales destinados a la producción de alimentos, y obrar en función de esa información. La autoridad competente puede permitir que se envíe al matadero información sobre la cadena alimentaria de los solípedos domésticos al mismo tiempo que los animales, en lugar de enviarla por adelantado. Por consiguiente, el documento de identificación que acompañe a los équidos de abasto debe formar parte de esa información sobre la cadena alimentaria.
(52)
El Reglamento (CE) no 854/2004 establece que el veterinario oficial debe verificar que el explotador de empresa alimentaria cumple la obligación de velar por que los animales admitidos al sacrificio para el consumo humano estén adecuadamente identificados.
(53)
De conformidad con el Reglamento (CE) no 853/2004, los explotadores de empresa alimentaria deben comprobar los pasaportes que acompañan a los solípedos domésticos para asegurarse de que el animal está destinado al sacrificio para el consumo humano y, si aceptan al animal para el sacrificio, deben facilitar el pasaporte al veterinario oficial.
(54)
Habida cuenta de la situación específica de los équidos que nacen como animales de una especie productora de alimentos, pero que no en todos los casos son criados principalmente con ese fin y que, en la mayoría de las ocasiones, no son conservados durante toda su vida por los explotadores de empresa alimentaria, según se definen en el artículo 3, punto 3, del Reglamento (CE) no 178/2002, es necesario establecer un procedimiento que garantice una conexión fluida desde las comprobaciones realizadas en el documento de identificación por razones de salud pública hasta la gestión de dicho documento con arreglo a la Directiva 2009/156/CE. Así pues, resulta fundamental la existencia de una base de datos central en cada Estado miembro para verificar algunos detalles del documento de identificación y ciertos datos contenidos en él antes de tomar la decisión de aceptar el sacrificio del animal para el consumo humano. En caso de que la información relativa a la exclusión del sacrificio para el consumo humano contenida en la sección II del documento de identificación no se corresponda con la información registrada en la base de datos central, ha de prevalecer la información contenida en una de estas dos fuentes según la cual el animal equino deba ser excluido del sacrificio para el consumo humano.
(55)
La Directiva 96/22/CE del Consejo (31) es aplicable a los animales de granja, incluidos los solípedos domésticos, así como a los animales salvajes de esas especies criados en una explotación. El artículo 7 de esa Directiva permite los intercambios de équidos registrados a los que se hayan administrado, con fines zootécnicos, medicamentos veterinarios que contengan trembolona alilo o sustancias β-agonistas antes de finalizar el tiempo de espera, siempre que se hayan cumplido las condiciones de administración y que la naturaleza y la fecha del tratamiento se mencionen en el certificado o en el pasaporte que acompañen a esos animales.
(56)
En el artículo 2, letra b), del Reglamento (CE) no 470/2009 del Parlamento Europeo y del Consejo (32) se definen los animales productores de alimentos como los «animales criados, mantenidos, sacrificados o recogidos con el fin de producir alimentos». El artículo 16 de dicho Reglamento establece que a los animales productores de alimentos en la Unión solo podrán administrárseles sustancias farmacológicamente activas que estén clasificadas con arreglo a su artículo 14, apartado 2, letras a), b) o c), y a condición de que dicha administración sea conforme con la Directiva 2001/82/CE del Parlamento Europeo y del Consejo (33).
(57)
Según el artículo 6 de la Directiva 2001/82/CE, un medicamento veterinario no podrá ser objeto de una autorización de comercialización con vistas a su administración a una o varias especies productoras de alimentos a menos que las sustancias farmacológicamente activas que contenga figuren en los anexos I, II o III del Reglamento (CEE) no 2377/90. Las normas establecidas en dichos anexos se recogen actualmente en el Reglamento (UE) no 37/2010 de la Comisión (34). Sin embargo, a modo de excepción, los medicamentos veterinarios que contengan sustancias farmacológicamente activas no incluidas en los anexos I, II o III del Reglamento (CEE) no 2377/90 pueden ser autorizados para determinados animales de la familia de los équidos que hayan sido declarados, de conformidad con la legislación zoosanitaria de la Unión, animales no destinados al sacrificio para el consumo humano. Tales medicamentos veterinarios no deben contener sustancias activas que figuren en el anexo IV del Reglamento (CEE) no 2377/90 ni destinarse al tratamiento de enfermedades, según se detalle en el resumen autorizado de las características del producto, respecto de las cuales se haya autorizado un medicamento veterinario para animales de la familia de los équidos. Por consiguiente, deben establecerse disposiciones que permitan excluir un animal equino del sacrificio para el consumo humano a discreción del propietario del animal.
(58)
El artículo 10, apartados 2 y 3, de la Directiva 2001/82/CE establece excepciones específicas para los équidos con respecto a lo dispuesto en el artículo 11 de dicha Directiva, en lo relativo al tratamiento de los animales productores de alimentos con medicamentos que tienen límites máximos de residuos establecidos para especies distintas de las especies objetivo o que han sido autorizados para una dolencia diferente, a condición de que dichos équidos se identifiquen de conformidad con la legislación de la Unión y de que en su documento de identificación se señale específicamente que no están destinados al sacrificio para el consumo humano o que lo están tras un tiempo de espera de por lo menos seis meses después de haber sido tratados con las sustancias enumeradas en el Reglamento (CE) no 1950/2006 de la Comisión (35).
(59)
Según la Directiva 2001/82/CE, los Estados miembros han de velar por que los propietarios o poseedores de animales productores de alimentos puedan justificar la adquisición, posesión y administración de medicamentos veterinarios a tales animales durante los cinco años siguientes a su administración, incluso cuando el animal sea sacrificado durante el período de cinco años. Por tanto, con vistas a la aplicación de esa disposición, es preciso que el sacrificio de un animal equino se introduzca de inmediato en la base de datos central del Estado miembro en el que esté situada la explotación del animal.
(60)
Con objeto de mantener el control sobre la expedición de los documentos de identificación, debe registrarse en una base de datos llevada por el organismo expedidor un conjunto mínimo de datos pertinentes para la expedición de tales documentos.
(61)
El sistema UELN (Universal Equine Life Number = número equino permanente universal) ha sido acordado a escala mundial entre las principales organizaciones de cría caballar y de competiciones. El sistema se ha desarrollado a iniciativa de la World Breeding Federation for Sport Horses (WBFSH), el International Stud-Book Committee (ISBC), la World Arabian Horse Organization (WAHO), la European Conference of Arab Horse Organizations (ECAHO), la Conférence Internationale de l'Anglo-Arabe (CIAA), la Fédération Équestre Internationale (FEI) y la Union Européenne du Trot (UET) y sobre él puede obtenerse información en el sitio web UELN (36).
(62)
El sistema UELN se adapta al registro tanto de los équidos registrados como de los équidos de crianza y de renta y permite una implantación gradual de redes informatizadas que garanticen que la identidad de los animales pueda seguir siendo verificada de conformidad con el artículo 6 de la Directiva 90/427/CEE en el caso de los équidos registrados.
(63)
Cuando se asignen códigos a las bases de datos, esos códigos y el formato de los números de identificación registrados de cada animal no deben entrar en ningún caso en conflicto con el sistema UELN establecido. Por consiguiente, antes de atribuir un código nuevo a una base de datos debe consultarse la lista de códigos UELN asignados.
(64)
La Directiva 2009/156/CE exige al veterinario oficial que anote en un registro el número de identificación o el número del documento de identificación del équido sacrificado y transmita a la autoridad competente del lugar de expedición, a petición de esta, una declaración que certifique el sacrificio del animal. Por tanto, debe aclararse que, en esos casos, los documentos de identificación deben ser destruidos en el lugar del sacrificio, a fin de evitar la utilización fraudulenta de documentos de identificación de equinos sacrificados.
(65)
La citada Directiva establece asimismo que, tras sacrificar o matar caballos registrados con el fin de combatir una enfermedad, sus documentos de identificación deben restituirse al organismo que los expidió. Esos requisitos deben aplicarse también a los documentos de identificación expedidos para équidos registrados que no sean caballos registrados y équidos de crianza y de renta.
(66)
Para garantizar que las bases de datos de los organismos expedidores contengan información actualizada, es necesario establecer un flujo de información sobre la muerte o la pérdida del animal en la base de datos del organismo que expidió el documento y en la base de datos central del Estado miembro donde esté ubicada la explotación en la que se encontraba el animal equino.
(67)
El registro de un número permanente que sea compatible con el UELN y su utilización para identificar a las autoridades u organismos que expidieron el documento de identificación debe facilitar el cumplimiento de esos requisitos. Cuando sea posible, los Estados miembros deben recurrir a los organismos de enlace que han designado de conformidad con el Reglamento (CE) no 882/2004.
(68)
El registro obligatorio del solicitante de un documento de identificación, que es, en un plazo inferior a doce meses tras el nacimiento del animal, el criador y normalmente el propietario del animal cuyo documento de identificación se expide, y la obligación de notificar al organismo expedidor todo cambio de residencia habitual del animal equino a un Estado miembro diferente permiten crear una cadena de información con la que seguir la pista del animal en caso necesario.
(69)
De conformidad con el Reglamento (CE) no 504/2008, los datos identificativos contenidos en el documento de identificación deben ser actualizados por el organismo que lo expidió. Los Estados miembros han informado de la reticencia de los propietarios de équidos a remitir por correo el documento de identificación al organismo expedidor para la actualización de los datos de identificación, más aún si dicho organismo se encuentra en el extranjero. Esta reticencia se deriva del temor a perder el documento de identificación y a que, en consecuencia, el animal equino esté identificado por medio de un duplicado o de un documento de identificación sustitutivo que lo excluyan del sacrificio para el consumo humano y reduzcan considerablemente su valor.
(70)
Para facilitar la gestión del documento de identificación durante toda la vida del animal, es necesario introducir procedimientos para el registro del documento de identificación en el Estado miembro de residencia habitual, sobre todo cuando el documento de identificación haya sido expedido en otro Estado miembro. La mejor manera de establecer la comunicación necesaria con el organismo expedidor que llevó a cabo la identificación inicial es el intercambio de información entre las bases de datos centrales de los Estados miembros afectados.
(71)
Además, aunque los organismos expedidores pierdan su autorización o designación, los documentos de identificación expedidos siguen siendo válidos a efectos de sanidad animal o de salud pública. Por consiguiente, es necesario refrendar la información contenida en el documento de identificación por medio de una base de datos que sea accesible a las autoridades competentes en los ámbitos de la salud pública, la sanidad animal y el bienestar de los animales.
(72)
Puesto que en cada Estado miembro suele haber más de un organismo expedidor y que los équidos con frecuencia se trasladan entre explotaciones y entre Estados miembros y cambian su estatus de «équidos de crianza y de renta» a «équidos registrados», o de animales productores de alimentos a animales excluidos del sacrificio para el consumo humano, y dado que los équidos registrados pueden ser identificados por una organización que lleve un libro genealógico con sede en otro Estado miembro, resulta inevitable, necesario y adecuado para la ejecución efectiva de las Directivas 90/427/CEE y 2009/156/CE establecer una base de datos central en cada Estado miembro, que contenga los registros de los datos identificativos de todos los équidos que se hallen en explotaciones situadas en su territorio.
(73)
Sin embargo, sería admisible que los Estados miembros que hubieran establecido una base de datos única para los équidos registrados y otra para los équidos de crianza y de renta siguieran utilizando ese sistema, siempre que las bases de datos pudieran comunicarse entre sí y que las autoridades veterinarias tuvieran pleno acceso a cada una de ellas.
(74)
A tal fin, las bases de datos centrales de los distintos Estados miembros deben cooperar de conformidad con la Directiva 89/608/CEE del Consejo (37) para facilitar el intercambio de los datos relativos al animal y a su documento de identificación.
(75)
Con vistas a la aplicación uniforme de la legislación de la Unión sobre la identificación de los équidos en los Estados miembros, y a fin de que dicha legislación sea clara y transparente, debe derogarse el Reglamento (CE) no 504/2008 y sustituirse por el presente Reglamento.
(76)
De conformidad con el punto 24 del anexo del Reglamento (UE) no 519/2013 de la Comisión (38), los équidos nacidos en Croacia no más tarde del 30 de junio de 2013 y no identificados de conformidad con el Reglamento (CE) no 504/2008 deben identificarse de conformidad con este último Reglamento, a más tardar, el 31 de diciembre de 2014.
(77)
El presente Reglamento debe aplicarse a partir del 1 de enero de 2016, con el fin de que los Estados miembros y los explotadores tengan tiempo de adaptarse a las nuevas normas. Sin embargo, el requisito de establecer y utilizar una base de datos central debe aplicarse en Grecia, Suecia y el Reino Unido a partir del 1 de julio de 2016.
(78)
Las medidas previstas en el presente Reglamento se ajustan al dictamen del Comité Permanente de Vegetales, Animales, Alimentos y Piensos y del Comité Zootécnico Permanente.
HA ADOPTADO EL PRESENTE REGLAMENTO:
CAPÍTULO I
OBJETO, ÁMBITO DE APLICACIÓN, DEFINICIONES Y PRINCIPIOS GENERALES
Artículo 1
Objeto y ámbito de aplicación
1. El presente Reglamento establece normas sobre la identificación de los équidos:
a)
nacidos en la Unión, o
b)
despachados a libre práctica en la Unión de conformidad con el régimen aduanero definido en el artículo 5, punto 16, letra a), del Reglamento (UE) no 952/2013.
2. El presente Reglamento se aplicará sin perjuicio de lo dispuesto en la Decisión 96/78/CE.
Artículo 2
Definiciones
A efectos del presente Reglamento, se entenderá por:
a) «équido» o «animal equino»: un mamífero solípedo salvaje o domesticado de cualquier especie del género Equus de la familia Equidae, y sus cruces;
b) «explotación»: un establecimiento agrario o de adiestramiento, una cuadra o cualquier local o instalación donde se tengan o críen habitualmente équidos con cualquier finalidad, así como reservas naturales en las que los équidos vivan en libertad;
c) «poseedor»: toda persona física o jurídica que esté en posesión o encargada del cuidado de un équido, con o sin fines lucrativos y a título permanente o temporal, incluso durante el transporte, en mercados o durante competiciones, carreras o actos culturales;
d) «propietario»: la persona natural o jurídica que ostente la propiedad del animal equino;
e) «équido registrado»:
i)
un équido inscrito o registrado e inscribible en un libro genealógico, de conformidad con las normas establecidas con arreglo al artículo 4, apartado 2, letra b), de la Directiva 90/427/CEE, e identificado por medio de un documento de identificación conforme al artículo 8, apartado 1, de dicha Directiva, o
ii)
un caballo, incluso un poni, registrado en una asociación o una organización internacionales que gestionan caballos destinados a competiciones o carreras e identificado por medio de un documento de identificación expedido por la sucursal nacional de dicha asociación u organización;
f) «libro genealógico»: todo libro, registro, fichero o sistema informático:
i)
llevado por una organización o una asociación autorizadas o reconocidas oficialmente por un Estado miembro o llevado por una agencia oficial del Estado miembro de que se trate, y
ii)
en el que se inscriban o registren y sean inscribibles los équidos, con mención de todos sus ascendientes conocidos;
g) «équido de crianza y de renta»: équido distinto de los incluidos en las letras e) y h);
h) «équido de abasto»: el destinado a ser transportado al matadero para su sacrificio, ya sea directamente, ya tras pasar por un centro de concentración autorizado, conforme al artículo 7 de la Directiva 2009/156/CE;
i) «autoridad competente»: la autoridad central de un Estado miembro facultada para organizar los controles oficiales, o cualquier otra autoridad a la que se haya conferido tal competencia, incluida la autoridad competente a tenor del artículo 2, letra h), de la Directiva 2009/156/CE;
j) «autoridad zootécnica»: la autoridad central de un Estado miembro facultada para poner en ejecución la Directiva 90/427/CEE, o cualquier otra autoridad a la que se haya conferido tal competencia, incluidas las autoridades a tenor del artículo 2, apartado 1, de la Decisión 92/353/CEE;
k) «admisión temporal»: el estatus de un caballo registrado procedente de un tercer país y admitido en la Unión por un período inferior a noventa días con arreglo a una decisión adoptada de conformidad con el artículo 19, letra b), de la Directiva 2009/156/CE;
l) «entrada permanente»: el estatus de un animal equino originario de un tercer país e importado en la Unión por un período de noventa días o más;
m) «rasgo»: toda característica visible o visualizable y distintiva de un animal equino concreto, ya sea congénita o adquirida, y que se registra a efectos de identificación;
n) «transpondedor»: un dispositivo de identificación por radiofrecuencia pasivo y solo de lectura:
i)
que cumpla la norma ISO 11784 y aplique tecnología bidireccional simultánea (Full duplex, FDX o FDX-B) o bidireccional no simultánea (Half duplex, HDX), y
ii)
que pueda ser leído por un dispositivo de lectura compatible con la norma ISO 11785, a una distancia mínima de 12 cm;
o) «número permanente único»: un código alfanumérico único de quince dígitos que reúne información sobre cada animal equino y sobre la base de datos y el país donde se ha registrado dicha información por primera vez, de conformidad con el sistema de codificación Universal Equine Life Number (UELN), y que incluye:
i)
un código de identificación de seis dígitos compatible con el UELN para la base de datos del artículo 39, seguido de
ii)
un número de identificación individual de nueve dígitos asignado al animal equino;
p) «Estado miembro libre de peste equina»:
i)
Estado miembro en el que no ha habido ninguna evidencia clínica, serológica (en équidos no vacunados) o epidemiológica de peste equina durante los dos años anteriores, y
ii)
en el que no se han realizado vacunaciones contra esa enfermedad durante los doce meses anteriores;
q) «enfermedades de declaración obligatoria»: las enumeradas en el anexo I de la Directiva 2009/156/CE;
r) «veterinario oficial»: el veterinario designado por la autoridad competente de un Estado miembro o un tercer país;
s) «tarjeta inteligente»: un dispositivo plástico con chip incorporado capaz de almacenar datos y transmitirlos por vía electrónica a sistemas informáticos compatibles;
t) «veterinario responsable»: el veterinario a tenor del artículo 10, apartado 1, de la Directiva 2001/82/CE.
Artículo 3
Principios generales y obligación de identificación de los équidos
1. Los équidos que vivan en alguno de los territorios enumerados en el anexo I del Reglamento (CE) no 882/2004 deberán identificarse de conformidad con el presente Reglamento.
2. Cuando el poseedor no sea el propietario o uno de los propietarios del animal equino, actuará de conformidad con el presente Reglamento en nombre y con el acuerdo del propietario.
3. Los Estados miembros y los organismos expedidores a tenor del artículo 5, apartado 1, letras a) y b), podrán exigir que sea el propietario el que presente al organismo expedidor la solicitud para obtener un documento de identificación conforme al artículo 11 o para modificar los datos identificativos de un documento de identificación ya existente conforme al artículo 27.
4. Los Estados miembros deberán velar, en su caso mediante controles oficiales conforme al Reglamento (CE) no 882/2004, por que los poseedores de animales equinos y los organismos expedidores cumplan las obligaciones que les impone el presente Reglamento.
Artículo 4
El sistema de la Unión para la identificación de equinos
1. A los efectos del presente Reglamento, el sistema de la Unión para la identificación de los équidos constará de los siguientes elementos:
a)
un documento de identificación permanente único que, salvo que el organismo expedidor o el presente Reglamento dispongan otra cosa, será propiedad del organismo expedidor que lo expida, y que contendrá:
i)
una reseña textual que describa al animal equino y registre sus rasgos,
ii)
una reseña gráfica cumplimentada que ilustre los rasgos registrados en la reseña textual,
iii)
espacio para las entradas autorizadas que describan las modificaciones realizadas en los datos identificativos;
b)
un método de verificación de la identidad:
i)
que garantice un vínculo inequívoco entre el documento de identificación y el animal equino para el que se ha expedido,
ii)
que muestre que dicho animal equino ya ha sido objeto de un proceso de identificación;
c)
una base de datos en la que se registren, con arreglo al artículo 38, los datos identificativos del animal equino para el que se ha expedido el documento de identificación y del poseedor que ha presentado la solicitud de documento de identificación, y que, al mismo tiempo, asigne al animal el número permanente único;
d)
una base de datos central establecida de conformidad con el artículo 39.
2. Un animal equino solo se considerará identificado de conformidad con el presente Reglamento si:
a)
va acompañado de un documento de identificación expedido de conformidad con una de las disposiciones siguientes:
i)
el artículo 9, en el caso de équidos nacidos en la Unión, o
ii)
el artículo 14, en el caso de équidos importados en la Unión, o
iii)
los artículos 29 o 30, si va acompañado de un duplicado del documento de identificación, o
iv)
el artículo 32, si va acompañado de un documento de identificación sustitutivo, o
b)
está identificado con arreglo a:
i)
el artículo 24, en el caso de excepciones para traslados o transportes de équidos acompañados de un documento temporal, o
ii)
el artículo 26, apartado 2, en el caso de excepciones para determinados traslados y transportes de équidos de abasto.
CAPÍTULO II
IDENTIFICACIÓN DE LOS ÉQUIDOS NACIDOS EN LA UNIÓN
Artículo 5
Organismos expedidores para équidos nacidos en la Unión
1. El documento de identificación establecido en el artículo 7 deberá ser expedido por uno de los siguientes organismos expedidores:
a)
en el caso de los équidos registrados a tenor del artículo 2, letra e), inciso i), del presente Reglamento, una organización o una asociación autorizadas o reconocidas oficialmente de conformidad con el artículo 2, apartado 1, de la Decisión 92/353/CEE, o una agencia oficial de un Estado miembro que gestione el libro genealógico en el que el animal equino esté inscrito o registrado y sea inscribible con arreglo a la Decisión 96/78/CE;
b)
en el caso de los caballos registrados a tenor del artículo 2, letra e), inciso ii), una sucursal nacional de una organización o una asociación internacionales que gestione caballos destinados a competiciones o carreras, supervisada por la autoridad competente del Estado miembro en el que tenga su sede;
c)
en el caso de los équidos de crianza y de renta a tenor del artículo 2, letra g):
i)
la autoridad competente para la explotación en la que se encuentra el animal equino en el momento de su identificación, o
ii)
un organismo expedidor designado y supervisado por la autoridad competente a tenor del inciso i) en el que se haya delegado esta tarea.
2. La autoridad competente solo designará organismos expedidores a tenor del apartado 1, letra c), inciso ii), que cumplan las condiciones siguientes:
a)
deben describirse con exactitud las tareas y las responsabilidades que el organismo expedidor debe realizar y asumir, así como las condiciones en que puede hacerlo;
b)
debe haber pruebas de que el organismo expedidor:
i)
posee la pericia, el equipo y la infraestructura necesarios para realizar las tareas que se le deleguen,
ii)
cuenta con personal suficiente adecuadamente cualificado y experimentado,
iii)
es imparcial y no tiene ningún conflicto de intereses por lo que respecta al ejercicio de las tareas que se le deleguen,
iv)
tiene un modelo de documento de identificación que se ajusta a los requisitos establecidos en el presente Reglamento;
c)
el organismo expedidor debe cooperar estrechamente con la autoridad competente para prevenir los casos de incumplimiento de los requisitos del presente Reglamento y, si es necesario, ponerles remedio;
d)
existe una coordinación eficiente y eficaz entre la autoridad competente y el organismo expedidor designado.
3. Cuando la autoridad competente tenga motivos razonables para concluir que un organismo expedidor está implicado en actos que no se ajustan a los requisitos establecidos en el presente Reglamento, deberá investigar tales actos sospechosos de incumplimiento. El organismo expedidor en cuestión no podrá expedir documentos de identificación hasta que no haya concluido la investigación y se hayan descartado o subsanado los posibles casos de incumplimiento.
4. Si, pese a las medidas aplicadas con arreglo al apartado 3, un organismo expedidor a tenor del apartado 1 incumple los requisitos establecidos en el presente Reglamento, la autoridad competente deberá retirarle la autorización para expedir documentos de identificación de équidos.
Tras la retirada de la autorización para expedir documentos de identificación, la autoridad competente deberá asegurarse de que los équidos bajo su responsabilidad sigan siendo identificados de conformidad con el presente Reglamento y de que los documentos de identificación devueltos o que se devuelvan conforme al artículo 34 sean custodiados por ella misma o por un organismo expedidor en el que haya delegado esta tarea.
Artículo 6
Información relativa a los organismos expedidores
1. Los Estados miembros deberán confeccionar y mantener actualizada la lista de organismos expedidores a tenor del artículo 5, apartado 1, y ponerla a disposición de los demás Estados miembros, los demás organismos expedidores y el público en un sitio web establecido por la autoridad competente.
2. La lista mencionada en el apartado 1 deberá:
a)
incluir los datos de contacto necesarios para cumplir los requisitos del artículo 35, el artículo 37, apartado 4, el artículo 38, apartado 3, y el artículo 40, apartado 1;
b)
ajustarse al modelo de la letra f) de la sección I del capítulo 2 del anexo II de la Decisión 2009/712/CE y cumplir los requisitos del anexo III de dicha Decisión;
c)
ser directamente accesible a través del enlace de internet facilitado a la Comisión de conformidad con el apartado 3 y ser suficientemente intuitiva para hablantes no nativos.
3. Con objeto de ayudar a los Estados miembros a ofrecer las listas actualizadas contempladas en el apartado 1, la Comisión proporcionará un sitio web al que cada Estado miembro facilitará un vínculo directo a la información exigida contenida en el sitio web que establece el apartado 1.
Artículo 7
Formato y contenido de los documentos de identificación expedidos para équidos nacidos en la Unión
1. Los équidos nacidos en la Unión deberán identificarse por medio de un documento de identificación único para équidos expedido para toda la vida del animal equino de conformidad con:
a)
el modelo de documento de identificación de la parte 1 del anexo I;
b)
los requisitos adicionales de la parte 2 de dicho anexo.
2. Los organismos expedidores deberán asegurarse de que el documento de identificación contenga un número suficiente de páginas con campos tipo para insertar en ellos la información requerida con arreglo a las siguientes secciones especificadas en el modelo de documento de identificación de la parte 1 del anexo I:
a)
en el caso de équidos registrados, por lo menos las secciones I a IX;
b)
en el caso de équidos de crianza y de renta, por lo menos las secciones I a IV.
3. Los organismos expedidores deberán asegurarse de que no se alteren el orden y la numeración de las secciones de los documentos de identificación según la parte 1 del anexo I y de que, en el caso de las secciones que ofrecen espacio para varias entradas, se incluya en el documento de identificación un número suficiente de páginas.
4. Los organismos expedidores son responsables de la gestión segura de los documentos de identificación en blanco y cumplimentados que se encuentren en sus locales.
Cuando, sin perjuicio del artículo 4, apartado 1, letra a), los estatutos de un organismo expedidor lo permitan, este deberá asegurarse de que los documentos de identificación a los que se refieren el artículo 34, apartado 1, letra c), inciso ii), y el artículo 35 se invaliden de manera efectiva para evitar todo uso fraudulento del propio documento y de la información que contiene, antes de entregárselo al propietario en memoria del animal.
5. La autoridad competente, junto con la autoridad zootécnica, podrá adoptar procedimientos administrativos para garantizar la armonización del formato de los documentos de identificación expedidos por los organismos expedidores a tenor del artículo 5, apartado 1, bajo su supervisión, siempre que se cumplan los requisitos generales de los apartados 1, 2 y 3.
Artículo 8
Obligaciones de la autoridad competente por lo que respecta a la expedición de documentos de identificación para équidos nacidos en la Unión
La autoridad zootécnica y la autoridad competente deberán velar por que, en su territorio, los organismos expedidores de sus respectivos ámbitos de competencia:
a)
expidan documentos de identificación que cumplan los requisitos establecidos en el artículo 7, apartados 1, 2 y 3;
b)
dispongan de los sistemas necesarios para verificar, cuando así lo requiera la autoridad competente, si un documento de identificación supuestamente expedido por ellos:
i)
es único, genuino y auténtico,
ii)
incluye, en caso de pertenecer a las existencias de documentos de identificación impresos en blanco, un número de serie impreso por lo menos en las páginas que contienen las secciones I, II y III del documento de identificación.
Artículo 9
Expedición de los documentos de identificación para équidos nacidos en la Unión
1. Los organismos expedidores solo expedirán documentos de identificación que:
a)
cumplan los requisitos del artículo 7, apartados 1, 2 y 3;
b)
tengan debidamente cumplimentada la sección I con información verificada por o en nombre del organismo expedidor indicado en el punto 11 de la parte A de la sección I;
c)
tengan cumplimentada la sección IV, si así lo exigen la legislación nacional o las normas y los reglamentos del organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, letras a) y b);
d)
tengan cumplimentada la sección V de conformidad con el apartado 2 del presente artículo.
2. El organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, letra a), deberá identificar a los équidos registrados contemplados en el artículo 2, letra e), inciso i), de acuerdo con las normas del libro genealógico mencionado en esa disposición e introducir en la sección V del documento de identificación la información que figura en el certificado de origen al que se refieren el artículo 8, apartado 1, párrafo segundo, de la Directiva 90/427/CEE y el anexo de dicha Directiva.
3. Conforme a los principios de la organización o la asociación que haya establecido el libro genealógico del origen de la raza del animal equino registrado, la sección V del documento de identificación deberá contener:
a)
toda la información genealógica;
b)
la sección del libro genealógico a la que se refieren el artículo 2 o el artículo 3 de la Decisión 96/78/CE;
c)
en su caso, la clase de la sección principal del libro genealógico en la que esté inscrito el animal equino registrado.
4. Para el registro de un caballo destinado a competiciones o carreras, según el artículo 2, letra e), inciso ii), el organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, letra b), deberá:
a)
expedir, de conformidad con el apartado 1, letras a) y b), y con sus propias normas, un documento de identificación que cumpla lo dispuesto en el artículo 7, apartados 1, 2 y 3, o
b)
reconocer y validar el documento de identificación expedido para ese caballo de conformidad con el apartado 1 del presente artículo, o
c)
expedir un nuevo documento de identificación de conformidad con el artículo 12, apartado 3, letra c).
Artículo 10
Excepción a la cumplimentación de determinada información en las secciones I y IV del documento de identificación
1. No obstante lo dispuesto en el artículo 4, apartado 1, letra a), inciso ii), y en el artículo 9, apartado 1, letra b), la autoridad competente podrá autorizar a los organismos expedidores a no cumplimentar mediante dibujos la información de los puntos 12 a 18 de la reseña gráfica del documento de identificación, que figura en la parte B de la sección I del anexo I, siempre que se cumplan las dos condiciones siguientes:
a)
se ha implantado un transpondedor de conformidad con el artículo 18, o se ha aplicado un método alternativo de verificación de la identidad equivalente y autorizado de acuerdo con el artículo 21;
b)
una fotografía o una copia fotográfica presentan suficientes detalles para describir el animal equino.
2. Los organismos expedidores mencionados en el artículo 5, apartado 1, letras a) y b), podrán:
a)
no hacer uso de la excepción concedida de conformidad con el apartado 1 del presente artículo;
b)
adaptar los documentos de identificación expedidos de conformidad con el apartado 1 del presente artículo a los requisitos del artículo 9, apartado 1.
3. No obstante lo dispuesto en el artículo 9, apartado 1, letra c), la información sobre el propietario podrá ser facilitada con el formato de una tarjeta de registro o un certificado de propiedad registrados en la base de datos establecida de conformidad con el artículo 38, donde consten:
a)
el número permanente único del animal equino;
b)
el número del documento de identificación, cuando proceda, y el código del transpondedor o un método alternativo autorizado de verificación de la identidad de conformidad con el artículo 21.
El certificado de propiedad o la tarjeta de registro establecidos en el párrafo primero se devolverán al organismo expedidor si el animal muere o es objeto de venta, pérdida, robo, sacrificio o matanza.
Artículo 11
Solicitud de documentos de identificación para équidos nacidos en la Unión
1. Los poseedores deberán presentar la solicitud de documentos de identificación para équidos nacidos en la Unión al organismo expedidor adecuado del Estado miembro donde se encuentre la explotación del animal equino, y deberán proporcionar toda la información necesaria para cumplir lo dispuesto en el presente Reglamento.
2. Los Estados miembros fijarán los plazos de presentación de la solicitud dispuesta en el apartado 1 del presente artículo necesarios para cumplir el plazo de identificación establecido en el artículo 12 y en el artículo 13, apartado 1.
3. No obstante lo dispuesto en el apartado 1 del presente artículo, y de conformidad con el artículo 1 de la Decisión 96/78/CE, el poseedor podrá presentar la solicitud dispuesta en el apartado 1 del presente artículo al organismo expedidor adecuado según el artículo 5, apartado 1, letras a) y b), que tenga su sede en un Estado miembro distinto del Estado miembro en el que se encuentre la explotación del animal equino.
Artículo 12
Plazo para la identificación de los équidos nacidos en la Unión
1. Los équidos nacidos en la Unión deberán identificarse mediante un documento de identificación expedido de conformidad con el artículo 9 a más tardar doce meses tras la fecha de nacimiento y, en cualquier caso, antes de abandonar permanentemente la explotación de nacimiento, excepto cuando este traslado se lleve a cabo de conformidad con el artículo 23, apartado 2, letra c), como potro acompañado de su madre lactante, o de conformidad con el artículo 26, apartado 2.
2. No obstante lo dispuesto en el apartado 1, los Estados miembros podrán decidir limitar el período máximo autorizado para la identificación del animal equino a seis meses o al año civil de nacimiento.
3. No obstante lo dispuesto en los apartados 1 y 2, en cualquier momento podrá ser expedido un nuevo documento de identificación de conformidad con el artículo 9:
a)
a petición de la autoridad competente o por ella misma, cuando el documento de identificación existente no cumpla los requisitos del artículo 7, apartados 1, 2 y 3, o el organismo expedidor no haya consignado con exactitud algunos datos identificativos de las secciones I, II o V, o
b)
cuando un animal equino de crianza y de renta pase a ser un animal equino registrado con arreglo a las normas del organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, letra a), y el documento de identificación existente no pueda adaptarse en consecuencia, o
c)
cuando un caballo pase a ser un caballo registrado o se registre como tal según el artículo 2, letra e), inciso ii), con arreglo a las normas del organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, letra b), y el documento de identificación existente no pueda adaptarse en consecuencia, o
d)
cuando el documento de identificación se haya expedido de conformidad con el artículo 10, apartado 1, y no pueda adaptarse a los requisitos del artículo 9, apartado 1, con arreglo al artículo 10, apartado 2, letra b), o
e)
en los casos contemplados en el artículo 18, apartados 4 y 5, sin que el documento de identificación existente pueda adaptarse en consecuencia, o
f)
cuando el documento de identificación sea confiscado por la autoridad competente en el marco de una investigación.
En los casos descritos en el párrafo primero, el documento de identificación existente deberá entregarse al organismo expedidor para que lo invalide y tanto esta invalidación como la expedición del nuevo documento de identificación deberán registrarse en la base de datos establecida de conformidad con el artículo 38.
Artículo 13
Excepciones relativas a la identificación de determinados équidos que viven en condiciones salvajes o semisalvajes
1. No obstante lo dispuesto en el artículo 12, la autoridad competente podrá decidir que los équidos que constituyan poblaciones definidas que vivan en condiciones salvajes o semisalvajes en determinadas áreas, que habrá de definir la autoridad competente, se identifiquen por medio de un documento de identificación expedido de conformidad con el artículo 9 o el artículo 17, apartado 4, únicamente cuando:
a)
sean retirados de dichas poblaciones, con exclusión de la transferencia bajo supervisión oficial de una población definida a otra, o
b)
pasen a tener un uso doméstico.
2. Los Estados miembros que tengan intención de hacer uso de la excepción establecida en el apartado 1 deberán notificar previamente a la Comisión, haciendo referencia al presente artículo, las poblaciones y las áreas en cuestión que hayan definido de conformidad con el apartado 1.
CAPÍTULO III
IDENTIFICACIÓN DE LOS ÉQUIDOS IMPORTADOS EN LA UNIÓN
Artículo 14
Identificación de los équidos importados en la Unión
Los documentos de identificación expedidos en terceros países se considerarán válidos conforme al presente Reglamento si cumplen las condiciones siguientes:
a)
han sido expedidos:
i)
en el caso de équidos registrados, por un organismo de un tercer país, incluido en la lista establecida en el artículo 3, apartado 1, de la Directiva 94/28/CE, que expida certificados genealógicos, o
ii)
en el caso de caballos registrados, por una sucursal nacional de una organización o una asociación internacionales que gestionen caballos destinados a competiciones o carreras y cuya sede se encuentre en el tercer país de la organización o la asociación internacionales a tenor del artículo 5, apartado 1, letra b), o
iii)
en los demás casos, por la autoridad competente del tercer país de origen del animal equino;
b)
cumplen todos los requisitos del artículo 7, apartado 2.
Artículo 15
Solicitud de documentos de identificación para équidos importados en la Unión
1. El poseedor de un animal equino deberá solicitar al organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, que corresponda a la categoría del animal en cuestión la expedición conforme al artículo 9 de un documento de identificación de acuerdo con el artículo 7 o el registro del documento de identificación existente en la base de datos creada por ese organismo expedidor conforme al artículo 38, en un plazo de treinta días tras la finalización del régimen aduanero definido en el artículo 5, punto 16, letra a), del Reglamento (UE) no 952/2013, cuando:
a)
se importe un équido en la Unión, o
b)
la autoridad competente haya convertido la admisión temporal de un caballo registrado de conformidad con una decisión adoptada por la Comisión con arreglo al artículo 19, letra b), de la Directiva 2009/156/CE en una admisión definitiva conforme a la letra c) de dicho artículo.
2. Cuando el documento de identificación existente al que se hace referencia en el apartado 1 no cumpla los requisitos del artículo 7, apartado 2, el organismo expedidor deberá, a petición del poseedor:
a)
cumplimentar el documento de identificación de manera que cumpla los requisitos del artículo 7, apartado 2;
b)
registrar los datos identificativos del animal equino y la información complementaria en la base de datos creada de conformidad con el artículo 38.
3. Si el documento de identificación al que se hace referencia en el apartado 1 no puede modificarse para cumplir los requisitos del artículo 7, apartado 2, no se considerará válido a efectos de identificación conforme al presente Reglamento y el animal equino deberá ser identificado expidiendo, de acuerdo con el artículo 9, un nuevo documento de identificación conforme con los requisitos del artículo 7, apartados 1, 2 y 3, y basado en el documento de identificación presentado, que deberá contener, como mínimo, la información que figura en el anexo de la Directiva 90/427/CEE.
CAPÍTULO IV
CONTROLES NECESARIOS ANTES DE EXPEDIR LOS DOCUMENTOS DE IDENTIFICACIÓN Y MÉTODOS DE VERIFICACIÓN DE LA IDENTIDAD
Artículo 16
Verificación de los documentos de identificación únicos expedidos para équidos
1. Antes de emitir un documento de identificación, el organismo expedidor o la persona que actúe en su nombre deberán tomar todas las medidas adecuadas para:
a)
verificar que no haya sido ya expedido un documento de identificación para el animal equino en cuestión;
b)
evitar la expedición fraudulenta de varios documentos de identificación para el mismo animal equino.
2. Las medidas dispuestas en el apartado 1 incluirán:
a)
la consulta de los documentos adecuados y de los registros electrónicos disponibles;
b)
la estimación de la edad del animal equino;
c)
el examen del animal equino, con arreglo al artículo 17, para detectar signos o marcas que sean indicio de una identificación anterior.
Artículo 17
Medidas para detectar una identificación anterior de los équidos
1. Entre las medidas para detectar posibles signos o marcas que sean indicio de una identificación anterior, conforme al artículo 16, deberán incluirse las que detecten:
a)
todo transpondedor implantado previamente, utilizando un dispositivo de lectura que cumpla la norma ISO 11785 y sea capaz de leer, como mínimo, transpondedores HDX y FDX-B, por lo menos cuando el lector esté en contacto directo con la superficie corporal en el lugar donde, en circunstancias normales, suele implantarse un transpondedor;
b)
todo signo clínico indicativo de la extracción o modificación quirúrgicas de un transpondedor implantado previamente o una marca aplicada con anterioridad conforme al artículo 21;
c)
todo signo o indicio de que se ha aplicado al animal equino un método alternativo de verificación de la identidad conforme al artículo 21.
2. En caso de que, a raíz de la solicitud presentada por el poseedor con arreglo al artículo 11, apartado 1, las medidas establecidas en el apartado 1 del presente artículo revelen la existencia de un transpondedor implantado previamente o de cualquier método alternativo de verificación de la identidad aplicado de conformidad con el artículo 21, indicativo de una identificación realizada con anterioridad de conformidad con el artículo 9, el organismo expedidor deberá:
a)
expedir un duplicado o un documento de identificación sustitutivo de conformidad con los artículos 29 o 32, en función de la información disponible;
b)
consignar adecuadamente dicha información, es decir, el número de transpondedor o el método alternativo de verificación de la identidad, en los campos de la parte A y en la reseña gráfica de la parte B de la sección I del documento de identificación.
3. Cuando quede confirmada la extracción indocumentada de un transpondedor o de un método alternativo de verificación de la identidad según lo referido en el apartado 1, letra b), del presente artículo en un animal equino nacido en la Unión, el organismo expedidor deberá expedir un documento de identificación sustitutivo de conformidad con el artículo 32.
4. No obstante lo dispuesto en el apartado 2 del presente artículo, la autoridad competente podrá autorizar la expedición, de conformidad con el artículo 9, de un documento de identificación para équidos que vivan en condiciones salvajes o semisalvajes a tenor del artículo 13 y lleven un transpondedor, pero para los cuales, según lo dispuesto en el artículo 13, no se haya expedido ningún documento de identificación, siempre y cuando el código del transpondedor se haya registrado, en el momento de su implantación, en la base de datos del organismo expedidor competente para esa población de équidos.
Artículo 18
Métodos electrónicos de verificación de la identidad
1. El organismo expedidor deberá asegurarse de que, en el momento de identificarse por primera vez un animal equino de conformidad con el artículo 12, se implante en él un transpondedor.
2. El transpondedor deberá implantarse por vía parenteral, en condiciones asépticas, entre la nuca y la cruz, en medio del cuello, en la zona del ligamento de la nuca.
No obstante, la autoridad competente podrá autorizar la implantación del transpondedor en un lugar distinto del cuello del animal equino, a condición de que esta implantación alternativa no:
a)
vaya en detrimento del bienestar del animal;
b)
aumente el riesgo de migración del transpondedor, en comparación con el método indicado en el párrafo primero.
3. Los Estados miembros deberán establecer la cualificación mínima exigida para la intervención del apartado 2 o designar a la persona («persona cualificada») o la profesión encargadas de estas operaciones.
4. Los organismos expedidores mencionados en el artículo 5, apartado 1, letras a) y b), podrán exigir que los animales equinos identificados mediante un método alternativo de verificación de la identidad conforme al artículo 21 sean marcados implantándoles un transpondedor a efectos de inscripción y registro de équidos en libros genealógicos o de registro de caballos registrados para la participación en competiciones.
5. Los organismos expedidores a tenor del artículo 5, apartado 1, y la autoridad competente podrán exigir que los animales equinos que se consideren identificados conforme al artículo 4, apartado 2, y al artículo 43, apartado 1, sean marcados implantándoles un transpondedor a efectos de verificación de la identidad en los casos en que:
a)
los transpondedores implantados y registrados con anterioridad hayan dejado de funcionar;
b)
el rasgo congénito o adquirido registrado como método alternativo de verificación de la identidad a tenor del artículo 21 ya no sea adecuado a ese efecto, o
c)
la autoridad competente lo considere necesario para garantizar la verificación de la identidad.
Artículo 19
Gestión de la unicidad del código mostrado por un transpondedor
1. Los Estados miembros establecerán normas, con arreglo a las normas citadas en el artículo 2, letra n), inciso i), que garanticen la unicidad de los códigos mostrados por los transpondedores implantados por los organismos expedidores a tenor del artículo 5, apartado 1, cuando expidan documentos de identificación de conformidad con el artículo 9.
2. Las normas establecidas conforme al apartado 1 se aplicarán sin comprometer el sistema de identificación establecido por el organismo expedidor de otro Estado miembro que haya efectuado la identificación de un animal equino registrado de conformidad con el presente Reglamento.
Artículo 20
Registro del código del transpondedor en el documento de identificación
1. Cuando el transpondedor sea implantado de conformidad con el artículo 18, el organismo expedidor introducirá la siguiente información en el documento de identificación:
a)
en el punto 5 de la parte A de la sección I, como mínimo los quince últimos dígitos del código transmitido por el transpondedor y mostrado por el lector tras la implantación, y, cuando proceda:
i)
una etiqueta autoadhesiva con un código de barras, siempre y cuando a continuación se selle la página, o
ii)
una copia fotográfica de dicho código de barras en la que figuren, como mínimo, los quince últimos dígitos del código transmitido por el transpondedor;
b)
en los puntos 12 o 13 de la reseña gráfica de la parte B de la sección I, dependiendo del lado en que se haya implantado el transpondedor, el lugar de implantación del transpondedor en el animal equino y de su posterior lectura;
c)
en el punto 19 de la reseña gráfica de la parte B de la sección I, la firma del veterinario o de la persona cualificada que haya llevado a cabo la identificación cumplimentando el punto 3 de la parte A y la reseña gráfica de la parte B de la sección I y que haya leído el código mostrado por el transpondedor tras su implantación, o de la persona que reproduzca esta información para expedir el documento de identificación de conformidad con las normas del organismo expedidor.
2. No obstante lo dispuesto en el apartado 1, letra a), del presente artículo, cuando un animal equino esté marcado con un transpondedor previamente implantado que no cumpla las normas ISO citadas en el artículo 2, letra n), inciso i), deberá indicarse el nombre del fabricante o el sistema de lectura en el punto 5 de la parte A de la sección I del documento de identificación.
Artículo 21
Autorización de métodos alternativos de verificación de la identidad
1. No obstante lo dispuesto en el artículo 18, apartado 1, los Estados miembros podrán autorizar métodos alternativos adecuados de verificación de la identidad de los équidos nacidos en la Unión, incluidas marcas, que cumplan los requisitos del artículo 4, apartado 1, letra b), y garanticen que la identidad del animal equino registrada en el documento de identificación pueda ser verificada.
2. Los Estados miembros deberán velar por que:
a)
los métodos alternativos de verificación de la identidad de los équidos no se utilicen como único medio de verificación de la identidad de la mayoría de los équidos identificados en su territorio conforme al presente Reglamento;
b)
las marcas visibles aplicadas a los équidos de crianza y de renta no puedan confundirse con las reservadas en su territorio para uso por los organismos expedidores a tenor del artículo 5, apartado 1, letra a), en équidos registrados;
c)
los métodos alternativos autorizados de verificación de la identidad o toda combinación de tales métodos ofrezcan por lo menos las mismas garantías que el transpondedor implantado de conformidad con el artículo 18;
d)
la información sobre el método alternativo de verificación de la identidad aplicado en un animal equino concreto pueda describirse en un formato digitalizable y almacenable que permita realizar búsquedas en una base de datos creada de conformidad con el artículo 38.
3. Los Estados miembros que deseen recurrir a la excepción establecida en el apartado 1 deberán poner a disposición de la Comisión, de los demás Estados miembros y del público la información sobre su método alternativo autorizado de verificación de la identidad en el sitio web contemplado en el artículo 6, apartado 1.
Artículo 22
Obligaciones de los organismos expedidores y de los poseedores que utilicen métodos alternativos de verificación de la identidad
1. El organismo expedidor deberá asegurarse de que no se expida ningún documento de identificación para un animal equino a menos que:
a)
se haya comprobado la correcta aplicación del método alternativo autorizado de verificación de la identidad a tenor del artículo 21;
b)
el método de verificación de la identidad utilizado se haya indicado en los puntos 6 o 7 de la parte A de la sección I o, cuando proceda, de la sección XI del documento de identificación y se haya registrado en la base de datos conforme al artículo 38, apartado 1, letra f).
2. Cuando se utilice un método alternativo de verificación de la identidad, el poseedor deberá proporcionar los medios para acceder a la información de identificación o, si procede, deberá asumir los costes o soportar los retrasos que acarree la verificación de la identidad del animal equino.
CAPÍTULO V
TRASLADO Y TRANSPORTE DE ÉQUIDOS
Artículo 23
Traslado y transporte de équidos registrados y de équidos de crianza y de renta
1. Los documentos de identificación expedidos para équidos registrados o équidos de crianza y de renta de acuerdo con el artículo 9, apartado 1, el artículo 14, el artículo 29, el artículo 30 o el artículo 32 deberán acompañar siempre a los équidos para los que se hayan expedido, incluso, cuando así lo exija la legislación nacional, durante el transporte del cadáver del animal equino para su transformación en un establecimiento autorizado de conformidad con el artículo 24, apartado 1, letra a), del Reglamento (CE) no 1069/2009 o mencionado en la letra a), inciso iii), del capítulo III del anexo III del Reglamento (UE) no 142/2011.
2. No obstante lo dispuesto en el apartado 1, no se exigirá que los équidos registrados o los équidos de crianza y de renta vayan acompañados del documento de identificación cuando:
a)
estén estabulados o pastando y el poseedor pueda presentar sin demora el documento de identificación;
b)
estén siendo temporalmente montados, trasladados en un vehículo, conducidos o llevados, bien:
i)
en las inmediaciones de la explotación dentro de un Estado miembro, de manera que pueda presentarse sin demora el documento de identificación, o
ii)
durante la trashumancia hacia y desde los pastos de verano registrados, siempre que puedan presentarse los documentos de identificación en la explotación de salida;
c)
no estén destetados y acompañen a su madre o nodriza;
d)
participen en un adiestramiento o una prueba de una competición o un evento ecuestres que les obliguen a abandonar temporalmente el lugar en el que se desarrollen el adiestramiento, la competición o el evento;
e)
sean trasladados o transportados en una situación de emergencia relacionada con ellos mismos o con la explotación en la que se encuentren.
Artículo 24
Excepción para traslados o transporte de équidos acompañados de un documento temporal
1. A instancia del poseedor o a petición de la autoridad competente, el organismo expedidor expedirá un documento temporal que presentará, como mínimo, la información establecida en el anexo III, permitiendo que los équidos sean trasladados o transportados dentro de un mismo Estado miembro durante un plazo que no exceda de 45 días, mientras que el documento de identificación se entregará al organismo expedidor o a la autoridad competente para que actualicen los datos identificativos.
2. Los équidos acompañados de un documento temporal conforme a lo dispuesto en el apartado 1 no deberán ser trasladados a un matadero con vistas a su sacrificio para el consumo humano.
3. No obstante lo dispuesto en el apartado 1, si, durante el plazo de 45 días mencionado en dicho apartado, un animal equino va a ser transportado a otro Estado miembro o, a través de otro Estado miembro, a un tercer país, deberá llevar consigo, con independencia de su estatus de registro, además del documento temporal contemplado en el apartado 1 del presente artículo, un certificado sanitario conforme con el anexo III de la Directiva 2009/156/CE.
Artículo 25
Excepción para traslados con una tarjeta inteligente
1. No obstante lo dispuesto en el artículo 23, apartado 1, la autoridad competente podrá autorizar el traslado o el transporte dentro de un mismo Estado miembro de équidos registrados o équidos de crianza y de renta que no vayan acompañados de su documento de identificación, a condición de que lleven consigo una tarjeta inteligente que haya sido expedida por el organismo expedidor de su documento de identificación y que contenga la información indicada en el anexo II.
2. Los Estados miembros, haciendo uso de la excepción establecida en el apartado 1 del presente artículo, podrán concederse entre sí excepciones para los traslados o el transporte de équidos registrados o équidos de crianza y de renta dentro de sus propios territorios.
Deberán notificar a la Comisión su intención de conceder tales excepciones.
Artículo 26
Movimiento y transporte de équidos de abasto
1. Los équidos de abasto deberán ir acompañados de lo siguiente cuando sean trasladados o transportados al matadero:
a)
el documento de identificación expedido de conformidad con el artículo 9, apartado 1, o el artículo 14, o
b)
el duplicado del documento de identificación expedido de conformidad con el artículo 29 o el artículo 30 que haya sido objeto de la excepción establecida en el artículo 31.
2. No obstante lo dispuesto en el apartado 1, la autoridad competente podrá autorizar que équidos de abasto para los que no se haya expedido un documento de identificación de conformidad con el artículo 9, apartado 1, sean transportados directamente de la explotación de nacimiento al matadero dentro de un mismo Estado miembro, a condición de que:
a)
tengan menos de doce meses y sus incisivos laterales de leche presenten estrellas dentales visibles;
b)
exista una rastreabilidad ininterrumpida desde la explotación de nacimiento hasta el matadero;
c)
durante el transporte al matadero, estén individualmente marcados de conformidad con los artículos 18 o 21;
d)
el envío vaya acompañado de la información sobre la cadena alimentaria de conformidad con la sección III del anexo II del Reglamento (CE) no 853/2004, que debe incluir una referencia al marcado individual al que se refiere la letra c) del presente apartado;
e)
el transpondedor o cualquier identificador físico aplicado al animal equino de conformidad con el artículo 21 estén protegidos contra un uso fraudulento posterior, en particular recuperándolos, destruyéndolos o eliminándolos in situ.
3. El artículo 34, apartado 1, letras b) y c), no será de aplicación en caso de traslado o transporte de équidos de abasto de conformidad con el apartado 2 del presente artículo.
CAPÍTULO VI
GESTIÓN, DUPLICACIÓN, SUSTITUCIÓN Y SUSPENSIÓN DE DOCUMENTOS DE IDENTIFICACIÓN
Artículo 27
Obligaciones de los poseedores en lo que se refiere a la gestión de los documentos de identificación para garantizar la continuidad de la identidad durante toda la vida del animal equino
1. El poseedor de un animal equino deberá asegurarse de que los siguientes datos identificativos contenidos en el documento de identificación estén actualizados y sean correctos en todo momento:
a)
el estatus del animal equino en cuanto a su admisibilidad a efectos de sacrificio para el consumo humano;
b)
el código legible del transpondedor o la marca utilizada como método alternativo de verificación de la identidad, según lo dispuesto en el artículo 21;
c)
el estatus de «équido registrado» o de «équido de crianza y de renta»;
d)
la información sobre la propiedad, cuando así lo exijan la legislación del Estado miembro en el que se encuentre el animal equino o el organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1.
2. Sea cual sea el organismo expedidor que expidió el documento de identificación de conformidad con el artículo 9, apartado 1, y los artículos 14, 29 o 32, el poseedor de un animal equino deberá velar por que el documento de identificación se deposite en el organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, que corresponda a la categoría del animal equino en el Estado miembro donde esté ubicada la explotación en la que se encuentre el animal, a fin de proporcionar los datos identificativos a los que se refiere el artículo 38, apartado 1, en un plazo de treinta días a partir de:
a)
la expedición del documento de identificación de conformidad con el artículo 9, apartado 1, por un organismo expedidor fuera del Estado miembro donde esté ubicada la explotación;
b)
la introducción del animal equino, desde otro Estado miembro, en el Estado miembro donde esté ubicada la explotación, con excepción de:
i)
los équidos que participen en competiciones, carreras, espectáculos, adiestramientos o concursos de tiro y arrastre durante un período no superior a noventa días,
ii)
los sementales que permanezcan en el Estado miembro durante la época de reproducción,
iii)
las yeguas que permanezcan en el Estado miembro con fines de reproducción durante un período no superior a noventa días,
iv)
los équidos alojados en una instalación veterinaria por razones médicas,
v)
los équidos destinados al sacrificio en los diez días siguientes a su introducción.
3. Si fuera necesario actualizar los datos identificativos contenidos en el documento de identificación a los que se refiere el artículo 38, apartado 1, el poseedor deberá depositar el documento de identificación en un plazo de treinta días tras el hecho que haya afectado a esos datos:
a)
en el caso de équidos registrados según el artículo 2, letra e), inciso i), en el organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, letra a), que:
i)
expidió el documento de identificación del animal equino registrado en cuestión, o
ii)
esté autorizado de conformidad con la Decisión 92/353/CEE en el Estado miembro donde esté ubicada la explotación del animal equino y haya creado un libro genealógico en el que pueda inscribirse o registrarse dicho animal conforme a la Decisión 96/78/CE, o
b)
en el caso de caballos registrados según el artículo 2, letra e), inciso ii), en el organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, letra b), de conformidad con las normas del organismo expedidor que expidió el documento de identificación de los équidos registrados en cuestión, o
c)
en la autoridad competente o en cualquiera de los organismos expedidores designados de conformidad con el presente Reglamento por la autoridad competente del Estado miembro en el que esté ubicada la explotación del animal equino.
Artículo 28
Obligaciones de los organismos expedidores en lo que se refiere a la gestión de los documentos de identificación para garantizar la continuidad de la identidad durante toda la vida del animal equino
El organismo expedidor a tenor del artículo 27, apartado 3, deberá:
a)
llevar a cabo las necesarias actualizaciones de los datos identificativos contenidos en el documento de identificación;
b)
consignar en la parte C de la sección I del documento de identificación la información requerida sobre el organismo expedidor, que debe consistir, como mínimo, en el número de la base de datos compatible con el UELN, si no expidió inicialmente el documento de identificación de conformidad con el artículo 9, apartado 1;
c)
cumplimentar las entradas de la sección IV del documento de identificación, si la legislación nacional o las normas del propio organismo expedidor exigen el cambio de propiedad;
d)
introducir o completar en la base de datos que haya creado de conformidad con el artículo 38 el registro de los datos identificativos contenidos en el documento de identificación depositado;
e)
enviar la información a la base de datos central de conformidad con el artículo 39.
Artículo 29
Expedición de duplicados de los documentos de identificación
1. El organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, expedirá un duplicado del documento de identificación cuando:
a)
el documento de identificación original se haya perdido y pueda determinarse la identidad del animal, en particular mediante el código transmitido por el transpondedor o por el método alternativo de verificación de la identidad de conformidad con el artículo 21, o
b)
el animal no haya sido identificado dentro de los plazos señalados en el artículo 12, el artículo 14 o el artículo 43, apartado 2, siempre y cuando esté disponible el certificado de cubrición y la madre biológica o, en caso de transferencia de embriones, la nodriza, estén identificadas de conformidad con el presente Reglamento, o
c)
la autoridad competente tenga pruebas de que determinados datos identificativos contenidos en el documento de identificación existente no se corresponden con el animal equino en cuestión y no sea aplicable lo dispuesto en el artículo 12, apartado 3, letra a).
2. En los casos descritos en el apartado 1, el organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, deberá, a instancia del poseedor o a petición de la autoridad competente:
a)
aplicar al animal, si es necesario, un transpondedor de conformidad con el artículo 18 o un método de verificación de la identidad autorizado de conformidad con el artículo 21;
b)
expedir un duplicado del documento de identificación claramente marcado como tal («duplicado del documento de identificación») con una referencia al número permanente único registrado en la base de datos del organismo expedidor que:
i)
llevó a cabo la primera identificación del animal y expidió el documento de identificación original perdido, o
ii)
expide el duplicado del documento de identificación para un animal a tenor del apartado 1, letra b);
c)
clasificar al animal equino en la parte II de la sección II del duplicado del documento de identificación como animal no destinado al sacrificio para el consumo humano.
3. Los datos del duplicado del documento de identificación expedido de conformidad con el apartado 2 deberán introducirse en la base de datos haciendo referencia al número permanente único a tenor del artículo 38, y enviarse a la base de datos central conforme al artículo 39.
4. Cuando el documento de identificación perdido haya sido expedido con arreglo al artículo 9, apartado 1, por un organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, que ya no exista, el duplicado del documento de identificación deberá ser expedido de conformidad con el apartado 2 del presente artículo por un organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, del Estado miembro donde esté ubicada la explotación del animal equino.
Artículo 30
Expedición de duplicados de los documentos de identificación para équidos importados en la Unión
No obstante lo dispuesto en el artículo 29, apartado 2, si el documento de identificación original perdido fue expedido por un organismo expedidor a tenor del artículo 14, letra a), de un tercer país, dicho organismo podrá expedir un nuevo documento de identificación, a condición de que este:
a)
sea enviado por el organismo expedidor a tenor del artículo 14, letra a), al organismo expedidor a tenor del artículo 29, apartado 2, que lo marcará como duplicado del documento de identificación, clasificará al animal de conformidad con el artículo 29, apartado 2, letra c), e introducirá la información en la base de datos conforme al artículo 29, apartado 3;
b)
sea enviado al poseedor o, cuando así lo exija específicamente la legislación del Estado miembro donde se encuentre el animal equino, al propietario por el organismo expedidor o la autoridad competente del Estado miembro donde esté ubicada la explotación del animal equino.
Artículo 31
Suspensión del estatus de équido destinado al sacrificio para el consumo humano
1. No obstante lo dispuesto en el artículo 29, apartado 2, letra c), y el artículo 30, y salvo en el caso que se describe en el artículo 43, apartado 2, la autoridad competente podrá decidir suspender el estatus de «animal destinado al sacrificio para el consumo humano» de un animal equino durante un período de seis meses cuando:
a)
el poseedor pueda demostrar satisfactoriamente en los treinta días siguientes a la fecha declarada de pérdida del documento de identificación que el estatus de «animal destinado al sacrificio para el consumo humano» del animal equino no se ha visto comprometido por ningún tratamiento médico;
b)
la solicitud de identificación se haya efectuado de conformidad con el artículo 1, apartado 1, segundo guion, de la Decisión 96/78/CE durante el primer año de vida, pero después de que haya expirado el período máximo autorizado que se señala en el artículo 12, apartado 2, del presente Reglamento.
2. En el caso descrito en el apartado 1, la autoridad competente deberá introducir la fecha de comienzo del período de suspensión de seis meses en la primera columna de la parte III de la sección II del duplicado del documento de identificación y cumplimentar la tercera columna de este.
Artículo 32
Expedición de documentos de identificación sustitutivos
1. El organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, expedirá un documento de identificación sustitutivo cuando:
a)
se haya perdido el documento de identificación original y:
i)
no pueda determinarse la identidad del animal,
ii)
no haya indicios ni pruebas de que un organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, haya expedido previamente un documento de identificación para el animal en cuestión;
b)
el animal no haya sido identificado dentro de los plazos señalados en el artículo 12, apartados 1 o 2, el artículo 14 o el artículo 43, apartado 2.
2. En los casos descritos en el apartado 1, el organismo expedidor a tenor del artículo 5, apartado 1, letra c), responsable de la zona donde esté ubicada la explotación del animal equino deberá, a instancia del poseedor o a petición de la autoridad competente:
a)
implantar en el animal un transpondedor de conformidad con el artículo 18 o aplicar un método alternativo de verificación de la identidad de conformidad con el artículo 21;
b)
expedir un documento de identificación sustitutivo claramente marcado como tal («documento de identificación sustitutivo») con una referencia a un número permanente único nuevamente asignado que se corresponda con el registro de la base de datos en el momento de expedirse dicho documento de identificación sustitutivo;
c)
clasificar al animal equino en la parte II de la sección II del documento de identificación sustitutivo como animal no destinado al sacrificio para el consumo humano.
3. Los datos contenidos en el documento de identificación sustitutivo expedido de conformidad con el apartado 2 deberán introducirse en la base de datos haciendo referencia al número permanente único a tenor del artículo 38 y enviarse a la base de datos central conforme al artículo 39.
Artículo 33
Suspensión de la validez del documento de identificación a efectos de traslado
El veterinario oficial suspenderá la validez del documento de identificación a efectos de traslado indicándolo de manera adecuada en la sección III del documento cuando un animal equino se encuentre en una explotación o proceda de una explotación:
a)
sujeta a una medida de prohibición a tenor del artículo 4, apartado 5, de la Directiva 2009/156/CE, o
b)
situada en un Estado miembro que no esté libre de peste equina o en una parte del territorio de un Estado miembro que, conforme al artículo 5, apartado 2, de la Directiva 2009/156/CE, se considere infectada de peste equina.
CAPÍTULO VII
MUERTE DE ÉQUIDOS, ÉQUIDOS DESTINADOS AL SACRIFICIO PARA EL CONSUMO HUMANO Y REGISTRO DE MEDICAMENTOS
Artículo 34
Obligaciones del veterinario oficial y de la autoridad competente en caso de sacrificio o muerte de équidos
1. Cuando se produzca el sacrificio o la muerte del animal equino, deberán tomarse las siguientes medidas:
a)
se evitará un posterior uso fraudulento del transpondedor, en particular recuperándolo, destruyéndolo o eliminándolo in situ;
b)
el documento de identificación deberá invalidarse de manera irreversible, como mínimo estampando en todas sus páginas el término «inválido» o perforándolas con un orificio de diámetro adecuado, no inferior al de una perforadora estándar;
c)
haciendo referencia al número permanente único del animal equino, o bien:
i)
el documento de identificación deberá destruirse bajo supervisión oficial en el matadero donde el animal haya sido sacrificado y deberá comunicarse al organismo expedidor una certificación, bien directamente, bien a través del punto de contacto contemplado en el artículo 36, apartado 2, en la que se le informe de la fecha del sacrificio del animal en un matadero y de la fecha de destrucción del documento de identificación, o bien
ii)
el documento de identificación invalidado deberá ser devuelto al organismo expedidor indicado en el punto 11 de la parte A de la sección I o en la parte C de dicha sección, actualizado de acuerdo con el artículo 28, letra b), ya sea directamente, ya a través del punto de contacto contemplado en el artículo 36, apartado 2, junto con la información relativa a la fecha en la que se ha sacrificado al animal o se le ha dado muerte para combatir una enfermedad.
2. Las medidas dispuestas en el apartado 1 serán realizadas o supervisadas por:
a)
el veterinario oficial:
i)
en caso de sacrificio o de muerte para combatir una enfermedad, conforme al artículo 4, apartado 4, letra a), párrafo segundo, de la Directiva 2009/156/CE, o
ii)
tras el sacrificio, conforme al artículo 7, apartado 3, de la Directiva 2009/156/CE, o
b)
la autoridad competente definida en el artículo 3, punto 10, del Reglamento (CE) no 1069/2009, en el caso de eliminación o procesamiento de un cadáver acompañado de un documento de identificación con arreglo a la legislación nacional a tenor del artículo 23, apartado 1, del presente Reglamento en:
i)
un establecimiento autorizado con arreglo al artículo 24, apartado 1, letra a), del Reglamento (CE) no 1069/2009, o
ii)
una planta incineradora de baja capacidad a tenor del anexo III, capítulo III, letra a), inciso iii), del Reglamento (UE) no 142/2011.
3. Cuando el transpondedor no pueda recuperarse del cuerpo de un animal equino sacrificado para el consumo humano como se requiere en el apartado 1, letra a), del presente artículo, el veterinario oficial deberá declarar la carne, o la parte de la carne que contenga el transpondedor, no aptas para el consumo humano, de conformidad con el anexo I, sección II, capítulo V, punto 1, letra n), del Reglamento (CE) no 854/2004.
Artículo 35
Obligación del poseedor y del organismo expedidor en caso de muerte o pérdida del animal equino
1. En todos los casos de muerte o pérdida del animal equino, incluido el robo, no mencionados en el artículo 34, el poseedor deberá devolver el documento de identificación al organismo expedidor adecuado que se indica en la parte A de la sección I o actualizado, conforme al artículo 28, letra b), en la parte C de la sección I del documento de identificación, en un plazo de treinta días tras la muerte o la pérdida del animal equino.
2. El organismo expedidor que reciba la información de la muerte o la pérdida de un animal equino con arreglo al artículo 34 o al apartado 1 del presente artículo deberá actuar de conformidad con el artículo 28, letras d) y e).
Artículo 36
Obligaciones de los Estados miembros para garantizar el flujo de información tras la muerte de un animal equino
1. Los Estados miembros deberán implementar procedimientos para devolver al organismo expedidor los documentos de identificación invalidados según se establece en el artículo 34, apartado 1, letra c), inciso ii).
2. Los Estados miembros podrán proporcionar un punto de contacto que reciba la certificación mencionada en el artículo 34, apartado 1, letra c), inciso i), o los documentos de identificación a los que se refiere el artículo 34, apartado 1, letra c), inciso ii), para su posterior distribución a los respectivos organismos expedidores de su territorio.
Ese punto de contacto podrá ser uno de los organismos de enlace a tenor del artículo 35 del Reglamento (CE) no 882/2004.
3. Cuando proceda, de conformidad con el apartado 2, los datos del punto de contacto, que podrán incorporarse a la base de datos central establecida en el artículo 39, deberán ponerse a disposición de los demás Estados miembros y del público en el sitio web al que se refiere el artículo 6, apartado 1.
Artículo 37
Équidos destinados al sacrificio para el consumo humano y registro de medicamentos
1. Se considerará que un animal equino está destinado al sacrificio para el consumo humano, excepto cuando, de conformidad con el presente Reglamento, se haya declarado de manera irreversible lo contrario en la parte II de la sección II del documento de identificación mediante:
a)
la firma del propietario, a su propio criterio, refrendada por el organismo expedidor, o
b)
la firma del poseedor y del veterinario responsable que actúa de acuerdo con el artículo 10, apartado 2, de la Directiva 2001/82/CE, o
c)
la entrada realizada por el organismo expedidor al expedir un duplicado del documento de identificación de conformidad con el artículo 29 o el artículo 30 o un documento de identificación sustitutivo de conformidad con el artículo 32.
2. Antes de proceder a cualquier tratamiento de conformidad con el artículo 10, apartado 2, de la Directiva 2001/82/CE o a otro tratamiento con un medicamento autorizado de conformidad con el artículo 6, apartado 3, de dicha Directiva, el veterinario responsable a tenor del artículo 10, apartado 1, de esa Directiva deberá determinar si el animal equino:
a)
está destinado al sacrificio para el consumo humano, que será el caso por defecto, o
b)
no está destinado al sacrificio para el consumo humano, como se indica en la parte II de la sección II del documento de identificación.
3. Si el tratamiento al que se refiere el apartado 2 del presente artículo no está permitido en un animal equino destinado al sacrificio para el consumo humano, el veterinario responsable a tenor del artículo 10, apartado 1, de la Directiva 2001/82/CE deberá asegurarse de que, de conformidad con la excepción establecida en el artículo 10, apartado 2, de dicha Directiva, el animal equino en cuestión sea irreversiblemente declarado, antes del tratamiento, animal no destinado al sacrificio para el consumo humano:
a)
cumplimentando y firmando la parte II de la sección II del documento de identificación, y
b)
invalidando la parte III de la sección II del documento de identificación de acuerdo con las instrucciones establecidas en esa misma parte.
4. Una vez tomadas las medidas dispuestas en el apartado 3, el poseedor del animal equino deberá depositar el documento de identificación en un organismo expedidor del Estado miembro donde esté ubicada la explotación del animal equino o facilitar la información en línea, si está establecido el correspondiente acceso a la base de datos, en un plazo máximo de catorce días desde la fecha en que se firme la parte II de la sección II del documento de identificación.
5. No obstante lo dispuesto en el apartado 4, un Estado miembro podrá adoptar medidas para garantizar que el veterinario responsable notifique las medidas llevadas a cabo con arreglo al apartado 3 en un plazo de catorce días desde la fecha en que se firme la parte II de la sección II del documento de identificación:
a)
directamente al organismo expedidor a tenor del apartado 4, facilitándole la información necesaria para actualizar la base de datos creada de conformidad con el artículo 39, o
b)
directamente a la base de datos central creada de conformidad con el artículo 39, si se garantiza que el organismo expedidor a tenor del apartado 4 incorpore la información a la base de datos creada de conformidad con el artículo 38.
6. Cuando un animal equino deba someterse a tratamiento en las condiciones mencionadas en el artículo 10, apartado 3, de la Directiva 2001/82/CE, el veterinario responsable deberá introducir en la parte III de la sección II del documento de identificación la información requerida sobre el medicamento que contenga sustancias esenciales o que aporten un beneficio clínico añadido para el tratamiento de los équidos incluidas en la lista del Reglamento (CE) no 1950/2006.
El veterinario responsable deberá consignar la fecha de la última administración del medicamento conforme a la prescripción y, de conformidad con el artículo 11, apartado 4, de la Directiva 2001/82/CE, deberá informar al poseedor de la fecha en que finalice el tiempo de espera establecido de conformidad con el artículo 10, apartado 3, de dicha Directiva.
CAPÍTULO VIII
REGISTROS Y SANCIONES
Artículo 38
Base de datos
1. Al expedir el documento de identificación, o al registrar documentos de identificación expedidos anteriormente, el organismo expedidor deberá registrar en su base de datos, como mínimo, la siguiente información sobre el animal equino:
a)
el número permanente único;
b)
la especie;
c)
el sexo;
d)
el color;
e)
la fecha (dd/mm/aaaa) de nacimiento declarada por el poseedor a tenor de la letra i);
f)
si procede, los últimos quince dígitos del código transmitido por el transpondedor, o el código transmitido por un dispositivo de identificación por radiofrecuencia que no cumpla la norma ISO 11784 acompañado de la información sobre el sistema de lectura requerido, o el método alternativo de verificación de la identidad aplicado conforme al artículo 21;
g)
el país de nacimiento declarado por el poseedor a tenor de la letra i);
h)
la fecha de expedición y toda modificación del documento de identificación;
i)
el nombre y la dirección del poseedor que haya presentado la solicitud a tenor del artículo 11, apartado 1, el artículo 15, apartado 1, el artículo 29, apartado 2, o el artículo 32, apartado 2, o, si procede, que haya depositado el documento de identificación a tenor del artículo 27, apartado 3;
j)
el estatus de équido registrado o de équido de crianza y de renta;
k)
el nombre del animal (a saber, el nombre de nacimiento y, si procede, el nombre comercial) declarado por el poseedor a tenor de la letra i);
l)
el estatus conocido del animal como «no destinado al sacrificio para el consumo humano»;
m)
el número de serie, cuando este se aplica al documento de identificación a tenor del artículo 9, apartados 1 y 3, y toda información sobre duplicados de documentos de identificación o documentos de identificación nuevos o sustitutivos expedidos de conformidad con el artículo 12, apartado 3, el artículo 29, el artículo 30 o el artículo 32;
n)
el país donde está ubicada la explotación del animal equino según lo declarado por el poseedor a tenor de la letra i);
o)
la fecha notificada de la muerte o la pérdida del animal declarada por el poseedor a tenor de la letra i), o la fecha del sacrificio.
2. El organismo expedidor mantendrá registrada en su base de datos la información mencionada en el apartado 1 del presente artículo durante un período mínimo de 35 años o un período mínimo de dos años tras la fecha de comunicación de la muerte del animal equino de conformidad con el artículo 34.
3. Transcurridos no más de quince días desde la fecha de registro de la información mencionada en el apartado 1 del presente artículo, el organismo expedidor a tenor de dicho apartado deberá comunicar la información mencionada en las letras a) a j) y l) a o) a la base de datos central creada de conformidad con el artículo 39 en el Estado miembro:
a)
en el que el organismo expedidor esté autorizado, reconocido o designado o tenga su sede, de conformidad con el artículo 5, apartado 1;
b)
en el que nació el animal equino.
Artículo 39
Creación de una base de datos central
1. Los Estados miembros deberán crear una base de datos central para los fines del presente Reglamento.
2. No obstante lo dispuesto en el apartado 1, no será necesaria una base de datos central en los Estados miembros que dispongan de una base de datos única para los équidos registrados y una base de datos única para los équidos de crianza y de renta, a condición de que:
a)
ambas bases de datos puedan comunicarse efectivamente entre sí y cooperar con las bases de datos centrales conforme al artículo 40 a fin de actualizar los datos identificativos de los équidos que cambien su estatus a équidos registrados o a équidos de crianza y de renta;
b)
la autoridad competente tenga acceso directo a cualquiera de esas bases de datos.
3. Los Estados miembros deberán comunicar el nombre, la dirección y los datos de contacto de sus bases de datos centrales a los demás Estados miembros y al público en el sitio web que se establece en el artículo 6, apartado 1.
Artículo 40
Funcionamiento y cooperación de las bases de datos centrales
1. Cada Estado miembro deberá velar por que los organismos expedidores a tenor del artículo 5, apartado 1, incorporen a la base de datos central la información a la que se refieren el artículo 28, letra e), y el artículo 38, apartado 1, relativa a los équidos identificados en su territorio, o por que las bases de datos de los organismos expedidores de su territorio estén conectadas en red con esa base de datos central.
2. Los Estados miembros deberán cooperar en el funcionamiento de sus bases de datos centrales de conformidad con la Directiva 89/608/CEE, y velar por que:
a)
de conformidad con el artículo 28, la base de datos central comunique, haciendo referencia al número permanente único, toda modificación de los datos identificativos a tenor del artículo 38, apartado 1, a la base de datos central del Estado miembro en el que se haya expedido el documento de identificación;
b)
las autoridades competentes de otros Estados miembros tengan acceso gratuito a un mínimo de la información contenida en la base de datos central para comprobar si un código de transpondedor, un número permanente único o un número de pasaporte ha sido registrado en ella.
Artículo 41
Sanciones
Los Estados miembros establecerán las normas sobre las sanciones aplicables a las infracciones de las disposiciones del presente Reglamento y adoptarán todas las medidas necesarias para garantizar su aplicación. Las sanciones establecidas deberán ser eficaces, proporcionadas y disuasorias. Los Estados miembros deberán notificar esas disposiciones a la Comisión a más tardar el 1 de enero de 2016 y comunicarle sin demora toda modificación posterior que las afecte.
CAPÍTULO IX
DISPOSICIONES TRANSITORIAS Y FINALES
Artículo 42
Derogación
Queda derogado el Reglamento (CE) no 504/2008 con efecto a partir del 1 de enero de 2016.
Las referencias al Reglamento derogado se entenderán hechas al presente Reglamento.
Artículo 43
Disposiciones transitorias
1. No obstante lo dispuesto en el artículo 4, apartado 2, los siguientes équidos se considerarán identificados de conformidad con el presente Reglamento:
a)
équidos nacidos, como muy tarde, el 30 de junio de 2009 e identificados hasta esa fecha de conformidad con las Decisiones 93/623/CEE o 2000/68/CE, siempre que sus documentos de identificación:
i)
se hayan registrado de conformidad con el artículo 21, apartado 1, del Reglamento (CE) no 504/2008 no más tarde del 31 de diciembre de 2009, y
ii)
contengan una sección correspondiente a la sección IX del modelo de documento de identificación del anexo de la Decisión 93/623/CEE, y la parte III-A del documento de identificación esté cumplimentada si se ha introducido información en la parte III-B;
b)
équidos nacidos, como muy tarde, el 30 de junio de 2009 y no identificados hasta esa fecha de conformidad con las Decisiones 93/623/CEE o 2000/68/CE, a condición de que se hayan identificado de conformidad con el Reglamento (CE) no 504/2008 a más tardar el 31 de diciembre de 2009;
c)
équidos identificados de conformidad con el Reglamento (CE) no 504/2008 a más tardar el 31 de diciembre de 2015.
2. Los équidos nacidos en la Unión o importados en la Unión desde un tercer país después del 30 de junio de 2009 y que no se hayan identificado de conformidad con el Reglamento (CE) no 504/2008 a más tardar el 31 de diciembre de 2015 deberán identificarse conforme a los artículos 29 o 32 del presente Reglamento, en función de la información disponible sobre su identidad, y clasificarse en la parte II de la sección II del duplicado del documento de identificación como animales no destinados al sacrificio para el consumo humano.
3. No obstante lo dispuesto en el artículo 13, apartado 2, los Estados miembros que hayan concedido excepciones conforme al artículo 7 del Reglamento (CE) no 504/2008 antes del 1 de enero de 2016 y hayan enviado a la Comisión la notificación correspondiente antes de esa fecha no estarán obligados a enviar una nueva notificación a la Comisión.
4. Los Estados miembros que no hayan establecido una base de datos centralizada conforme a lo dispuesto en el artículo 39 deberán crear una base de datos central de conformidad con el artículo 39 y garantizar que esté operativa de acuerdo con el artículo 40 a más tardar el 30 de junio de 2016.
Artículo 44
Entrada en vigor
El presente Reglamento entrará en vigor el vigésimo día siguiente al de su publicación en el Diario Oficial de la Unión Europea.
Será aplicable a partir del 1 de enero de 2016. No obstante, el artículo 39 será aplicable a partir del 1 de julio de 2016 en aquellos Estados miembros que no hayan establecido una base de datos central operativa a más tardar el 1 de enero de 2016.
El presente Reglamento será obligatorio en todos sus elementos y directamente aplicable en cada Estado miembro.
Hecho en Bruselas, el 17 de febrero de 2015.