РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 23 февруари 2011 година
относно държавна помощ, предоставена от Италия на Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA и Syndial SpA (мерки за държавна помощ C 38/B/04 (ex NN 58/04) и C 13/06 (ex N 587/05)
(нотифицирано под номер C(2011) 956)
(само текстът на италиански език е автентичен)
(текст от значение за ЕИП)
(2011/746/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, първа алинея от него,
като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, и по-специално член 62, параграф 1, буква а) от него,
като прикани заинтересованите страни да представят мненията си в съответствие с посочените по-горе разпоредби (1) и като взе предвид техните мнения,
като има предвид, че:
1. ПРОЦЕДУРА
1.1. Дело C 38/B/04
(1)
С писмо от 4 декември 2003 г. адвокатска кантора, представляваща жалбоподател, представи на вниманието на Комисията редица статии, публикувани в италианската преса относно намерението на италианското правителство да въведе преференциални тарифи за електроенергия за някои предприятия, разположени в Сардиния.
(2)
Тарифите бяха въведени с член 1 от Указа на председателя на Министерския съвет от 6 февруари 2004 г. (наричан по-долу „Указът от 2004 г.“). Указът доведе до две отделни последици: a) въвеждането на нови преференциални тарифи за електроенергия за предприятията Portovesme Srl, ILA SpA и Eurallumina SpA, и б) удължаването на съществуващата преференциална тарифа, с която се ползва предприятието Alcoa Trasformazioni (производител на първичен алуминий, наричано по-долу „Alcoa“).
(3)
С писма от 22 януари 2004 г. и 19 март 2004 г. Комисията поиска допълнителна информация относно тези мерки. Италианските власти отговориха с писма от 9 февруари 2004 г. и 9 юни 2004 г. Италия изпрати допълнителна информация с писмо от 20 септември 2004 г.
(4)
С писмо от 16 ноември 2004 г. Комисията уведоми Италия, че е решила да открие процедурата, предвидена в член 108, параграф 2 от ДФЕС по отношение на мярката за помощ.
(5)
Решението на Комисията за откриване на процедурата беше публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (2). Комисията прикани заинтересованите страни да представят мненията си относно мерките.
(6)
Италия представи мнението си с писма от 4 и 11 февруари 2005 г.
(7)
Комисията също така получи мнения от други заинтересовани страни, включително от три от предприятията, които се възползват от мерките, и от конкурентно на Portovesme предприятие. С писмо от 22 март 2005 г. Комисията препрати тези мнения на Италия, на която беше предоставена възможността да представи коментари. Коментарите на Италия бяха получени с писмо от 20 септември 2005 г.
(8)
На 29 октомври 2008 г. делото C 38/04 беше разделено на част A, отнасяща се до предприятие Alcoa, и част Б, отнасяща се до предприятията Portovesme, ILA и Eurallumina.
(9)
На 19 ноември 2009 г. Комисията прие окончателно отрицателно решение, съгласно което помощта за предприятието Alcoa трябва да бъде възстановена (3).
1.2. Дело C 13/06
(10)
С член 11, параграф 12 от Наредба-закон № 35 от 14 март 2005 г., преобразувана в Закон № 80/2005 от 14 май 2005 г., в който се определят неотложни мерки в рамките на плана за действие за икономическото, социалното и териториалното развитие (наричан по-долу „Закон № 80/2005“), италианските власти удължиха до 2010 г. преференциалната тарифа за електроенергия, предоставена на предприятията Portovesme, ILA и Eurallumina, и разшириха обхвата на тарифата, така че от нея да се ползва и Syndial SpA - производител на хлор, също намиращ се в Сардиния.
(11)
С писмо от 22 юли 2005 г. Комисията получи жалба от дружество - конкурент на Syndial, последвана от допълнителни коментари от същото дружество от 7 октомври 2005 г. и 7 декември 2005 г.
(12)
С писмо от 23 ноември 2005 г. Италия подаде уведомление до Комисията относно мярката. С писмо от 28 ноември 2005 г. Италия предостави допълнителна информация.
(13)
С писмо от 22 декември 2005 г. Комисията поиска допълнителна информация, която Италия предостави с писмо от 3 март 2006 г.
(14)
Междувременно с писмо от 20 януари 2006 г. същият конкурент на Portovesme, който беше представил мнение по дело C 38/B/04, изрази недоволство от новата мярка.
(15)
С писмо от 26 април 2006 г. Комисията уведоми Италия, че е решила да открие процедурата, предвидена в член 108, параграф 2 от ДФЕС, по отношение на промените и удължаването на срока на действие на специалния тарифен режим, въведен със Закон № 80/2005.
(16)
С писмо от 22 август 2006 г. Комисията поиска от Италия допълнително разяснение; Италия отговори с писмо от 28 септември 2006 г.
(17)
Решението на Комисията за откриване на процедурата беше публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (4). Комисията прикани заинтересованите страни да представят мненията си относно мерките.
(18)
Комисията получи мнения от заинтересовани страни, включително от получателите на мерките, от двамата конкуренти на Portovesme и Syndial и от един производител на възобновяема енергия. С писмо от 5 октомври 2006 г. Комисията препрати тези мнения на Италия, на която беше предоставена възможността да представи коментари. Коментарите на Италия бяха получени с писмо от 1 декември 2006 г.
(19)
Италия предостави допълнителна информация с писма от 16 април 2007 г., 10 май 2007 г., 14 май 2007 г. и 22 юни 2010 г.
1.3. Обхват на настоящото решение
(20)
Настоящото решение обхваща както тарифите, въведени с член 1 от Указа от 2004 г. за получатели, различни от Alcoa („тарифите от 2004 г.“), така и тези, въведени с член 11, параграф 12 от Закон № 80/2005 и впоследствие изложени в решенията, взети от Органа за електроенергия и газ (Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas - наричан по-долу „AEEG“) („тарифите от 2005 г.“).
2. ПОДРОБНО ОПИСАНИЕ НА МЯРКАТА
2.1. Оспорваните тарифи от 2004 г.
(21)
С член 1 от Указа от 2004 г. се разширява обхватът на „[тарифното] третиране, предвидено в член 2 от Указа на Министерството на промишлеността, търговията и занаятите от 19 декември 1995 г. [наричан по-долу „Указът за Alcoa“], към доставките на енергия, предназначени за производството и преработката на алуминий, олово, сребро и цинк, но само за съществуващите към датата на влизане в сила на настоящия указ структури, които се намират на островните територии, характеризиращи се с липсваща или недостатъчна междусистемна връзка с националните електро- и газоразпределителни мрежи.“
(22)
Това тарифно третиране е трябвало да бъде преходно: очаквало се е да приключи „при завършване или подобряване на връзките с националните електро и газоразпределителни мрежи“ и не по-късно от 30 юни 2007 г.
(23)
На практика Указът от 2004 г. разширява обхвата на преференциалната тарифа, която вече се прилага за производителя на алуминий Alcoa, към три енергоемки дружества в Сардиния: Portovesme, производител на цинк, сребро и олово (5); ILA, производител на продукти от преработен алуминий; и Eurallumina, производител на алуминий (6).
(24)
На регулаторно ниво тарифата е приложена с решения (delibere) на AEEG (Органът за електроенергия и газ).
(25)
Решение № 110/04 на AEEG предвижда преференциалните тарифи да се прилагат само ако процедурата по уведомяване е имала положителен резултат. Въпреки това, следвайки инструкциите от кабинета на министър-председателя, в които се посочва, че за Указа от 2004 г. не е било изпратено официално уведомление в съответствие с правилата за държавна помощ, а само е бил „представен“ на Комисията в рамките на „предварително запитване“ (indagine conoscitiva preliminare), AEEG привежда в действие Указа от 2004 г. с Решение № 148/04 (7).
(26)
Системата позволява на получателите да получават компенсаторни плащания при условията, определени в Указа за Alcoa. За дадено предприятие, обхванато от режима, компенсаторното плащане е равно на разликата между платената цена на дружеството, снабдяващо предприятието с електроенергия, и преференциална цена, определена от държавата, умножена по потреблението на електроенергия на предприятието. Използваният метод за изчисляване на преференциалната цена (или „преференциалната тарифа“) е посочен в Решение CIP № 15/1993. Цената подлежи на механизъм за индексиране на базата на изменението в разходите за производство на електроенергия в Италия („компонент Ct“). През 2004 г. преференциалната цена, прилагана за получателите от Сардиния, варира между 26 EUR и 35 EUR за MWh.
(27)
Административното управление на режима е възложено на Изравнителната каса на електроенергийния отрасъл (Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico) (8). На практика тарифната система работи по следния начин: получателите изпращат на Изравнителната каса ежемесечни подробни данни за количествата електроенергия, които са употребили, и цените, които са платили на доставчиците. След това те получават от Изравнителната каса плащания, изчислени по гореспоменатия начин (9).
(28)
Средствата, необходими за финансиране на компенсаторните плащания, са събирани чрез парафискален налог върху всички италиански потребители на електроенергия чрез компонент А4 от стандартната тарифа за електроенергията (10).
(29)
Тарифният режим е трябвало да приключи на 30 юни 2007 г. Въпреки това прилагането му е преустановено по нареждане на AEEG малко след като Комисията откри официалната процедура по разследване през ноември 2004 г. (11)
(30)
Данните, предоставени от Италия, показват, че предприятията Portovesme и Eurallumina са получили субсидии за електроенергията, изразходвана между април и октомври 2004 г., а предприятието ILA е получило субсидии за електроенергията, изразходвана между април и септември 2004 г. Общият размер на плащанията, извършени от Изравнителната каса към тези три предприятия по режима, е посочен по-долу (в евро).
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2. Оспорваните тарифи от 2005 г.
(31)
С член 11, параграф 12 от Закон № 80/2005 италианските власти разширяват „тарифното третиране, установено в Указа на Министерството на промишлеността, търговията и занаятите от 19 декември 1995 г. […] към доставчиците на електроенергия за производството и преработката на алуминий, олово, сребро и цинк, както и за цикъла за производство на хлор и сода каустик във връзка с цени, прилагани за подобни доставки на европейските пазари, но само по отношение на предприятията, които вече съществуват към датата на влизане в сила на настоящия указ, разположени в Сардиния и свързани към мрежата за високо напрежение. Това тарифно третиране подлежи на дългосрочни ангажименти, които следва да бъдат договорени между получателите, местните власти на Сардиния и съответните министерства.“
(32)
Така Закон № 80/2005 по същество въвежда отново тарифния режим, приложен през 2004 г., който разширява третирането на Alcoa към други енергоемки получатели в Сардиния. На практика законът се прилага само за предприятията Portovesme, ILA и Eurallumina, както и за предприятието Syndial, производител на хлор и сода каустик, което преди не се е ползвало от преференциални цени.
(33)
Следва да се отбележи, че от 2005 г. нататък преференциалната цена вече не се определя според историческата тарифа, която първоначално е установена в Указа за Alcoa от 1995 г., а се определя независимо от AEEG, така че да отговаря на средните цени за електроенергия, заплащани от конкурентите на получателите на европейския пазар (12). Цената подлежи на годишна актуализация: съгласно член 11, параграф 13 от закона „тарифните условия, посочени в член 11 (13) и член 12, се прилагат от 1 януари 2005 г. и се актуализират от AEEG, който всяка година следва да увеличава номиналните стойности на тарифите с 4 % или, ако последната стойност е по-висока, с процентното увеличение на средната цена на едро за електроенергия, регистрирана на главните европейски борси за електроенергия, най-вече тези във Франкфурт и Амстердам“. В Решение № 217/05 AEEG предоставя тълкувание на този механизъм за актуализация, което е по-благоприятно за получателите на помощта, тъй като постановява, че годишното увеличение на тарифата не може да надвишава 4 %.
(34)
В същото решение AEEG установява преференциалните цени, приложими за различните промишлени отрасли за 2005 г., както следва:
Промишлени отрасли, отговарящи на условията за преференциални тарифи
Преференциална цена
EUR/MWh
Преработка на алуминий
50
Олово и цинк
23
Производство на алуминий
27
Цикъл за производство на хлор
27
(35)
Както тарифите от 2004 г., така и тарифите от 2005 г. е трябвало да бъдат финансирани от парафискален налог, с който се таксуват всички крайни потребители на електроенергия чрез компонент A4 от стандартната тарифа за електроенергия. Управлението на финансовите потоци на системата отново е поверено на Изравнителната каса.
(36)
Правото за възползване от тарифата зависи от ангажимента на получателите да направят производствени инвестиции в Сардиния на базата на промишлени планове, които следва да бъдат представени на регионалните власти. Например, предприятието Portovesme пое ангажимент да инвестира в самопроизводството на електроенергия или да участва в изграждането на нови електроцентрали.
(37)
Италия изпрати уведомление относно член 11, параграф 12 от Закон № 80/2005 в съответствие с член 108, параграф 3 от ДФЕС. Изплащането на тарифите от 2005 г. подлежи на разрешаването на тарифния режим от Комисията. Тарифите от 2005 г. впоследствие не са били приложени.
2.3. Производства пред националните съдилища
(38)
Solvay Chimica Italia и Solvay Chimica Bussi SpA, които се намират извън Сардиния и чиято дейност е свързана с цикъла за производство на хлор и сода каустик, сезират Регионалния административен съд на Ломбардия (14), като оспорват решенията на AEEG за прилагане на член 11, параграф 12 от Закон № 80/2005 на основанието, че те водят до предоставянето на неправомерни държавни помощи и че нарушават други разпоредби на италианското право (15). На 27 ноември 2006 г. съдът отлага производството в очакване на приключване на разследването относно наличието на държавна помощ, започнато от Комисията по дело C 13/06.
2.4. Комбинация с предишна несъвместима помощ - Deggendorf
(39)
След откриването на производството Италия посочи, че предприятието Eurallumina не е възстановило несъвместимата помощ, която е предмет на дело C 80/01 (помощ за производството на диалуминиев триоксид) (16), но че според дружеството регионалните власти на Сардиния са издали нареждане за възстановяване във връзка с тази мярка на 8 май 2006 г.
3. РЕШЕНИЕ ЗА ОТКРИВАНЕ НА ПРОЦЕДУРАТА, ПРЕДВИДЕНА В ЧЛЕН 108, ПАРАГРАФ 2 ОТ ДФЕС
(40)
Комисията реши да открие официалната процедура по разследване поради следните основания.
3.1. Дело C 38/B/04
(41)
В решението си за откриване на официалната процедура по разследване (17) Комисията разгледа възможността тарифите от 2004 г. за предприятията Portovesme, ILA и Eurallumina да не представляват държавна помощ въз основа на това, че са подобни на преференциалната тарифа, предоставена на Alcoa през 1996 г., за която Комисията в решението си от 4 декември 1996 г. (наричано по-долу „Решението Alumix“) (18) е установила, че не представлява държавна помощ.
(42)
Комисията отбеляза, че новата тарифа изглежда различна от тарифата Alumix, тъй като последната е била предоставена пряко от ENEL, италианския монополен доставчик на електроенергия, докато новата тарифа включва избирателна намеса на държавата за компенсиране на разликата между пазарната цена, договорена от получателите на помощта с техните доставчици на електроенергия, и преференциалната цена, определена през 1996 г. Комисията заключи, че Указът от 2004 г. не просто разширява към нови получатели обхвата на съществуваща мярка, която не представлява държавна помощ, а по-скоро въвежда нов режим в полза на трите разглеждани предприятия с финансов механизъм, който е много различен от тарифата Alumix.
(43)
В решението за откриване на официалната процедура по разследване тарифите, въведени с Указа от 2004 г., бяха класифицирани като оперативна помощ и бе оценено дали тази помощ би могла да бъде разрешена въз основа на Насоките за национална регионална помощ (наричани по-долу „Насоките за регионална помощ“) (19), предвид факта, че до края на 2006 г. Сардиния е била подпомаган регион по смисъла на член 107, параграф 3, буква а). Комисията изрази съмнения дали помощта би могла да бъде разрешена на това основание, като се има предвид, че такъв вид ad hoc помощ, предоставена на ограничен брой предприятия, изглежда не насърчава регионалното развитие.
(44)
Комисията изрази също така опасения, че мярката е можела да доведе до намаляване на данъчната ставка, приложима към електроенергията. Всяко такова намаляване би трябвало да има за правно основание Директива 2003/96/ЕО на Съвета от 27 октомври 2003 г. относно преструктурирането на правната рамка на Общността за данъчно облагане на енергийните продукти и електроенергията (20).
3.2. Дело C 13/06
(45)
В решението си от 27 април 2006 г. за откриване на официалната процедура по разследване Комисията определя тарифния режим от 2005 г. като нова оперативна помощ.
(46)
Комисията разгледа дали преференциалната тарифа би могла да бъде разрешена като регионална оперативна помощ въз основа на Насоките за регионална помощ предвид факта, че до края на 2006 г. Сардиния е трябвало да бъде подпомаган регион по смисъла на член 107, параграф 3, буква а) от ДФЕС.
(47)
Въпреки настояването на италианските власти, че високите цени на електроенергията в Сардиния пречат на развитието на острова, Комисията смята, че Италия не е доказала, че цените в Сардиния са значително по-високи, независимо дали като средна величина, или по-конкретно за енергоемките потребители (21). Комисията изтъкна, че производственият свръхкапацитет, съществуващ при производството на електроенергия в Сардиния, би могъл само да доведе до насърчаване на производителите на електроенергия да продават електроенергия на възможно най-ниска цена до момента на завършването на проектите за междусистемни връзки, даващи им възможност да изнасят електроенергия от Сардиния, което е било планирано за 2010 г.
(48)
Освен това Италия не обяснява защо по-високите цени следва да се считат за неблагоприятен регионален фактор, нито защо въпросната тарифа би допринесла за регионалното развитие. Поради това Комисията изрази съмнения по отношение на необходимостта от помощта.
(49)
Комисията също така изрази съмнения дали такъв вид ad hoc помощ е пропорционална на отрицателните регионални фактори, по-специално като се има предвид използваният метод за изчисляване на преференциалната цена, който няма никаква връзка с прилаганите в останалата част на Италия цени, а се основава на средните цени в Европа за енергоемките потребители.
(50)
Комисията отбеляза, че продължителността на мярката надвишава пет години, какъвто обикновено е максималният период, за който регионалната оперативна помощ би била разрешена, и че помощта не е постепенно намаляваща в реално изражение, тъй като повишаването на тарифата е ограничено до 4 %.
(51)
По отношение на периода, обхванат от Насоките за национална регионална помощ за 2007-2013 г. (22), Комисията установи, че Сардиния ще престане да отговаря на условията за ползване на помощ съгласно член 107, параграф 3, буква а) от ДФЕС, и по-конкретно за оперативна помощ. Насоките предвиждат възможност за преходен период от две години за линейното постепенно премахване на съществуващите режими за оперативна помощ, но не изглежда уместно да се позволи да бъде въведена нова оперативна помощ за няколко месеца, която после постепенно да бъде премахната, най-вече предвид изразените съмнения и нарушаващия конкуренцията характер на помощта.
(52)
В заключение Комисията изрази съмнение дали предоставената преференциална тарифа на предприятията Portovesme, ILA, Eurallumina и Syndial би могла да бъде разрешена като регионална помощ или на някакви други основания, които във всеки случай Италия не е посочила.
(53)
По отношение на Eurallumina, Комисията отбеляза, че дружеството все още не е възстановило неправомерната и несъвместима държавна помощ, която е получило (23), както и че съгласно правилото в решението Deggendorf (24), то следователно не би могло да получава помощ при която и да било нова мярка.
4. МНЕНИЯ НА ЗАИНТЕРЕСОВАНИТЕ СТРАНИ
4.1. Дело C 38/B/04
(54)
В отговор на поканата на Комисията за представяне на мнения по решението от 2004 г. за започване на задълбочено разследване бяха получени мнения от първоначалния жалбоподател, няколко от получателите (Portovesme, Eurallumina и Alcoa) и други заинтересовани страни. В настоящия текст са обобщени само мненията, свързани с преференциалната тарифа за предприятията Portovesme, ILA и Eurallumina. Мненията на Alcoa не са включени, тъй като те са обстойно разгледани в окончателното решение, конкретно свързано с това дружество (25).
4.1.1. Мнение на Portovesme
(55)
Според предприятието Portovesme преференциалната тарифа е целяла да облекчи пазарната неефективност, а именно неспособността на наскоро либерализирания пазар на електроенергия в Сардиния да доставя електроенергия на конкурентни цени, поради значителната пазарна сила на историческите оператори. Portovesme твърди, че ENEL и Endesa (чиито активи за производство на електроенергия в Сардиния впоследствие са продадени на E.ON) са образували дуопол и изкуствено са поддържали цените на електроенергията в Сардиния на нивото на средните италиански цени, докато реално цените в Сардиния трябва да са много по-ниски, особено за големите потребители на електроенергия, като се има предвид свръхкапацитетът за производство на електроенергия, който би трябвало да насърчава производителите да продават на конкурентни цени.
(56)
Portovesme твърди, че съответната преференциална цена отговаря на цената, която дружеството би получило при нормални пазарни условия, т.е. ако пазарът на електроенергия функционира правилно.
(57)
Според Portovesme компенсаторните плащания, получени от Изравнителната каса (в размер на 37 EUR на MWh), привеждат цената, изплатена от Portovesme, на нивото на цените за електроенергия, плащани от неговите конкуренти, и не нарушават конкуренцията, тъй като всички производители на цинк от ЕС са платили еквивалентни цени и мярката просто компенсира неблагоприятната конкурентна позиция на дружеството, дължаща се на структурните проблеми в Сардиния (които включват липсата на природен газ).
(58)
Металите като цинк, алуминий и олово са стоки, за които има една световна цена, установена на Лондонската борса за метали. Разликите в местните разходи за производство не водят до разлики в световните цени. По-специално производството на цинк на предприятието Portovesme е прекалено малко (по-малко от 1 % от световното производство), за да може да повлияе на световната цена.
(59)
Без тарифата предприятието Portovesme ще трябва да затвори завода си, като това затваряне няма да е в полза на другите производители на цинк от ЕС, които няма да са в състояние да увеличат производителността, а недостигът ще трябва да се запълни с внос от трети страни. Portovesme стига до заключението, че преференциалната тарифа не е засегнала конкуренцията или търговията в ЕС.
(60)
Освен това според Portovesme компенсаторните плащания от Изравнителната каса не са включвали държавни ресурси, тъй като Изравнителната каса просто преразпределя частните средства, които са получени от крайните потребители на електроенергия.
(61)
Portovesme посочва, че потреблението на електроенергия от енергоемките промишлени отрасли е от значение за гарантирането на сигурността и непрекъснатостта на доставките в Сардиния и за избягването на недостиг в производството на електроенергия, който би довел до по-високи разходи за електроенергия на крайните потребители.
(62)
В заключение дружеството посочва, че ако е задължено да затвори завода си, последствията за производствената база на Сардиния ще са много сериозни, тъй като 790 преки и 500 косвени работни места ще бъдат загубени.
4.1.2. Мнение на Eurallumina
(63)
Предприятието Eurallumina твърди, че разходите за производство на диалуминиев триоксид в Европа са по-високи, отколкото в други региони на света, главно заради по-високите цени на електроенергията и горивата, както и заради разходите за транспортиране на боксит (26). По-високите разходи не могат да бъдат компенсирани от по-високи цени, тъй като цената на диалуминиевия триоксид е установена на Лондонската борса за метали и отделните производители не могат да оказват въздействие върху нея. Следователно европейското производство на диалуминиев триоксид е в конкурентно неизгодно положение спрямо останалия свят.
(64)
Освен общите проблеми, оказващи влияние върху европейските преработвателни предприятия за диалуминиев триоксид, Eurallumina също така посочва специфичните проблеми в Сардиния, които не позволяват на местните промишлени отрасли да се възползват от предимствата на либерализирането на пазара на електроенергия, най-вече пазарната сила на историческите оператори (вж. мнението на Portovesme в съображение 55 по-горе). Eurallumina също така твърди, че липсата на природен газ е в ущърб на производството на диалуминиев триоксид в Сардиния, тъй като огромните количества пара, необходими за процеса, трябва да се набавят чрез по-скъпия мазут.
(65)
Според Eurallumina след либерализацията пазарната сила на производителите на електроенергия в Сардиния е довела до увеличаване на цените на електроенергията: без тарифата Eurallumina ще трябва да плаща 65,95 EUR за MWh за доставките на електроенергия спрямо 44 EUR за MWh, които е плащала преди либерализацията. Тарифата от 2004 г. снижава цената до 35 EUR за MWh.
(66)
Както Portovesme, Eurallumina твърди, че ако бъде принудена да прекрати своята дейност, другите производители на диалуминиев триоксид в ЕС няма да могат да се намесят, тъй като те вече работят при максимален капацитет, а недостигът ще трябва да се запълни с внос от трети страни. Затварянето ще доведе до загуба на 400 преки и 250 косвени работни места (27). Като се има предвид, че дружеството е единственият доставчик на диалуминиев триоксид за топилната пещ на Alcoa, Eurallumina счита, че затварянето на завода за диалуминиев триоксид може да застраши животоспособността на Alcoa в Сардиния.
(67)
Eurallumina стига до извода, че тарифата, въведена с Указа от 2004 г., е необходима с оглед развитието на новата инфраструктура, която ще отстрани основните фактори на конкурентното неизгодно положение, оказващо влияние върху промишления отрасъл на Сардиния.
4.1.3. Мнения на други заинтересовани страни
(68)
Един от конкурентите на Portovesme - същото дружество, което първоначално представи случая на вниманието на Комисията - отново писа на Комисията след откриването на официалната процедура по разследване. Това дружество представи анализ на преференциалната тарифа от 2004 г., в който се стига до заключението, че тарифата представлява неправомерна държавна помощ. Оспорваният тарифен режим е съвсем различен от тарифата Alumix, предоставена на Alcoa: не е възможно да се твърди, че той не представлява държавна помощ. Помощта трябва да се разглежда като несъвместима с общия пазар, тъй като не може да се одобри нито като регионална оперативна помощ, нито като помощ за преструктуриране.
(69)
Предприятията Solvay Chimica Italia и Solvay Chimica Bussi, чиято дейност е свързана с промишления отрасъл за производство на хлор и сода каустик, представиха мненията си за тарифите от 2004 г. през юли 2005 г. след изтичането на едномесечния краен срок за представяне на мнения в отговор на решението за откриване на официалната процедура по разследване. Въпреки забавянето, тези дружества помолиха да бъдат разглеждани като заинтересовани страни. В своите мнения те посочват, че тарифите от 2004 г. и 2005 г. представляват неправомерна и несъвместима държавна помощ.
4.1.4. Мнение на Италия
(70)
Италия изрази твърдение, че пазарът за електроенергия в ЕС все още не е напълно конкурентен, както Комисията сама е признала в четвъртия си Годишен доклад за изграждането на вътрешния пазар за газ и електроенергия (28). Предприятията, по-конкретно тези с голямо потребление на електроенергия, не са в състояние свободно да избират доставчиците си на електроенергия при сравними условия в отделните държави-членки. Тези трудности не са свързани с предприемаческата политика на самите предприятия, а са резултат от структурните недостатъци на енергийните пазари. Настоящата ситуация на енергийния пазар на ЕС оказва отрицателно въздействие върху свободната конкуренция на продуктовите пазари на енергоемките потребители.
(71)
В Италия въпреки либерализирането на отрасъла съществуват специфични структурни недостатъци като например липсата на междусистемна връзка между различните части на националните мрежи и концентрирана пазарна структура. При тези обстоятелства либерализацията не е довела до по-добри цени за енергоемките потребители. Проблемите са особено остри в Сардиния, където междусистемната връзка е ограничена.
(72)
Ето защо Италия твърди, че специален тарифен режим, отразяващ профила на търсенето, следва да се счита за оправдан като регулаторна мярка, симулираща механизмите, които би трябвало да са налице при един напълно конкурентен пазар. Мярката е възстановила равенството на условията между енергоемките потребители, които функционират в различните държави-членки, като е премахнала неблагоприятните географски фактори, които засягат предприятията, разположени в Сардиния. В режима са предвидени очакваните последици от процеса на либерализация. Според Италия подобни мерки са приложени в други държави-членки, в които енергоемките потребители са били облагодетелствани в резултат на регламентирани тарифи за електроенергия.
(73)
Според Италия Указът от 2004 г. е целял постигането на две допълнителни цели: да се насърчи заетостта в Сардиния, където е съсредоточен металургичният отрасъл, и да се поддържа достатъчно добро равнище на търсенето на производство на електроенергия в Сардиния, която е страда от свръхкапацитет.
(74)
Италия твърди, че новият тарифен режим е de facto равностоен на тарифата Alumix, за която Комисията е установила, че не представлява държавна помощ. Разликите между стария и новия режим се дължат единствено на новата „тарифна структура“, изисквана след въвеждането на либерализирания енергиен пазар.
(75)
Италия изрази мнение, че тарифният режим не представлява държавна помощ. По отношение на използването на държавни ресурси тарифната система е напълно сравнима със системата, разглеждана в делото Preussen-Elektra, в което Съдът постановява, че не е налице използване на държавни ресурси (29). Изравнителната каса е техническият счетоводен орган на системата и не може свободно да разполага с финансовите средства, които управлява. Фактът, че AEEG и Министерството на финансите са упражнявали известен контрол върху нейните дейности не означава обаче, че държавата е можела свободно да разполага с тези средства. Следователно, според Италия, ресурсите, използвани за финансирането на тарифните механизми, са изцяло частни средства.
(76)
Италия също така заяви, че тарифата не оказва въздействие върху търговията в рамките на Съюза и не би могла да наруши конкуренцията, поради причини, свързани с наличието на световна цена за продуктите, които представляват стоки (вж. мнението на Portovesme, съображение 55). Освен това, както производството на ЕС, така и производството на Италия не е успяло да върви в крак с нарастващото търсене на съответните метали. През 2005 г. националното производство е покривало едва 12 % от търсенето на алуминий в Италия, 55 % от търсенето на цинк в Италия и 80 % от търсенето на олово в Италия. Съществувал е нарастващ дефицит в производството на тези метали в ЕС и в Италия, като търсенето е било задоволявано във все по-голяма степен чрез внос от трети държави. Ако италианският металургичен отрасъл изчезне, нито един нов участник на пазара на ЕС не би могъл да замени загубения капацитет в Италия, тъй като производствените съоръжения на ЕС вече работят с пълен капацитет и нито един новодошъл или вече установил се производител не би имал стимул да увеличи капацитета си, тъй като перспективите за наличието на електроенергия на разумни цени в дългосрочен план са несигурни. Поради това поддържането в Италия на тези производствени възможности не би могло да навреди на конкурентите. Тъй като преференциалната тарифа не е била по-ниска от средните цени на електроенергията, плащани от конкурентите на дружествата, тя не е насърчавала износа от Сардиния към други държави-членки.
(77)
Италия заяви, че дори ако Комисията заключи, че мярката наистина е държавна помощ, тарифата може да се счита за съвместима с вътрешния пазар на основание, че тя е регионална оперативна помощ, която е допустима в Сардиния въз основа на дерогацията, предвидена в член 107, параграф 3, буква а) от ДФЕС.
(78)
Според Италия недостатъците на електроенергийния пазар на Сардиния (концентрация на пазара, лоша междусистемна връзка, свръхкапацитет в производството на електроенергия) и липсата на достъп до газопреносна инфраструктура представляват неблагоприятен регионален фактор и тарифата е целяла да облекчи последиците от него.
(79)
Цените на електроенергията в Италия са били с 38 % по-високи от средните за ЕС за енергоемки потребители. Това е създало проблем по отношение на конкурентоспособността, който е бил изострен в Сардиния от недостатъците на местния пазар на електроенергия и липсата на достъп до газопреносната мрежа.
(80)
Италия твърди, че мярката е допринесла за регионалното развитие, тъй като металургичният отрасъл значително е допринесъл за икономиката и заетостта в Сардиния: металургичният отрасъл съставлява 12 % от заетата работна ръка и 12,2 % от регионалния БНП в производствения сектор. Тарифата е оказала положително влияние върху заетостта и върху запазването на социалната и икономическата обстановка на острова.
(81)
Според Италия тарифата е пропорционална на неблагоприятните фактори, на които са изложени получателите, тъй като тя само е изравнила цените на електроенергията, заплащани от производители от Сардиния, спрямо средните цени, заплащани от техните конкуренти от ЕС.
(82)
Тарифата също така е с кратковременен и преходен характер, тъй като прилагането ѝ е предвидено да приключи със завършването на инфраструктурните проекти, насочени към подобряване на междусистемната връзка с националните електро- и газоразпределителни мрежи (новия междусистемен електропровод SAPEI и газопровода GALSI) (30).
(83)
Според Италия мярката също е постепенно намаляваща, тъй като преференциалната цена е била индексирана на основата на промените в цените на горивата и само би могла да бъде увеличавана или да остане непроменена.
4.2. Дело C 13/06
4.2.1. Мнение на Portovesme
(84)
Portovesme счете, че тарифите от 2005 г. не нарушават конкуренцията, че те са необходими, за да се гарантира оцеляването на съответните промишлени отрасли и че биха могли да се считат за съвместими като регионална помощ. Доводите на дружеството са подобни на тези, изложени от Италия, на които може да се направи позоваване (вж. съображения 87-104).
4.2.2. Мнение на Eurallumina
(85)
Eurallumina също счете, че тарифите от 2005 г. не нарушават конкуренцията, че те са необходими, за да се гарантира оцеляването на съответните промишлени отрасли и че биха могли да се считат за съвместими като регионална помощ. Доводите на дружеството са подобни на тези, изложени от Италия, на които може да се направи позоваване.
4.2.3. Мнения на други заинтересовани страни
(86)
Двамата конкуренти на предприятията Portovesme и Syndial, които бяха представили мнения по дело C 38/B/04, представиха мнения и по това дело. И двамата заявиха, че оспорваната мярка представлява оперативна помощ, която следва да се счита за несъвместима с вътрешния пазар.
4.2.4. Мнение на Италия
(87)
Италия твърди, че тарифите от 2005 г. са много различни от тарифите, приложени през 2004 г., тъй като сега те отговарят на изискванията на Насоките за регионална помощ.
(88)
Според Италия въз основа на повърхностна оценка тарифите може да се класифицират като оперативна помощ, но реално те са част от поредица от мерки, предвидени в полза на регионалното развитие в Сардиния. По-специално, Италия насочва вниманието към близката връзка между тарифите и ангажимента за извършване на дългосрочни инвестиции, който се изисква да бъде поет от получателите на помощта. Според Италия клаузата за временно преустановяване, съгласно която изпълнението на мярката подлежи на разрешение от Комисията, свидетелства за нейния характер на регионална помощ.
(89)
Меморандумът за разбирателство (protocollo d’intesa), подписан от регионалните власти и получателите на помощта, е съществената част от тази стратегия. Той включва следното:
a)
производствени инвестиции, описани в промишлените планове, представени от получателите;
б)
ускореното упълномощаване на инфраструктура за междусистемна връзка между енергийни системи, която да позволява на получателите да получават енергия на конкурентни цени (газопроводът GALSI и междусистемния електропровод SAPEI);
в)
присъждането на интегрирана концесия за експлоатацията на каменовъглената мина в областта Sulcis и изграждането/експлоатацията на нова електроцентрала, работеща на въглища и предназначена за доставяне на електроенергия на получателите; и
г)
преференциални тарифи.
(90)
Италия твърди, че тарифите следва да се разглеждат като политически инструмент, който има за цел да предпази секторите, застрашени от високи цени на електроенергията, които в противен случай ще трябва да се преместят извън Италия и Европа с оглед на агресивната конкуренция от дружества извън ЕС с по-ниски производствени разходи. Тарифите следва да се прилагат до завършването на планираната инфраструктура и постигането на конкурентен вътрешен пазар на електроенергия. Мярката е в съответствие със същността на регионалните помощи, тъй като насърчава икономическото развитие и заетостта на остров, където енергоемкото производство е в конкурентно неизгодно положение не само заради несъвършеното състояние на либерализацията на пазара на електроенергия, но също и заради изключителните инфраструктурни недостатъци в Сардиния по отношение на междусистемната връзка с националните електро- и газоразпределителни мрежи.
(91)
В подкрепа на този интегриран подход Италия цитира Първия доклад на Групата на високо равнище за конкурентоспособност, енергия и околна среда (31), в който се установява, че процесът на либерализация в енергийния сектор не е довел до задоволителни резултати, че е необходима по-добра междусистемна връзка и че е желателно да се сключат дългосрочни договори с предвидими цени или партньорства между клиентите и доставчиците на електроенергия. Италия твърди, че мерките, планирани за Сардиния, отбелязват напредък в това направление, но че са необходими също така и краткосрочни мерки като тарифите, за да се запази конкурентоспособността на промишления отрасъл на Сардиния и да се гарантира оцеляването му, докато се направят планираните инвестиции и се решат структурните проблеми.
(92)
Италия твърди, че не е възможно да се сравняват цените за електроенергия, платени от получателите на помощта в Сардиния, със средните цени за електроенергия, платени от сходни предприятия от италианския полуостров, тъй като енергоемките предприятия са закупували електроенергия чрез двустранни договори, които не са били обществено достояние. Според Италия Комисията е сбъркала при извършването на сравнение, базирано на цените, регистрирани на енергийните борси, тъй като само минимална част от доставките на електроенергия на тези предприятия са получени от борсите.
(93)
Според Италия цените, договорени с двустранни договори, ще бъдат благоприятни за потребителите, само ако потребителите могат свободно да избират доставчиците и източника на електроенергия, произведена с конкурентни технологии. Това не е възможно в Сардиния, където централите за производство на електроенергия не могат да произвеждат евтина електроенергия заради липсата на достъп до природен газ. Освен това ограничената междусистемна връзка между енергийните системи обезкуражава новите инвестиции в съвременно производство на електроенергия, което прави изнасянето на електроенергия невъзможно. Друг фактор е пазарната концентрация и ролята на историческите оператори.
(94)
При тези обстоятелства, според Италия, е разумно да се прилагат тарифи, които стабилизират цените на електроенергията, докато не се постигне по-ефективна конкуренция на електроенергийния пазар. Италия отново посочи, че преференциалните тарифи симулират механизма на изцяло конкурентен пазар.
(95)
По отношение на производствения свръхкапацитет на електроенергия, който беше причината Комисията да се съмнява, че цените на електроенергията в Сардиния са по-високи от тези на италианския полуостров (тъй като свръхкапацитетът по-скоро следва да насърчава производителите на електроенергия да продават на конкурентни цени на големите консуматори - вж. съображение 47), Италия представи следните доводи. Свръхкапацитетът на мощностите за производство на електроенергия в Сардиния не може да доведе до по-ниски цени за потребителите, тъй като в този специфичен случай свръхкапацитетът е резултат от ограничената междусистемна връзка което налага установяването на много голям резерв от мощности, за да се обезпечи непрекъснатостта на доставките на електроенергия на острова (32). Тъй като този резерв при всички случаи е изплатен чрез налози върху всички крайни потребители на електроенергия, доставчиците на електроенергия нямат интерес да продават произведената с тази резервна мощност електроенергия на по-конкурентни цени.
(96)
Според Италия мярката е пропорционална, тъй като цената, фиксирана от AEEG за 2005 г. (вж. съображение 34 по-горе) отговаря на средната цена, плащана в ЕС от конкурентите на получателите и изчислена обективно от регулатора. Италия също така посочва, че в държавите-членки с регулирани тарифи големите промишлени потребители са плащали цени от порядъка на 25 EUR за MWh за доставките на електроенергия през 2005 г.
(97)
Следователно Италия оспорва данните, представени от жалбоподателите, които според нея са методологично погрешни, тъй като надценяват средните цени на електроенергията, плащани от конкурентите на получателите в ЕС.
(98)
Според Италия срокът на режима от шест години вместо пет години е оправдан от необходимостта да се изчака завършването на енергийната инфраструктура.
(99)
Италия също така твърди, че изискването за постепенно намаляване е спазено: тарифите са постепенно намаляващи, тъй като са адаптирани въз основа на средната стойност на промените на амстердамската и франкфуртската енергийна борса и могат само да се увеличават, но не и да намаляват.
(100)
Тарифите се определят според промените в цените на енергийните борси, тъй като според Италия това е обективен критерий, който достатъчно добре характеризира тенденциите в цените на електроенергията. Въпреки това Италия твърди, че реалните увеличения на цените за енергоемки потребители от ЕС обикновено са много по-ниски от увеличенията, регистрирани на борсите, тъй като тези потребители плащат цени, договорени с двустранни договори или установени от държавата, когато става дума за регулирани тарифи, и за тези цени е по-малко вероятно да се променят.
(101)
Италия стига до заключението, че годишното увеличение от 4 %, приложено за тарифите в Сардиния, отговаря на увеличенията в цените на електроенергията, приложени за преките им конкуренти от ЕС.
(102)
Италия насочва вниманието към съществуването в ЕС на мерки, които имат въздействие, еквивалентно на оспорваните преференциални тарифи, и твърди, че всички те трябва да се оценяват по един и същ начин, независимо от формата им, тъй като общата им цел е да се гарантира оцеляването на енергоемките промишлени отрасли в ЕС и да се предотврати тяхното преместване извън националната територия.
(103)
Въпреки че от 2007 г. насам Сардиния не би могла да се ползва повече от регионална оперативна помощ, Италия твърди, че в Насоките за регионална помощ е предвидена разпоредба за постепенно премахване на режимите, съществуващи по времето, когато регионът е престанал да отговаря на условията за дерогация, предвидени в член 107, параграф 3, буква а) от ДФЕС. Следователно Комисията все още е била в позиция да разреши мярката съгласно Насоките за регионална помощ от 2007 г. Във всеки случай Италия заявява, че оспорваната мярка не следва да се разглежда като обикновена оперативна помощ.
(104)
Италия отново заяви, че тарифите не засягат търговията между държавите-членки въз основа на вече изложените в съображение 76 доводи по отношение на алуминия, цинка и оловото. Според Италия същата логика важи и за химическия промишлен отрасъл. Италия изтъкна, че през 2003 г. вносът на химически продукти в Италия е надвишавал износа, а производството на ЕС и производството на Италия рязко са спаднали от 2001 г. насам. По-специално по отношение на производството на PVC, което е основното приложение на хлора, Италия подчерта наличието на производствен дефицит в страната: през 2002 г. само 470 000 тона PVC са били произведени в Италия, докато потреблението е било 970 000 тона.
5. ОЦЕНКА НА МЯРКАТА
5.1. Наличие на държавна помощ съгласно член 107, параграф 1 от ДФЕС
(105)
По смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС една мярка представлява държавна помощ, ако отговаря едновременно на всички следни условия: мярката a) предоставя икономическо предимство на получателя; б) се предоставя от държавата или чрез държавни ресурси; в) е избирателна; и г) засяга търговията между държавите-членки и е в състояние да наруши конкуренцията в рамките на ЕС.
5.1.1. Наличие на предимство
(106)
Съгласно тарифните режими от 2004 г. и 2005 г. държавата се намесва, за да субсидира цената на електроенергията, договорена от получателите и техните доставчици. Например, през 2004 г. въз основа на действащите по това време двустранни договори за доставка и при липсата на компенсаторни плащания, предприятието Portovesme би трябвало да плати 63 EUR за MWh (33), а предприятието Eurallumina - 65,95 EUR. Тези данни бяха предоставени от Италия и от самите получатели и поради това не се оспорват.
(107)
През 2005 г. според данните, предоставени от Италия, цената на електроенергията, договорена от Syndial с неговия доставчик надвишава 60 EUR за MWh, докато тарифата би я свалила на 27 EUR за MWh. Логическата обосновка на двете мерки е, че държавата ще възстанови на получателите допълнителните разходи, които са понесли за купуването на електроенергия в Сардиния, в сравнение със средните цени, плащани от техните конкуренти в ЕС.
(108)
Portovesme твърди, че преференциалната цена отговаря на цената, която би преобладавала на един напълно конкурентен пазар и следователно не предоставя предимство. Комисията вече отхвърли този довод в делото Alcoa, което се отнасяше до идентични на практика тарифи. При оценяване наличието на предимство, нито съдилищата на Съюза, нито Комисията някога са взимали предвид условията, които биха преобладавали на един хипотетичен, по-ефективно функциониращ пазар. Референтната рамка винаги са били условията, преобладаващи на съответните реални пазари (34).
(109)
Този довод също така предполага, че при неправилно функциониране на пазара, би било оправдано дадена държава-членка да определя цени, симулиращи условията на ефективна конкуренция (вж. коментара на Италия в съображение 72 по-горе).
(110)
Подобна логика не може да бъде приета, тъй като противоречи на принципа, установен в съдебната практика на ЕС, според който „обстоятелството, че една държава-членка се опитва да доближи чрез едностранни мерки условията на конкуренцията, съществуващи в даден икономически отрасъл, до условията, които преобладават в други държави-членки, не следва да отнема характера на помощи на тези мерки“ (35). Комисията счита, че същият принцип се прилага към случаи, в които дадена държава-членка се опитва да доближи условията на конкуренцията до условията, които биха преобладавали на един напълно конкурентен пазар.
(111)
Освен това, ако се приеме този довод, то отпуснатата от държава-членка субсидия за запълване на разликата между дадена свободно договорена цена от двама пазарни оператори и дадена теоретичната цена, върху която те биха се споразумели при условията на пълна конкуренция, не би представлявала държавна помощ, което би обезсмислило основната цел на контрола на държавната помощ.
(112)
Италия твърди, че тези тарифи са идентични на тарифата Alumix, за която Комисията е установила, че не представлява държавна помощ (вж. съображение 74 по-горе) и по същия начин следва да се счита, че те не представляват държавна помощ.
(113)
Комисията подчертава, че ситуацията, относно която Комисията е взела позиция в делото Alumix е била много различна. В делото Alumix тарифата е била предоставена от ENEL, който тогава е бил публичен доставчик на електроенергия с монополен дял на един все още нелиберализиран енергиен пазар (36). В тази ситуация Комисията е трябвало да провери дали дружеството ENEL е продавало на изкуствено ниска цена или е имало поведение на рационален оператор в условията на пазарна икономика. Поради монопола, който дружеството ENEL е имало над производството и доставката на електроенергия, Комисията не е разполагала с конкурентна пазарна цена, с която да направи сравнение, за да прецени дали е имало наличие на предимство или не. Ето защо тя е разработила метод, чрез който да определи най-ниската теоретична пазарна цена, на която един разумен доставчик би искал да продава на „най-добрия си клиент“.
(114)
Въпреки това, този метод не може да се прилага в случаите, когато цените се договарят от крайните потребители с доставчиците на електроенергия на един либерализиран пазар и се субсидират с ex post компенсаторни плащания. Следователно анализът в решението Alumix и констатациите на Комисията по това дело са очевидно неуместни в настоящия случай. Това беше подкрепено от Решението на Първоинстанционния съд, който потвърди решението за откриване на официална процедура по разследване в делото Alcoa (37) (точка 132 от решението).
(115)
В настоящия случай принципът за оператор в условия на пазарна икономика не е приложим. Случаят би трябвало да бъде оценен с оглед на критерия за оператор в условията на пазарна икономика, ако държавата е продавала електроенергия на съответните дружества пряко или чрез държавно дружество, както е бил случаят с Alumix. Но в настоящия случай електроенергията се доставя от частни дружества. Поради това не е необходимо, за разлика от делото Alumix, да се провери дали поведението на държавата е сравнимо с това на рационален пазарен оператор.
(116)
Трябва да се заключи, че системите за компенсаторни плащания от 2004 г. и 2005 г. облекчават разходите, дължими по договорите за доставка, сключени от получателите, които принципно биха утежнили бюджета на дружествата. Следователно, съгласно утвърдената съдебна практика, оспорваната мярка предоставя икономическо предимство на получателите (38).
5.1.2. Избирателен характер
(117)
Тъй като преференциалните тарифи за електроенергия в Италия се предоставят изключително на предприятия, експлоатиращи съществуващи производствени съоръжения, разположени в Сардиния, и принадлежащи към ограничен списък на промишлени отрасли, определени в законодателни и регулаторни инструменти, които съставляват правната основа на мерките, предоставяното от тях предимство е избирателно.
5.1.3. Държавни ресурси и отговорност на държавата
(118)
Съгласно установената съдебна практика дадено предимство представлява държавна помощ съгласно обхвата на член 87, параграф 1 от ДФЕС, само ако е пряко или косвено предоставено чрез държавни ресурси (39) и може да се вмени на държавата (40).
(119)
Както беше обяснено в съображение 28, разглежданите компенсаторни плащания се финансират от парафискален налог, събиран от Изравнителната каса чрез компонент A4 от тарифата за електроенергия. Този налог е задължителен, тъй като е наложен с решения на AEEG, изпълняващи националното законодателство. Изравнителната каса е публичен орган, установен със закон, който изпълнява функциите си съгласно точни инструкции, определени в решенията на AEEG.
(120)
Също съгласно установената съдебна практика приходът от налога, който е задължителен съгласно националното законодателство и се изплаща на създаден със закон орган, представлява държавен ресурс по смисъла на член 87, параграф 1 от Договора, когато е предназначен за финансирането на мярка, отговаряща на останалите критерии, посочени в същия член (41).
(121)
Италия се позовава на решението на Съда по делото PreussenElektra (42), за да докаже тезата си, че въпросната мярка не е финансирана с държавни ресурси. Италия твърди, че необходимите средства за финансирането на тарифата са били осигурени от частни лица (потребителите на електроенергия) на частни лица (получателите), както и че ролята на държавата е ограничена до приемането на закон, налагащ плащането на изискваните суми, без да се предоставя дискреционна власт за разполагане със средствата, освен ако не е за прилагане на законно предвидения режим. По-конкретно, според Италия и някои от получателите Изравнителната каса не може да упражнява контрол върху средствата и е само счетоводен посредник.
(122)
В делото PreussenElektra Съдът постанови, че задължението, наложено на частните електроразпределителни дружества да закупуват електроенергия, произведена от възобновяеми източници на енергия, на минимални цени, по-високи от реалната икономическа стойност на този вид енергия, не представлява държавна помощ, тъй като мярката не включва пряко или косвено прехвърляне на държавни ресурси.
(123)
Комисията изтъква, че в делото PreussenElektra необходимите ресурси за финансирането на мярката са били пряко предоставени от електроразпределителните дружества на производителите на енергия от възобновяеми източници, без да се преминава през публичен орган. При тази система сумите, които се прехвърлят, никога не биха могли да бъдат на разположение на органите на държавата-членка. В разглеждания случай обаче средствата преминават през публичен орган - Изравнителната каса, преди да бъдат изплатени на крайния получател. Поради това делото PreussenElektra разглежда различни фактически обстоятелства и не е приложимо в настоящия случай.
(124)
Решението по делото Pearle (43) не може да помогне нито на Италия, нито на получателите. В делото Pearle Съдът установи, че при някои определени условия приходът от налог, преминаващ през публичен орган, не представлява държавни ресурси. В това дело мерките са били изцяло финансирани от производителите от определен отрасъл единствено по тяхна собствена инициатива. Средствата са били събирани чрез парафискален налог, който преминава през публичен орган, който в нито един момент не е можел да разполага с тях свободно. Освен това страните, които са плащали налога, са били тези, които са се ползвали от мярката.
(125)
Италия твърди, че Изравнителната каса не разполага с дискреционна власт по отношение на изразходването на средствата, които са определени за финансирането на тарифите и те в нито един момент не попадат в „периметъра на публичните финанси“. Следователно държавата не може свободно да разполага с тези средства и следователно те не представляват държавни ресурси.
(126)
Като предварителна забележка следва да се подчертае, че макар и някои от критериите от делото Pearle да могат субективно да се считат за по-важни от други, нито един от тях не може да се счита за „основен критерий“ по това дело. Изброените в съдебното решение критерии са кумулативни. Това е и тълкуването на Първоинстанционния съд в решението по делото Earl Salvat, където той разглежда оспорвания в това дело парафискален налог спрямо всеки един от критериите по делото Pearle (44).
(127)
Преди да разгледа ролята на Изравнителната каса, Комисията провери дали някои от останалите изброени в делото Pearle критерии са изпълнени. Ясно е, че в настоящия случай, за разлика от делото Pearle, оспорваните тарифи са били установени по инициатива на държавата, а не по инициатива на даден икономически отрасъл. Още повече, в делото Pearle получателите на мярката са били и единствените, които допринасят за финансирането на използваните ресурси, така че намесата на публичния орган не е имала тенденцията да създаде предимство, което би представлявало допълнителна тежест за държавата. В разглеждания случай получателите не носят финансовата тежест от налога, плащането на който се поема единствено от потребителите на електроенергия. Следователно позоваване на решението по делото Pearle е недействително, независимо от евентуалната обосновка на довода, че Изравнителната каса изпълнява функцията единствено на счетоводен посредник.
(128)
По отношение на самата Изравнителната каса Комисията изтъква, че съгласно установената съдебна практика не следва да се прави разграничение между случаите, в които помощта е предоставена пряко от държавата, и тези, в които тя е предоставена посредством публичен или частен орган, предназначен или създаден от държавата (45). Следователно публичният или частният статут на Изравнителната каса не е определящ фактор за целите на прилагането на правилата за държавна помощ. Фактът, че Изравнителната каса е публичен орган не означава автоматично, че член 107 от ДФЕС е приложим (46); по същия начин намесата на публичен орган не изключва сама по себе си прилагането на този член.
(129)
Анализът обаче не може да бъде ограничен до предоставените на Изравнителната каса правомощия в качеството ѝ на публичен орган. Това, което по-скоро трябва да се провери, е по-общият въпрос дали държавата, пряко или посредством друг, определен от нея орган, може да упражнява контрол върху средствата, използвани за финансирането на тарифата. Такава проверка би трябвало да се направи и ако Изравнителната каса беше частен орган.
(130)
Наскоро постановеното решение на Съда по делото Essent (47) предоставя окончателни указания по тази точка. В делото Essent Нидерландия беше въвела със закон тарифна добавка върху цените на електроенергията. Добавката е била плащана от потребителите на електроенергия на операторите на електропреносната мрежа, които на свой ред са изплащали съответните суми на определено дружество - SEP. Последното не е разполагало с никаква дискреционна власт по отношение управлението на средствата и е функционирало под прекия контрол на органите. Съдът стигна до заключението, че приходите от тази добавка са представлявали държавни ресурси, защото добавката върху цената на електроенергията е била наложена с национален закон и следователно е представлявала налог. Дружеството SEP не е имало право да използва приходите от този налог за други цели, освен предвидените от закона, и поради това средствата са били под публичен контрол и националните органи са можели да разполагат с тях. Съдът прецени, че това е достатъчно за определянето на разглежданите средства като държавни ресурси.
(131)
Приликите с разглеждания случай са очевидни. Тарифната добавка върху цената на електроенергията, използвана за финансирането на оспорваните тарифи, в настоящия случай е наложена със закон, какъвто е случаят и в делото Essent. Изравнителната каса изпълнява същата функция като SEP, тъй като централизира и управлява приходите от парафискалния налог и подлежи на същите ограничения, тъй като не може да използва приходите от налога за други цели, освен за предвидените в закона (финансирането на преференциалните тарифи). Държавата е в позиция да контролира и насочва използването на средствата: Изравнителната каса изпълнява счетоводните си функции съгласно точни инструкции на AEEG, който действа в рамките на законовите си регулаторни правомощия и/или в изпълнение на националното законодателство. Поради това управляваните от Изравнителната каса средства са постоянно под публичен контрол.
(132)
Този анализ е в съответствие с решението на Комисията по италианското дело за трудно възстановимите разходи, в което средствата, управлявани от Изравнителната каса в сметка A6, са определени като държавни ресурси (48).
(133)
Определянето на средствата, управлявани от Изравнителната каса, като държавни ресурси, бе потвърдено в решението на Първоинстанционния съд по делото Iride (49).
(134)
Върховният касационен съд на Италия вече е постановил, че юридическата правосубектност на Изравнителната каса не е отделена от италианската държава и че прехвърлените средства на Изравнителната каса следва да се считат за собственост на държавата, дори и да произхождат от частни лица и да са били предназначени за частни предприятия (Решение № 11632/03 от 3 април 2003 г.). В делото Iride жалбоподателите, а именно Iride Spa и Iride Energia Spa, са сезирали Първоинстанционния съд срещу решение на Комисията, в което тя е определила като държавни ресурси средствата, управлявани от Изравнителната каса в сметка А6. Изложените от жалбоподателите доводи са много сходни. Те оспорват по същество решението на Върховния касационен съд, изтъквайки, че Изравнителната каса изпълнява само функцията на счетоводен посредник между гражданите, подлежащи на финансово задължение, и получателите на съответните суми - функция, която не ѝ позволява да използва внесените суми, дори и за кратък период от време. Жалбоподателите също така заявяват, че установената съдебната практика в делото PreussenElektra е приложима.
(135)
След като подчерта, че не е компетентен да разглежда тълкуването на италианското законодателство, направено от Върховния касационен съд, Първоинстанционният съд потвърди, че депозираните по сметка A6 на Изравнителната каса суми трябва да се квалифицират като държавни ресурси, не само защото са собственост на държавата, но също така защото са под постоянен публичен контрол (50).
(136)
Това заключение се отнася до сметка A6 на Изравнителната каса, използвана за финансиране на трудно възстановимите разходи в електроенергийния сектор на Италия. Въпреки това то може да се отнесе съвсем логично и към компонент A4, от който се финансират оспорваните тарифи. Решението на Върховния касационен съд се основава на анализ на юридическата правосубектност на Изравнителната каса и поради това заключението му, потвърждаващо собствеността на държавата, важи за всички средства, внасяни в Изравнителната каса. Същото важи и за заключението на Първоинстанционния съд, според което държавата може да контролира средствата, управлявани от Изравнителната каса. Няма никаква разлика между сметка A6 и компонент A4, освен предназначението на средствата (сметка А6 - за покриване на трудно възстановими разходи, а компонент А4 - за финансиране на преференциални тарифи). Следователно сумите, прехвърляни на получателите от Сардиния от компонент A4, също трябва да бъдат определени като държавни ресурси.
(137)
Освен че се финансират чрез държавни ресурси, отговорността за оспорваните тарифи може да се вмени на държавата, тъй като правното основание на мерките е определено в националното законодателство и в решенията на AEEG, който е публичен орган, взети при изпълнението на неговите публични функции (51).
5.1.4. Въздействие върху търговията и нарушаване на конкуренцията
(138)
Що се отнася до въздействието на мерките върху търговията между държавите-членки и произтичащото от това нарушаване на конкуренцията, безспорно е, че съответните пазари (на олово, цинк, сребро, алуминий и хлор/сода каустик) са напълно отворени за конкуренцията. Това само по себе си е достатъчно, за да се установи, че тарифите оказват въздействие върху търговията в рамките на Съюза.
(139)
При все това Комисията взе предвид изложения от получателите и от Италия довод, според който в металургичния отрасъл (доводът не е изрично представен по отношение на производството на хлор) тарифата не оказва въздействие върху търговията и не нарушава конкуренцията, тъй като няма реални търговски потоци между държавите-членки, развиването на такива потоци е малко вероятно, а предвид на конкретните характеристики на този отрасъл тарифите не вредят на конкурентите на получателите в Съюза.
(140)
В решенията на Комисията и решенията на Съда липсата на реални търговски потоци никога не е била приемана като доказателство за липсата на въздействие на дадена мярка за помощ върху търговията в рамките на Съюза. В действителност Съдът винаги е постановявал, че помощта за дадено предприятие може да е такава, че да засяга търговията между държавите-членки и да нарушава конкуренцията, дори и самото предприятие - получател на помощта да не участва в търговията в рамките на Съюза. Когато дадена държава-членка предоставя помощ на дадено предприятие, националното производство може поради това да се запази на същото ниво или да нарасне, в резултат на което установените в други държави-членки предприятия ще имат по-малко възможности да изнасят продуктите си на пазара на съответната държава-членка (52).
(141)
Освен това ситуацията, характеризираща се с намаляване на производството в ЕС и увеличаване на вноса от държави извън Съюза при ограничени или несъществуващи търговски потоци между държавите-членки, не е рядко срещана: дори е типична за отраслите, изправени пред структурни трудности или подложени на силен конкурентен натиск. Тези промишлени отрасли са особено чувствителни към приеманите от държавите-членки мерки за подобряване на конкурентната позиция на техните национални промишлени отрасли.
(142)
Фактът, че производството на цинк, олово и сребро в Италия е твърде скромно, за да повлияе на референтната цена, не е от значение. Фактът, че съществува референтна цена за тези метали, която не се влияе лесно от производствените условия в една-единствена държава-членка, не изключва съществуването на конкуренция между предприятията, които са се установили в ЕИП и продават продукцията си на световните пазари на метали. Разбираемо е, че помощта, предоставена на получателите от Сардиния, не им дава възможност да намалят световната цена за продуктите си и да изместят пазарните си конкуренти, както и че другите европейски производители могат да продължат дейността си, докато са в състояние да продават на световната цена, като реализират печалба. Въпреки това печалбите, придобити в Италия благодарение на субсидираните тарифи на електроенергията, като цяло засилват конкурентната позиция на дружествата. Например, натрупаните капиталови резерви могат да се използват за поглъщане на конкурентите и за увеличаване на пазарния дял. Този довод е още по-уместен, като се има предвид, че някои от получателите принадлежат към многонационални дружества (53).
(143)
Противно на твърденията на получателите, фактът, че цената, заплащана в Италия в разглежданите сектори, съответства на стандартната цена на електроенергията, заплащана в Европа от конкурентни производители, не може да се счита за доказателство, че интересите на други европейски производители не са застрашени от италианската тарифа. В решението по дело C-372/97 Италия/Комисия бе ясно установено, че едностранните мерки, целящи да доближат условията на конкуренцията, съществуващи в една държава-членка, до преобладаващите в други държави-членки, действително засягат търговията (и следователно не могат да не бъдат определени като помощ). Освен това е възможно някои от действащите споразумения за доставка на електроенергия в други държави-членки да включват държавна помощ и Комисията е започнала задълбочени разследвания на няколко мерки от този вид (54). Макар и този защитен довод да не е изрично представен нито от Италия, нито от Alcoa, Комисията счита за полезно да привлече вниманието към утвърдения принцип, според който наличието на неправомерна помощ в някои държави-членки не може да оправдае приемането на подобни мерки от страна на друга държава-членка.
(144)
Във всеки случай получените жалби от конкурентите на получателите показват, че оспорваните тарифи действително пораждат проблеми относно конкуренцията и засягат търговията в рамките на Съюза.
(145)
Освен това Италия не е уведомила за тарифите от 2004 г. Съгласно установената съдебна практика в случаите, когато за помощта не е изпратено уведомление, Комисията не е длъжна да доказва нагледно действителните последици от мярката върху конкуренцията и търговията между държавите-членки. „Ако в решението си Комисията трябва да докаже нагледно действителните последици от вече предоставена помощ, това би довело до привилегироване на държавите-членки, които предоставят помощ в нарушение на задължението за уведомяване, определено в член 93, параграф 3 от Договора [за ЕО], което ще е в ущърб на онези, които уведомяват за помощта на етапа на планиране“ (55).
(146)
Трябва да се заключи, че оспорваните преференциални тарифи за електроенергия са в състояние да подобрят конкурентните позиции на техните получатели в сравнение с позициите на техните конкуренти в ЕС. Установена съдебна практика е при такива обстоятелства да се счита, че търговията между държавите-членки е засегната и конкуренцията е нарушена (56).
5.1.5. Заключения относно наличието на помощ
(147)
Комисията заключава, че оспорваните тарифи от 2004 г. и 2005 г. представляват държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 от ДФЕС и могат да бъдат разрешени, само ако отговарят на условията за някое от изключенията, предвидени в Договора. Това заключение е в съответствие със заключението, достигнато в делото Alcoa, което се отнасяше до идентични на практика тарифи.
5.2. Нова помощ или съществуваща помощ
(148)
Случаите, при които дадена мярка представлява съществуваща помощ, са подробно изброени в член 1 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (57).
(149)
Безспорно е, че оспорваните мерки не са били въведени в действие преди присъединяването на Италия към Съюза (член 1, буква б), подточка i) от регламента), че те не могат да се считат за разрешени поради липсата на приемане на решение от Комисията в предвидените срокове от процедурата (член 1, буква б), подточка iii), и че не могат да се считат за съществуваща помощ поради изтичането на давностните срокове (член 1, буква б), подточка iv). Те не са станали помощ поради еволюцията на общия пазар и без да са били изменяни от държавата-членка (член 1, буква б), подточка v), първо изречение).
(150)
С оглед на гореизложеното Комисията счита, че оспорваните тарифи представляват нова помощ.
5.3. Правомерност на помощта
(151)
Съгласно член 108, параграф 3 от ДФЕС държавите-членки са длъжни да уведомяват Комисията за плановете за предоставяне или изменение на дадена помощ и не могат да прилагат предложените мерки, докато уведомителната процедура не приключи с постановяването на окончателно решение.
(152)
Тъй като Италия не е подала уведомление относно член 1 от Указа от 2004 г., тарифите от 2004 г. представляват неправомерна помощ.
(153)
Италия обаче действително е подала уведомление относно член 11, параграф 12 от Закон № 80/2005 и се е въздържала от прилагането на тази мярка. Следователно,тя е изпълнила задълженията си съгласно член 108, параграф 3 от ДФЕС.
6. СЪВМЕСТИМОСТ НА ПОМОЩТА
(154)
Чрез дерогация от общата забрана за предоставяне на държавна помощ, предвидена в член 107, параграф 1 от ДФЕС, дадена помощ може да бъде обявена за съвместима, ако отговаря на едно от посочените в Договора изключения.
(155)
Тарифите от 2004 г. и 2005 г. представляват оперативна помощ. Твърдението на Италия, че тарифите от 2005 г. не следва да се считат за оперативна помощ, защото са част от стратегия за регионална подкрепа и подлежат на условие за производствени инвестиции, следва да бъдат отхвърлени. Въпреки че меморандумът за разбирателство предвижда, че получателите на помощта трябва да извършат определени инвестиции, компонентът на помощ в преференциалните тарифи от 2005 г. не е част от допустимите разходи и не подлежи на максимален интензитет на помощта. Няма данни, показващи, че мярката отговаря на критериите за инвестиционна помощ или че помощта е пропорционална. Вместо това мярката е ясно обвързана с потреблението на електроенергия и е насочена към ограничаване на разходите за доставка на електроенергия, които са оперативни разходи, направени от съответните дружества. Следователно тя не може да се разглежда като инвестиционна помощ.
(156)
Оперативната помощ по принцип е несъвместима с вътрешния пазар. В решението по дело C-86/89 Италия/Комисия Съдът установи, че „разглежданата помощ, която се предоставя без конкретни условия и единствено според използваните количества, би следвало да се счита за оперативна помощ за въпросните предприятия и като такава засяга условията на търговията в степен, която противоречи на общия интерес“ (58).
(157)
В решението по дело T-459/93 Siemens/Комисия Първоинстанционният съд припомни принципа, според който „оперативната помощ, а именно помощта, предназначена да облекчи едно предприятие от разходите, които обикновено би трябвало да понесе само в процеса на ежедневното му управление или обичайните му дейности, по принцип не попада в обхвата на гореспоменатия член 92, параграф 3, [понастоящем член 107, параграф 3 от ДФЕС] […]. Съгласно съответната съдебна практика въздействието на такава помощ по принцип нарушава конкуренцията в отраслите, в които тя е предоставена, без обаче да може, поради самия си характер, да постигне някоя от целите на гореспоменатите изключения“.
(158)
Съществуват обаче ясно определени случаи, в които може да се предоставя оперативна помощ. По-специално, оперативна помощ може да се предоставя за цели, свързани с околната среда, въз основа на Насоките на Общността относно държавната помощ за защита на околната среда (59). По същия начин в подпомаганите региони оперативната помощ може по изключение да бъде разрешена като регионална помощ. Комисията прецени дали оспорваните тарифи би могло да попаднат в една от тези категории.
(159)
Комисията отбелязва, че тарифите нямат свързани с околната среда цели и поради това не могат да бъдат разрешени като помощ за околната среда.
6.1. Съвместимост с Насоките за регионална помощ от 1998 г.
(160)
По изключение, оперативна помощ може да се предоставя в подпомаганите региони, които отговарят на условията за предоставяне на помощ съгласно дерогацията, предвидена в член 107, параграф 3, буква а) от ДФЕС. Регион Сардиния е отговарял на условията за предоставяне на такава помощ до края на 2006 г. Ето защо Комисията провери дали през този период преференциалните тарифи от 2004 г. и 2005 г. биха могли да бъдат разрешени въз основа на Насоките за регионална помощ от 1998 г.
(161)
Съгласно точка 4.15 от насоките, оперативна помощ може да бъде предоставена по изключение, при условие че: i) е обоснована от гледна точка на приноса ѝ към регионалното развитие и характера ѝ, и че: ii) размерът ѝ е пропорционален на неблагоприятните фактори, които цели да облекчи. Държавата-членка е тази, която трябва да докаже съществуването на неблагоприятни фактори и да измери значимостта им. Съгласно точка 4.17 от същите насоки оперативната помощ трябва да бъде ограничена във времето и постепенно да намалява.
(162)
Съгласно точка 2 от насоките „индивидуално ad hoc плащане, предоставено на едно-единствено предприятие, или помощ, ограничена до една единствена област на дейност, могат да окажат значително въздействие върху конкуренцията на съответния пазар, като същевременно е вероятно техните последици върху регионалното развитие да бъдат прекалено ограничени […]. Следователно въпросните дерогации [от общата забрана за предоставяне на помощ] принципно се предоставят само за многосекторни схеми за помощ, достъпни за всички предприятия от засегнатите сектори в даден регион.“ Тарифа за електроенергия, избирателно предоставена на няколко отделни предприятия от определени сектори явно не съответства на същността на регионалната помощ, която се очаква да бъде многосекторна. Все пак, тъй като не съществува абсолютна забрана за предоставянето на ad hoc регионална помощ, Комисията разгледа дали съществуват някакви извънредни обстоятелства, които биха могли да обосноват предоставянето на тарифата.
(163)
По-специално Комисията разгледа недостатъците на електроенергийния отрасъл в Сардиния въз основа на предоставените от Италия и получателите данни, за да оцени дали те биха могли да представляват неблагоприятен регионален фактор.
6.1.1. Електроенергийният пазар на Сардиния в контекста на италианския пазар
(164)
Като цяло италианският пазар на електроенергия е силно концентриран, с малки изключения в северната част на страната. Операторът с господстващо положение във всички региони на страната е някогашният монополист ENEL, освен в Сардиния, където предприятието има дуопол с E.ON. ENEL има значителна пазарна сила, с която италианският орган по конкуренция е установил, че е злоупотребил в няколко случая. Цените на електроенергията в Италия са като цяло високи, което се дължи на структурата на електропроизводството, базирана до голяма степен на изкопаеми горива (главно газ), липсата на ядрени мощности и претоварването на междусистемните електропроводи към останалата част на Европа.
(165)
В Сардиния, която съставлява 4,1 % от нетната инсталирана мощност в Италия (60), електроенергията се произвежда главно от топлоелектрически централи, захранвани с изкопаеми горива (въглища, мазут и битум от рафинериите). Островът не разполага с газоразпределителна инфраструктура за природен газ.
(166)
Сардиния страда от производствен свръхкапацитет, най-вече в сегмента с високи разходи (работещи на мазут централи), дължащ се на неосъществените планове на правителството да концентрира отрасъла на тежката промишленост в Италия на острова, които са подтикнали ENEL да направи свръхинвестиции в електроцентрали. Освен че тези централи са структурно по-скъпи, те също така бързо остаряват от техническа гледна точка. През разглеждания период износът на електроенергия от Сардиния към италианския полуостров е ограничен поради ниския капацитет на междусистемния електропровод, който често се претоварва (61).
(167)
Две електроенергийни дружества, ENEL и E.ON, притежават заедно пазарен дял, равен на 95 % от електроенергийните доставки в Сардиния (E.ON притежава около 58 %, а ENEL - около 42 %). Според проучването на електроенергийния отрасъл (62) по отношение на конкуренцията Сардиния може да се определи като дуопол с колективно господстващо положение. Пазарът е силно концентриран, макар и равнището на концентрация да не е най-високото в Италия (63). Като се има предвид, че те контролират на практика всички централи със средно висока или висока производителност, E.ON и ENEL определят цената на практика за повечето части от денонощието. Независимо от това положението в Сардиния изглежда по-малко критично, отколкото в южната част на Италия, където ENEL сам определя цената за цялото денонощие (64).
(168)
Цените на едро на електроенергията в Италия са едни от най-високите в Европа (65), а цените в Сардиния са сред най-високите в Италия. През 2007 г. средната национална цена (PUN) е била 70,99 EUR/MWh, докато средната цена в Сардиния - 75 EUR/MWh, спаднала от 80 EUR/MWh през 2006 г. (66) Тенденцията към повишаване на средните регионални цени в Сардиния продължава през 2008 г. и 2009 г. През първото полугодие на 2009 г. цените в Сардиния постоянно са били над средната стойност за страната (средна цена от 106,60 EUR/MWh при средна цена в страната от 60,50 EUR/MWh).
(169)
Цените, плащани в Сардиния от получателите на тарифите през 2004/2005 г., на базата на двустранни договори, са варирали от 60 EUR до 65 EUR за MWh. Не е възможно тези цени да бъдат сравнени с цените, регистрирани на италианския полуостров, тъй като Комисията не разполага с необходимите данни (които Италия твърди, че не е в състояние да предостави - вж. съображение 92 по-горе). Въпреки това, въз основа на горепосочения анализ на общите ценови тенденции, които могат да бъдат до голяма степен представителни за ценовите тенденции в двустранните договори, изглежда е възможно да се предположи, че през разглеждания период енергоемките предприятия в Сардиния за заплащали по-висока цена от цената на италианския полуостров.
(170)
В заключение електроенергийният пазар в Сардиния се характеризира с редица проблеми, включително високи цени, силна степен на пазарна концентрация, пазарна сила на доминиращите оператори, производствен свръхкапацитет в сегмента с високи разходи, относителна неефективност на електроцентралите, които бързо остаряват, липса на достъп до газоразпределителна инфраструктура за природен газ и недостатъчна междусистемна връзка. Тези проблеми е вероятно да доведат до по-високи цени на електроенергията за крайните потребители, включително и за най-енергоемките.
6.1.2. Наличие на неблагоприятен регионален фактор
(171)
Първият въпрос, който трябва да се разгледа, е дали тези проблеми представляват неблагоприятен регионален фактор, т.е. дали засягат тежко икономическото развитие на Сардиния. В решението си по дело C 34/02 Комисията не приема, че липсата на междусистемни връзки представлява неблагоприятен регионален фактор (67). Макар и да е вярно, че малките и средните предприятия са по-малко засегнати от високите цени на електроенергията в сравнение с големите енергоемки потребители, то благосъстоянието на един единствен отрасъл не може автоматично да се равнява на благосъстоянието на цял един регион. Комисията счита, че Италия не е доказала в достатъчна степен, че състоянието на електроенергийния пазар на Сардиния представлява неблагоприятен регионален фактор.
(172)
Но дори и да се предположи, че е налице неблагоприятен регионален фактор, то определените в Насоките за регионалните помощи критерии трябва да бъдат изпълнени. Поради това Комисията разгледа дали тези критерии са изпълнени.
6.1.3. Принос за регионалното развитие
(173)
Помощта трябва да допринася по устойчив начин за регионалното развитие и да бъде пропорционална на неблагоприятните фактори, които цели да облекчи. Оперативната помощ за даден подпомаган регион не може да бъде разрешена поради трудностите, които изпитва един единствен отрасъл, а трябва да се докаже, че тя допринася дълготрайно за регионалното развитие. В разглеждания случай това не е вероятно. Дори и да се предположи, че поддържането на острова на някои промишлени производствени мощности би допринесло за заетостта и за запазването на промишлената база в Сардиния, този резултат не би бил дълготраен. Ако високите цени на електроенергията са структурен проблем в Сардиния, както твърди Италия, проблемите в енергоемките отрасли ще се появят отново, веднага след като тарифите бъдат премахнати.
(174)
Италианските органи представят тарифите като временна мярка, чието прилагане е предвидено да приключи със завършването през 2010 г. на инфраструктурните проекти, свързани с енергийното производство и междусистемните връзки (газопровода GALSI и подводния електропровод SAPEI), които в момента се изпълняват (68). Доводът на Италия е, че по-добрите междусистемни връзки ще доведат до намаляване на цените, налагани за тези дружества. Комисията счита, че макар новата инфраструктура да може да намали или изравни ценовите различия между Сардиния и полуострова, изглежда малко вероятно подобни проекти да могат да намалят наполовина цените на електроенергията, за да ги сведат до предполагаемото необходимо равнище, което би осигурило печалба на тези промишлени дейности в дългосрочен план.
(175)
Също така Комисията изтъква, че наличието на държавна субсидия, целяща да намали разходите за електроенергия на големите потребители, не насърчава доставчиците на електроенергия да снижат цените, за да не загубят големите си клиенти и не предотвратява влошаването на разходните им структури. Субсидията по-скоро засилва мотивацията на доставчиците на електроенергия да използват пазарната си сила. В резултат на това, макар и да е вярно, предвид съществуващия свръхкапацитет, че енергоемките дружества по принцип биха могли да получат конкурентна цена, ако за това не пречеше пазарната сила на доставчиците на електроенергия, (които според Италия и получателите могат да имат интерес да поддържат цените високи), Комисията счита, че преференциалната тарифа не е подходящият инструмент за ограничаване на тази пазарна сила.
6.1.4. Пропорционалност
(176)
Субсидията, предоставена на получателите на тарифите, не е изчислена по такъв начин, че да компенсира регионалните различия (т.е. разликата между цените на електроенергията на италианския полуостров и цените в Сардиния за същата категория клиенти), а по-скоро цели да изравни цените в Сардиния спрямо цените, плащани от конкурентите на получателите в ЕС. Цените, определени за получателите от Сардиния, са особено ниски и със сигурност са по-ниски от цените на италианския полуостров, които са сред най-високите в ЕС. Следователно тарифите не са пропорционални на неблагоприятния регионален фактор, който се предполага, че целят да облекчат.
(177)
Самият метод, избран за изчисляване на размера на субсидията, предполага, че тази мярка преследва цел на промишлената политика, а не регионална цел. Действително, аспектът на тарифите, свързан с промишлената политика, е изтъкван многократно от Италия в представените от нея мнения.
6.1.5. Постепенно намаляване
(178)
Регионалната оперативна помощ трябва постепенно да намалява (вж. точка 4.17 от Насоките за регионална помощ). Тъй като механизмите за актуализиране на тарифите от 2004 г. и 2005 г. са различни, те са оценени поотделно.
(179)
Тарифите от 2004 г. са индексирани на основата на промените в цените на горивата и само могат само да нарастват или да останат непроменени. Според Италия това гарантира, че помощта постепенно намалява. Комисията счита, че изискването за постепенно намаляване може да се счита за изпълнено, само ако се гарантира постепенното намаляване с течение на времето на компенсаторните плащания, които се равняват на действителния размер на помощта. Не е достатъчно, че тарифата следва да се увеличава с времето, тъй като по-високата тарифа може все пак да представлява по-голям размер на помощта, ако в същото време цените за крайните потребители на съответния пазар са нараснали по-бързо от тарифата. Италианският метод не предоставя никакви гаранции в това отношение (69).
(180)
Що се отнася до тарифите от 2005 г., Комисията оцени механизма за индексиране, въведен с член 11, параграф 13 от Закон № 80/2005, според тълкуванието на AEEG в Решение 217/05 (вж. съображение 33). В съответствие с правилата за прилагане, определени от AEEG, тарифата подлежи на ежегодно увеличение с процент, отразяващ промените в цените на електроенергията в ЕС, но това увеличение не може да надвишава 4 %. Според Италия този механизъм гарантира постепенното намаляване.
(181)
Комисията обаче е на мнение, че фактът, че номиналната тарифа подлежи на доста ограничено годишно увеличение, не означава, че нетният размер на помощта - измерен чрез компенсаторните плащания - ще намалее с течение на времето.
(182)
Ако се приеме, че ценовите тенденции на енергийните борси могат да се считат до голяма степен за показателни за промените в цените по двустранните договори, както предполага Италия, тарифите от 2005 г. ще са постепенно намаляващи само в случай на спад в средните цени на ЕС (тъй като тарифите не могат да бъдат намалявани, а само увеличавани). Във всички други случаи тарифите ще предоставят нарастващо предимство (70). Тъй като поне от 2004 г. до 2007 г. средните за ЕС цени на електроенергията са имали тенденция за рязко покачване (ръст от нас 4 % годишно), елементът на помощ, съдържащ се в тарифите от 2005 г., би нараснал с течение на времето.
(183)
Освен това Италия твърди, че в действителност двустранните договори в по-малка степен подлежат на увеличаване на цените в сравнение с цените на енергийните борси и поради това тарифите от 2005 г. са de facto постепенно намаляващи. Комисията изтъква, че представеният за оценка метод за индексиране се основава на промени в цените на енергийните борси и че Италия не е представила данни за развитието на цените по двустранните договори. Следователно твърдението на Италия не е достатъчно обосновано.
(184)
Всъщност ограничената информация, с която разполага Комисията, показва обратното, т.е. че цените по двустранните договори са се увеличили рязко в Сардиния (вж. например твърдението на предприятието Eurallumina, че в периода 2005-2006 г. то е плащало цена в размер на 80 EUR за MWh на свободния пазар, която е по-висока в сравнение с цената от 65 EUR за MWh през 2004 г.) При тези обстоятелства, ако тарифите са били приложени, компенсаторните плащания биха се увеличили с течение на времето.
(185)
Следователно нито тарифите от 2004 г., нито тарифите от 2005 г. отговарят на изискването за постепенно намаляване.
6.1.6. Заключения относно съвместимостта на мярката като регионална помощ
(186)
Комисията заключава, че оспорваните тарифи не могат да се считат за съвместими като регионална помощ съгласно Насоките за регионална помощ от 1998 г. Тъй като Сардиния е престанала да бъде подпомаган регион по смисъла на член 107, параграф 3, буква а) след декември 2006 г., не е необходимо да се разглежда съвместимостта на помощта с оглед на Насоките за регионална помощ за периода 2007-2013 г.
(187)
Комисията изрази подобно отрицателно становище през 2005 г. по отношение на мярка, предназначена да намали разходите за енергия на предприятието Eurallumina в Сардиния. Комисията счете тогава, че оспорваната мярка, която бе под формата на освобождаване от акциз на тежките масла, не може да бъде разрешена въз основа на Насоките за регионална помощ (71).
6.2. Други съображения относно съвместимостта на помощта
(188)
Италия и засегнатите предприятия твърдят, че тарифните режими имат за цел да компенсират недостатъците на електроенергийните пазари, които все още не предлагат конкурентни цени. Те твърдят, че цените на електроенергията застрашават конкурентоспособността на енергоемките отрасли. Те смятат, че помощта има стимулиращ ефект, тъй като без нея дружествата ще бъдат закрити.
(189)
Комисията не счита за възможно да приеме, че предоставянето на оперативна помощ на няколко промишлени предприятия е подходящ отговор на липсата на конкуренция на местния електроенергиен пазар, което засяга всички потребители на електроенергия.
(190)
Също така е съмнително дали помощта е подходящ и пропорционален начин за предотвратяване на преместването на предприятията извън ЕС. В решенията на Комисията и в съдебната практика на съдилищата на Съюза не съществува прецедентен случай, при който този довод да е бил приет като основание за предоставянето на държавна помощ. Решенията за цялостно или частично преместване на производството са част от бизнес стратегията на едно дружество и Комисията никога не е била на мнение, че те представляват пазарна неефективност. В решенията си по делата Terni (72) и Alcoa (73) Комисията изрази съмнения по отношение на подобни доводи, целящи да свържат мерките за помощ с целта да се възпрепятства преместването на предприятия извън ЕС.
(191)
Също така следва да се отбележи, че често цитираните в хода на процедурата заключения на специализирани инстанции като Групата на високо равнище за конкурентоспособност, енергия и околна среда (74), не предполагат, че конкретни държавни помощи следва да бъдат предоставяни за разрешаване на проблеми с конкурентоспособността, дължащи се на високи цени на електроенергията, а защитават необходимостта от пълно спазване на приложимите правила за държавна помощ (75).
(192)
С оглед на гореизложеното Комисията счита, че оспорваните тарифи от 2004 г. и 2005 г. не отговарят на условията на нито една от дерогациите, предвидени в член 107 от ДФЕС. Дерогациите, предвидени в член 107, параграф 2 от ДФЕС не са приложими, тъй като помощта няма социален характер, не е предназначена да компенсира вреди, причинени от природни бедствия или други извънредни събития, и тя не е била предоставена, за да компенсира икономическите затруднения, причинени от разделението на Германия. Дерогациите, посочени в член 107, параграф 3, букви б) и г) от ДФЕС, също са неприложими, тъй като мярката не е предназначена за насърчаване изпълнението на важен проект от общоевропейски интерес, преодоляването на сериозни затруднения в икономиката на държава-членка или за насърчаването на културата и опазването на културното наследство. По отношение на дерогацията, предвидена в член 107, параграф 3, буква а) от ДФЕС, направеният по-горе анализ в съображения 160-187 показва, че тарифата не може да бъде одобрена като помощ, предназначена за насърчаване на икономическото развитие на регион, в който жизненото равнище е необичайно ниско или където има сериозни проблеми с безработицата. По отношение на член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС, оперативната помощ по принцип не отговаря на условията за такава дерогация, както е посочено в съображения 155-158, а Комисията не успя да установи някакви конкретни обстоятелства, които биха могли да обосноват предоставянето на такава помощ в настоящия случай.
(193)
Поради това Комисията счита, че както тарифите от 2004 г., така и тарифите от 2005 г. са несъвместими с вътрешния пазар.
(194)
След като Комисията стигна до това заключение, не е необходимо да разглежда възможния кумулативен ефект на новата помощ и старата несъвместима помощ, посочена в съображение 31 с оглед на решението по делото Deggendorf.
7. ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ
(195)
В съответствие с член 14, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 659/1999 при отрицателно решение относно неправомерна помощ, несъвместима с общия пазар, е уместно да се възвърне ефективната конкуренция, освен ако възстановяването не противоречи на общ принцип от правото на Общността.
(196)
В настоящия случай само тарифите от 2004 г. (дело C 38/A/04) подлежат на възстановяване, тъй като тарифите от 2005 г. (дело C 13/06) не са били приложени.
7.1. Оправдани правни очаквания и други общи принципи на правото на Общността, които могат да попречат на възстановяването
(197)
Съгласно установената съдебна практика, когато дадена помощ е предоставена без изпращането на предварително уведомление съгласно член 108, параграф 3 от ДФЕС, получателят на помощта не може да има оправдани правни очаквания, че нейното предоставяне е правомерно (76). Едно съвестно предприятие следва да бъде в състояние да установи дали процедурата по уведомяване е била спазена и дали помощта е правомерна.
(198)
При все това не следва да се изключи възможността получателят на неправомерно предоставена помощ да се позове на изключителни обстоятелства, които са могли да създадат у него оправдани правни очаквания относно правомерния характер на помощта, и следователно да се противопостави на нейното възстановяване (77).
(199)
Получателите на тарифите от 2004 г. не са представили мнения в тази връзка, нито пък Комисията е установила наличието на изключителни обстоятелства, които са могли да създадат у получателите някакви оправдани правни очаквания. По-специално, не са могли да възникнат никакви очаквания, че тарифите няма да представляват държавна помощ вследствие на решението по делото Alumix от 1996 г. Както е посочено в решението за откриване на официална процедура по разследване от 2004 г. (вж. съображение 37), тарифата, която е служила като основа за оспорваните тарифи от 2004 г., не е първоначалният режим Alumix, който Комисията е установила през 1996 г., че не представлява държавна помощ, а една съвсем нова мярка, която е била значително променена (по-специално по отношение на нейния механизъм на финансиране) (78) и чийто срок на действие е бил удължен във времето от италианските власти. При това положение един благоразумен получател би следвало да провери дали новата мярка е правомерна.
(200)
Освен това Комисията счита, че възстановяването на помощта няма да наруши други общи принципи на правото на Общността.
7.2. Количествено определяне на сумите, които трябва да бъдат възстановени
(201)
Цялата несъвместима помощ, получена от предприятията Portovesme, ILA и Eurallumina съгласно член 1 от Указа от 2004 г. трябва да бъде възстановена с лихвите в съответствие с глава V от Регламент (ЕО) № 794/2004 на Комисията от 21 април 2004 г. за прилагането на Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (79).
(202)
Целта на възстановяването е получателите да възвърнат конкурентната позиция, която са заемали преди предоставянето на несъвместимата помощ, като се премахне предоставеното от нея неправомерно предимство. В разглеждания случай предоставеното предимство се равнява на разликата между преференциалната тарифа и цената на електроенергията, която получателите на помощта щяха да платят на пазара при липсата на оспорваните тарифи.
(203)
Всички засегнати дружества са купували електроенергия въз основа на двустранни договори по времето, когато тарифите са били въведени. Държавата се намесва, за да субсидира договорно определените цени чрез предоставянето на компенсаторни плащания. Следователно сумите, които трябва да бъдат възстановени, се равняват на компенсаторните плащания, получени от получателите през разглеждания период (вж. съображение 30).
8. ЗАКЛЮЧЕНИЕ
Комисията счита, че както тарифите от 2004 г., така и тарифите от 2005 г. представляват оперативна помощ, която не отговаря на условията за допустимост за нито една от дерогациите от общата забрана за предоставяне на държавна помощ, предвидени в Договора за ЕО, и поради това помощта е несъвместима с вътрешния пазар.
По отношение на тарифите от 2004 г., които са били неправомерно приложени в нарушение на член 108, параграф 3 от ДФЕС, всички плащания на неизплатената помощ следва да бъдат прекратени, а вече изплатената помощ трябва да бъде възстановена. Сумата, която трябва да бъде възстановена, съответства на сумата от всички компенсаторни плащания, изплатени на предприятията Portovesme, ILA и Eurallumina от Изравнителната каса.
Тарифите от 2005 г., за които Италия своевременно е подала уведомление, както се изисква от член 108, параграф 3 от ДФЕС, не трябва да се прилагат,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
1. Държавната помощ, която Италия планира да предостави на предприятията Portovesme Srl, Eurallumina SpA, ILA SpA и Syndial SpA съгласно член 11, параграф 12 от Наредба-закон № 35 от 14 март 2005 г., преобразувана в Закон № 80/2005 от 14 май 2005 г., е несъвместима с вътрешния пазар.
2. Следователно помощта не може да бъде предоставена.
Член 2
Държавната помощ, неправомерно предоставена от Италия в нарушение на член 108, параграф 3 от ДФЕС, въз основа на член 1 от Указа на председателя на Министерския съвет от 6 февруари 2004 г., в размер на 12 845 892,82 EUR за Portovesme Srl, 5 208 152,05 EUR за Eurallumina SpA и 291 120,27 EUR за ILA SpA, е несъвместима с вътрешния пазар.
Член 3
1. Италия възстановява от получателите помощта, посочена в член 2.
2. Сумите, които следва да бъдат възстановени, включват начислените лихви от датата, на която се били предоставени на разположение на получателя, до действителното им възстановяване.
3. Лихвата се изчислява с натрупване в съответствие с глава V от Регламент (ЕО) № 794/2004.
4. Италия отменя предстоящите плащания на помощта, посочена в член 2, считано от датата на приемане на настоящото решение.
Член 4
1. Възстановяването на помощта, посочена в член 2, е незабавно и ефективно.
2. Италия осигурява прилагането на настоящото решение в срок от четири месеца от датата, на която е уведомена за него.
Член 5
1. В срок от два месеца от уведомяването за настоящото решение Италия предоставя на Комисията следната информация:
а)
общата сума (главница и лихви при възстановяване), която получателят трябва да възстанови;
б)
подробно описание на вече предприетите мерки за изпълнение на настоящото решение и на планираните такива;
в)
документи, доказващи, че на получателя е наредено да възстанови помощта.
2. Италия информира редовно Комисията за хода на националните мерки, предприети за прилагане на настоящото решение, до окончателното възстановяване на помощта, посочена в член 2. При искане от страна на Комисията, Италия предоставя незабавно информация за вече предприетите мерки за изпълнение на настоящото решение и за планираните такива. Тя предоставя също така подробна информация относно размера на помощта и лихвите, които вече са възстановени от получателя.
Член 6
Адресат на настоящото решение е Италианската република.
Съставено в Брюксел на 23 февруари 2011 година.
COMMISSION DECISION
of 23 February 2011
on State aid granted by Italy to Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA and Syndial SpA (State aid measures C 38/B/04 (ex NN 58/04) and C 13/06 (ex N 587/05)
(notified under document C(2011) 956)
(Only the Italian text is authentic)
(Text with EEA relevance)
(2011/746/EU)
THE EUROPEAN COMMISSION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular the first subparagraph of Article 108(2) thereof,
Having regard to the Agreement on the European Economic Area, and in particular Article 62(1)(a) thereof,
Having called on interested parties to submit their comments pursuant to the provisions cited above (1), and having regard to their comments,
Whereas:
1. PROCEDURE
1.1. Case C 38/B/04
(1)
By letter dated 4 December 2003, a law firm representing a complainant brought to the Commission’s attention a series of articles published in the Italian press concerning the Italian Government’s intention to introduce preferential electricity tariffs for certain undertakings located in Sardinia.
(2)
The tariffs were introduced by Article 1 of the Prime Ministerial Decree of 6 February 2004 (‘the 2004 Decree’). The Decree had two distinct effects: a) it introduced new preferential electricity tariffs for the companies Portovesme Srl, ILA SpA and Eurallumina SpA, and b) it prolonged an existing preferential tariff in favour of Alcoa Trasformazioni, a producer of primary aluminium (‘Alcoa’).
(3)
By letters dated 22 January 2004 and 19 March 2004, the Commission requested further information on these measures. The Italian authorities replied by letters dated 9 February 2004 and 9 June 2004. By letter of 20 September 2004, Italy submitted further information.
(4)
By letter dated 16 November 2004, the Commission informed Italy that it had decided to initiate the procedure laid down in Article 108(2) of the Treaty on the Functioning of the European Union (TFEU) in respect of the measure.
(5)
The Commission’s decision to initiate the procedure was published in the Official Journal of the European Union (2). The Commission invited interested parties to submit their comments on the measures.
(6)
Italy submitted observations by letters dated 4 February 2005 and 11 February 2005.
(7)
The Commission also received observations from other interested parties, including three of the undertakings benefiting under the measures and a competitor of Portovesme. By letter dated 22 March 2005 the Commission forwarded those observations to Italy, which was given the opportunity to comment. Italy’s comments were received by letter dated 20 September 2005.
(8)
On 29 October 2008 the case C 38/04 was split into part A, concerning Alcoa, and part B, concerning Portovesme, ILA and Eurallumina.
(9)
On 19 November 2009 the Commission adopted a final negative decision with respect to Alcoa, ordering recovery of the aid (3).
1.2. Case C 13/06
(10)
By Article 11(12) of Decree-Law No 35 of 14 March 2005, converted into statute by Law No 80/2005 of 14 May 2005 laying down urgent provisions under the Action Plan for Economic, Social and Territorial Development (‘Law No 80/9005’), the Italian authorities prolonged until 2010 the preferential electricity tariff for Portovesme, ILA and Eurallumina, and extended the benefit of the tariff to Syndial SpA, a chlorine producer also based in Sardinia.
(11)
The Commission received a complaint from a company competing with Syndial by letter dated 22 July 2005, followed by further submissions from the same company dated 7 October 2005 and 7 December 2005.
(12)
Italy notified the measure to the Commission by letter dated 23 November 2005. By letter dated 28 November 2005, Italy provided additional information.
(13)
By letter dated 22 December 2005 the Commission asked for further information, which Italy provided by letter dated 3 March 2006.
(14)
In the meantime, by letter dated 20 January 2006, the same competitor of Portovesme which had submitted observations in case C 38/B/04 complained about the new measure.
(15)
By letter dated 26 April 2006, the Commission informed Italy that it had decided to initiate the procedure laid down in Article 108(2) TFEU in respect of the changes and the extension of the special tariff scheme introduced by Law No 80/2005.
(16)
The Commission asked Italy for further clarification by letter dated 22 August 2006; Italy replied by letter dated 28 September 2006.
(17)
The Commission’s decision to initiate the procedure was published in the Official Journal of the European Union (4). The Commission invited interested parties to submit their comments on the measures.
(18)
The Commission received observations from interested parties, including the beneficiaries, the two competitors of Portovesme and Syndial, and a producer of renewable energy. By letter dated 5 October 2006 the Commission forwarded those observations to Italy, which was given the opportunity to comment. Italy’s comments were received by letter dated 1 December 2006.
(19)
Italy provided additional information by letters of 16 April 2007, 10 May 2007, 14 May 2007 and 22 June 2010.
1.3. Scope of the present Decision
(20)
The present decision covers both the tariffs introduced by Article 1 of the 2004 Decree for beneficiaries other than Alcoa (‘the 2004 tariffs’) and those introduced by Article 11(12) of Law No 80/2005 and subsequently spelt out in decisions taken by the Electricity and Gas Authority (Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas - ‘AEEG’) (‘the 2005 tariffs’).
2. DETAILED DESCRIPTION OF THE MEASURE
2.1. The disputed 2004 tariffs
(21)
Article 1 of the 2004 Decree extended ‘the [tariff] treatment laid down in Article 2 of the Decree of the Ministry for Industry, Trade and Crafts of 19 December 1995 (“the Alcoa Decree”] to energy supplies for the production and processing of aluminium, lead, silver and zinc, but only in respect of plants already in existence at the date of entry into force of the present Decree and located on islands with insufficient or no interconnection to the national electricity and gas grids’.
(22)
This tariff treatment was to be transitory: it was to end ‘upon the completion or upgrade of the connections with the national electricity and gas grids’ and no later than 30 June 2007.
(23)
In practice, the 2004 Decree extended the preferential tariff already enjoyed by aluminium producer Alcoa to three energy-intensive companies located in Sardinia: Portovesme, a producer of zinc, silver and lead (5); ILA, a producer of processed aluminium products; and Eurallumina, a producer of alumina (6).
(24)
At the regulatory level, the tariff was implemented through decisions (delibere) of the AEEG.
(25)
AEEG decision No 110/04 stipulated that the preferential tariffs would be applied only if the notification procedure had a positive outcome. However, following instructions from the Prime Minister’s Office specifying that the 2004 Decree had not been formally notified under the State aid rules but only ‘presented’ to the Commission in the framework of a ‘preliminary inquiry’ (indagine conoscitiva preliminare), the AEEG implemented the 2004 Decree through decision No 148/04 (7).
(26)
The system allowed the beneficiaries to be given compensatory payments on the terms laid down in the Alcoa Decree. For a given plant covered by the scheme, the compensatory payment was equal to the difference between the price paid to the company supplying the plant with electricity and a preferential price set by the State, multiplied by the electricity consumption of the plant. The method used to calculate the preferential price (or ‘preferential tariff’) was laid down in decision CIP No 15/1993. The price was subject to an indexation mechanism based on the variation of Italian power generation costs (the ‘Ct component’). In 2004 the preferential price applied to the Sardinian beneficiaries ranged between EUR 26 and EUR 35 per MWh.
(27)
The administrative management of the scheme was entrusted to the Electricity Industry Equalisation Fund (Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico) (8). In practice, the tariff system worked as follows. The beneficiaries sent the Equalisation Fund detailed monthly data on the quantities of electricity they had consumed and the prices they had paid to their power suppliers. They then received from the Equalisation Fund cash payments calculated as indicated above (9).
(28)
The resources required to finance the compensatory payments were raised through a parafiscal charge imposed on all Italian electricity consumers via component A4 of the standard electricity tariff (10).
(29)
The scheme was to have ended on 30 June 2007. However, its implementation was discontinued on instructions from the AEEG soon after the Commission opened the formal investigation in November 2004 (11).
(30)
The data provided by Italy shows that Portovesme and Eurallumina received subsidies for electricity consumed between April and October 2004, and ILA received subsidies for electricity consumed between April and September 2004. The total payments made by the Equalisation Fund to these three undertakings under the scheme are set out below (in euro).
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2. The disputed 2005 tariffs
(31)
By Article 11(12) of Law No 80/2005, the Italian authorities extended ‘the tariff treatment laid down in the Decree of the Ministry for Industry, Trade and Crafts of 19 December 1995 to energy supplies for the production and processing of aluminium, lead, silver and zinc and for the chlorine-soda cycle, by reference to prices applied to similar supplies on the European markets, but only in respect of plants already in existence at the date of entry into force of the present Decree, located in Sardinia and connected to the high-voltage network. This tariff treatment shall be subject to long-term commitments to be agreed between the beneficiaries, the Sardinian local authorities and the responsible Ministries.’
(32)
Thus Law No 80/2005 in substance reintroduced the tariff scheme implemented in 2004, which extended the Alcoa treatment to other energy-intensive beneficiaries based in Sardinia. In practice, the Law applied only to Portovesme, ILA and Eurallumina, and to Syndial, a chlorine-soda producer which had not benefited from preferential prices before.
(33)
It should be noted that from 2005 onwards the preferential price was no longer pegged to the historical tariff originally laid down in the 1995 Alcoa Decree, but was now to be set independently by the AEEG so as to match the average electricity prices paid by the beneficiaries’ competitors on the European market (12). The price was subject to annual updates: according to Article 11(13) of the Law, ‘the tariff terms referred to in Articles 11 (13) and 12 shall apply from 1 January 2005 and shall be updated by the AEEG, which shall each year increase the nominal values of the tariffs by 4 %, or, if this latter value be higher, by the percentage increase in the average wholesale price of electrical energy recorded on the main European electrical energy exchanges, principally Frankfurt and Amsterdam.’ In decision No 217/05, the AEEG gave an interpretation of this update mechanism which was more favourable to the beneficiaries, as it laid down that the annual increase in the tariff could not exceed 4 %.
(34)
In the same decision, the AEEG set the preferential prices applicable to the various industries for the year 2005 as follows:
Industries qualifying for preferential tariffs
Preferential price
EUR/MWh
Aluminium processing
50
Lead and zinc
23
Aluminium production
27
Chlorine cycle
27
(35)
Like the 2004 tariffs, the 2005 tariffs were to be financed by means of a parafiscal levy charged to all electricity end-users via component A4 of the standard electricity tariff. The management of the financial flows of the system was again entrusted to the Equalisation Fund.
(36)
Entitlement to the tariff was conditional upon a commitment by which the beneficiaries undertook to carry out productive investment in Sardinia on the basis of industrial plans to be submitted to the regional authorities. For example, Portovesme undertook to invest in the self-generation of electricity or to participate in the construction of new power plants.
(37)
Italy notified Article 11(12) of Law No 80/2005 in accordance with Article 108(3) TFEU. Payment of the 2005 tariffs was subject to the authorisation of the scheme by the Commission. The 2005 tariffs have consequently not been implemented.
2.3. Proceedings before national courts
(38)
Solvay Chimica Italia and Solvay Chimica Bussi SpA, which operate in the chlorine-soda cycle and are located outside Sardinia, brought legal proceedings before the Regional Administrative Court of Lombardy (14) challenging the decisions taken by the AEEG in implementation of Article 11(12) of Law No 80/2005, on the grounds that they involved the granting of unlawful State aid and that they breached other provisions of Italian law (15). On 27 November 2006 the Court stayed the proceedings before it, pending the conclusion of the State aid investigation initiated by the Commission in Case C 13/06.
2.4. Combination with previous incompatible aid - Deggendorf
(39)
After the opening of proceedings, Italy indicated that Eurallumina had not reimbursed the incompatible aid which had been the subject of Case C 80/01 (aid for alumina production) (16), but that, according to the company, the Sardinian regional authorities had issued a recovery order in respect of this measure on 8 May 2006.
3. DECISION TO INITIATE PROCEEDINGS UNDER ARTICLE 108(2) TFEU
(40)
The Commission decided to initiate the formal investigation on the following grounds.
3.1. Case C 38/B/04
(41)
In its decision to open the formal investigation (17), the Commission considered whether it might be that the 2004 tariffs for Portovesme, ILA and Eurallumina did not constitute State aid, on the ground that they were similar to the preferential tariff granted to Alcoa in 1996, which the Commission had held not to constitute State aid in its decision of 4 December 1996 (‘the Alumix decision’) (18).
(42)
The Commission observed that the new tariff seemed different from the Alumix tariff, as the Alumix tariff was granted directly by ENEL, the Italian monopolist electricity operator, while the new tariff involved the selective intervention of the State to compensate the difference between the market price agreed by the beneficiaries with their power suppliers and the preferential price fixed in 1996. The Commission concluded that the 2004 Decree did not merely extend to new beneficiaries the scope of an existing measure that did not constitute State aid, but rather introduced a new scheme for the benefit of the three undertakings concerned, with a financial mechanism that was very different from the Alumix tariff.
(43)
The opening decision classified the tariffs introduced by the 2004 Decree as operating aid, and assessed whether that aid could be authorised on the basis of the Guidelines on National Regional Aid (‘the Regional Aid Guidelines’) (19), since Sardinia was an assisted region within the scope of Article 107(3)(a) until the end of 2006. The Commission doubted whether the aid could be authorised on that basis, since ad hoc aid of that kind, granted to a limited number of undertakings, did not seem to promote regional development.
(44)
The Commission also expressed concern that the measure might have the effect of reducing the level of taxation applicable to electricity. Any such reduction would have to have a legal basis in Council Directive 2003/96/EC of 27 October 2003 restructuring the Community framework for the taxation of energy products and electricity (20).
3.2. Case C 13/06
(45)
In its decision of 27 April 2006 opening the formal investigation, the Commission classified the 2005 tariff scheme as new operating aid.
(46)
The Commission considered whether the preferential tariff could be authorised as regional operating aid on the basis of the Regional Aid Guidelines, since Sardinia was to be an assisted region within the scope of Article 107(3)(a) TFEU until the end of 2006.
(47)
Despite Italy’s insistence that high electricity prices in Sardinia handicapped the development of the island, the Commission took the view that Italy had not shown that prices were significantly higher in Sardinia, either on average or specifically for energy-intensive users (21). The Commission pointed out that the overcapacity that existed in electricity generation in Sardinia could only have the effect of encouraging power generators to sell electricity at the lowest possible price, until such time as the completion of the interconnection projects, which was scheduled for 2010, enabled them to export power from Sardinia.
(48)
Besides, Italy had not explained why higher prices should be regarded as a regional handicap, or how the tariff would contribute to regional development. The Commission accordingly doubted whether the aid was necessary.
(49)
The Commission also doubted whether ad hoc aid of this kind was proportional to the regional disadvantages, in particular in view of the method used to calculate the preferential price, which bore no relation to the prices charged in the rest of Italy but was based on the average prices charged in Europe to energy-intensive users.
(50)
The Commission noted that the duration of the measure exceeded five years, which was usually the maximum period for which regional operating aid would be authorised, and that the aid was not degressive in real terms, in view of the 4 % cap imposed on increases in the tariff.
(51)
As regards the period covered by the Guidelines on National Regional Aid 2007-2013 (22), the Commission noted that Sardinia would cease to qualify for aid under Article 107(3)(a) TFEU, and in particular for operating aid. The Guidelines would allow a two-year transitional period for the linear phasing-out of existing operating aid schemes, but it did not seem appropriate to allow new operating aid to be introduced for a few months and then phased out, especially given the doubts expressed and the distortive nature of the aid.
(52)
In conclusion, the Commission doubted whether the preferential tariff for Portovesme, ILA, Eurallumina and Syndial could be authorised either as regional aid or on any other grounds, which Italy had in any event failed to identify.
(53)
As regards Eurallumina, the Commission observed that the company had not yet reimbursed unlawful and incompatible State aid it had received (23), and that under the rule in Deggendorf (24) it consequently could not receive aid under any new measure.
4. OBSERVATIONS SUBMITTED BY INTERESTED PARTIES
4.1. Case C 38/B/04
(54)
In response to the Commission’s invitation to submit comments on the 2004 decision to open the in-depth investigation, observations were received from the original complainant, several of the beneficiaries (Portovesme, Eurallumina and Alcoa), and other interested parties. Only the observations relevant to the preferential tariff for Portovesme, ILA and Eurallumina are summarised here. The observations made by Alcoa are not included, as they are comprehensively addressed in the final decision specifically concerning that company (25).
4.1.1. Observations submitted by Portovesme
(55)
Portovesme argued that the preferential tariff addressed a market failure, namely the failure of the recently liberalised Sardinian electricity market to deliver competitive prices owing to the market power of the incumbent operators. Portovesme claimed that ENEL and Endesa (whose power generation assets in Sardinia were subsequently sold to E.ON) formed a duopoly, and artificially kept electricity prices in Sardinia in line with average Italian prices, whereas in fact Sardinian prices should be much lower, especially for large electricity consumers, given the overcapacity in electricity generation, which ought to encourage generators to sell at competitive prices.
(56)
Portovesme contended that the preferential price enjoyed corresponded to the price the company would have obtained under normal market conditions, i.e. if the electricity market functioned correctly.
(57)
According to Portovesme, the compensatory payments received from the Equalisation Fund (amounting to EUR 37 per MWh) brought the price paid by Portovesme into line with power prices paid by its competitors, and did not distort competition, since all EU zinc producers paid equivalent prices, and the measure merely offset the competitive disadvantage suffered by the company as a result of Sardinia’s structural problems (which included the absence of natural gas).
(58)
Metals like zinc, aluminium and lead were commodities for which there was one world price, arrived at on the London Metal Exchange. Variations in local production costs did not translate into differences in world prices. In particular, Portovesme’s zinc production was so small (at less than 1 % of world production) that it could not affect the world price.
(59)
Without the tariff Portovesme would have to close its plant, but the closure would not benefit other EU zinc producers, who would not be in a position to increase output, and the gap would be filled by imports from third countries. Portovesme concluded that the preferential tariff did not affect competition or trade in the EU.
(60)
Moreover, according to Portovesme, the compensatory payments from the Equalisation Fund did not involve State resources, since the Equalisation Fund merely redistributed private funds which came from electricity end-users.
(61)
Portovesme noted that power off-take by energy-intensive industries was important to ensure security and continuity of supply in Sardinia, and to avoid inefficiencies in power generation which would lead to higher electricity costs for end-users.
(62)
Finally, the company points out that, if it was obliged to close down its plant, the consequences for Sardinia’s production base would be very serious, as 790 direct jobs and 500 indirect jobs would be lost.
4.1.2. Observations submitted by Eurallumina
(63)
Eurallumina argued that alumina production costs in Europe were higher than in other regions of the world, owing mainly to higher electricity and fuel prices and to the cost of transporting bauxite (26). The higher costs could not be passed on in the form of higher prices, since the price of alumina was set on the London Metal Exchange and individual producers had no influence over it. European alumina production therefore suffered from a competitive disadvantage compared with the rest of the world.
(64)
In addition to the general problems affecting European alumina refineries, Eurallumina also pointed to specific Sardinian problems that prevented local industries from reaping the benefits of electricity market liberalisation, notably the market power of incumbent electricity operators (see Portovesme’s observations in recital 55 above). Eurallumina also contended that the absence of natural gas was a specific handicap for the production of alumina in Sardinia, as the large quantities of steam required for the process had to be obtained using more expensive heavy oil.
(65)
According to Eurallumina, after liberalisation the market power of electricity generators in Sardinia led to an increase in electricity prices: without the tariff, Eurallumina would have had to pay EUR 65,95 per MWh for its electricity supplies, as against the EUR 44 per MWh it used to pay before liberalisation. The 2004 tariff brought the price down to EUR 35 per MWh.
(66)
Like Portovesme, Eurallumina contended that, if it was forced to go out of business, other EU alumina producers would not be able to step in, as they already worked at maximum capacity, and the gap would be filled by imports from third countries. Closure would lead to the loss of 400 direct jobs and 250 indirect jobs (27). Given that it was the sole supplier of alumina for Alcoa’s smelter, Eurallumina considered that the closure of its alumina plant might also jeopardise Alcoa’s viability in Sardinia.
(67)
Eurallumina concluded that the tariff introduced by the 2004 Decree was necessary pending the development of the new infrastructure that would remove the main factors of competitive disadvantage affecting Sardinian industry.
4.1.3. Observations submitted by other interested parties
(68)
A competitor of Portovesme - the same company that had originally brought the case to the Commission’s attention - wrote to the Commission again after the opening of the formal investigation. It submitted an analysis of the 2004 preferential tariff in which it concluded that the tariff constituted unlawful State aid. The disputed tariff scheme was fundamentally different from the Alumix tariff granted to Alcoa: it was impossible to take the view that it did not constitute State aid. The aid must be held incompatible with the common market, as it could not be approved either as regional operating aid or as restructuring aid.
(69)
Solvay Chimica Italia and Solvay Chimica Bussi, who operate in the chlorine-soda industry, sent observations on the 2004 tariffs in July 2005, after the expiry of the one-month deadline for submitting comments in response to the decision to open the formal investigation. Despite the delay, these companies asked to be considered interested parties. In their observations they submitted that both the 2004 and the 2005 tariffs constituted unlawful and incompatible State aid.
4.1.4. Observations submitted by Italy
(70)
Italy argued that that the electricity market in the EU was not yet fully competitive, as the Commission had itself acknowledged in its fourth Annual Report on the Implementation of the Gas and Electricity Internal Market (28). Undertakings, in particular energy-intensive ones, were unable to choose their suppliers freely and to procure electricity on comparable terms in the various Member States. These difficulties were not related to the undertakings’ own entrepreneurship, but were the result of the structural deficiencies of energy markets. The current situation in the EU energy market had negative effects on free competition in the product markets of energy-intensive users.
(71)
In Italy, despite the liberalisation of the sector, there were particular structural deficiencies, such as insufficient interconnection between the different parts of the national grids and a concentrated market structure. In these circumstances, liberalisation had not translated into better prices for energy-intensive users. The problems were particularly acute in Sardinia, where interconnection was limited.
(72)
Italy submitted, therefore, that a special tariff system reflecting demand profiles should be considered justified, as a regulatory measure that simulated the mechanisms that would be at play in a fully competitive market. The measure restored the level playing field between energy-intensive undertakings operating in different Member States, eliminating the geographical disadvantages which affect undertakings located in Sardinia. The scheme anticipated the expected effects of the liberalisation process. According to Italy, similar measures were implemented in other Member States, where energy-intensive users benefited as a result of regulated electricity tariffs.
(73)
According to Italy, the 2004 decree pursued two further objectives: to support employment in Sardinia, which was concentrated in the metals sector, and to maintain a sufficient level of demand for power generation in Sardinia, which suffered from overcapacity.
(74)
Italy contended that the new tariff scheme was equivalent, de facto, to the Alumix tariff, which the Commission had found did not constitute State aid. The differences between the old and the new scheme were due solely to the new ‘tariff structure’ required by the launch of the liberalised energy market.
(75)
Italy submitted that the tariff scheme did not constitute State aid. As regards the use of State resources, the tariff system was comparable to the arrangement in the PreussenElektra case, which the Court of Justice had held did not involve State resources (29). The Equalisation Fund was a technical body that kept the accounts of the system, and could not dispose freely of the financial resources it handled. The fact that the AEEG and the Ministry of Finance exercised a measure of control over the Equalisation Fund’s activities did not mean that the State could freely dispose of those resources. According to Italy, therefore, the resources used to finance the tariff mechanism were entirely private.
(76)
Italy further submitted that the tariff did not have an impact on trade within the Union, and could not distort competition, for reasons linked to the existence of a world price for the products, which were commodities (see observations submitted by Portovesme, recital 55 above). Moreover, both EU and Italian production had failed to keep pace with rising demand for the metals concerned. In 2005 domestic production covered only 12 % of Italian demand for aluminium, 55 % of Italian demand for zinc, and 80 % of Italian demand for lead. There was a worsening production deficit for these metals in the EU and in Italy, and demand was increasingly being met by imports from third countries. If the metals industry in Italy disappeared, no new EU entrant would replace the capacity shut down in Italy, as EU plants were already working at full capacity, and no existing producer or new entrant would have an incentive to increase capacity, since the long-term prospects for the availability of affordable power were uncertain. The maintenance in Italy of these production capabilities consequently could not damage competitors. Since the preferential tariff was not lower than the electricity prices paid on average by the companies’ competitors, it did not encourage exports from Sardinia towards other Member States.
(77)
Italy argued that, even if the Commission were to conclude that the measure was indeed State aid, the tariff could be considered compatible with the internal market on the ground that it was regional operating aid, which was admissible in Sardinia on the basis of the exemption in Article 107(3)(a) TFEU.
(78)
According to Italy, the imperfections of the Sardinian electricity market (market concentration, poor interconnection, and overcapacity in electricity generation) and the lack of access to gas infrastructure constituted a regional handicap, and the tariff sought to alleviate that handicap.
(79)
Electricity prices in Italy were 38 % higher than the EU average for energy-intensive users. This created a competitiveness problem which was exacerbated, in Sardinia, by the shortcomings of the local electricity market and the absence of access to the natural gas grid.
(80)
Italy contended that the measure contributed to regional development because the metals industry made a major contribution to the economy and to employment in Sardinia: the metals industry accounted for 12 % of the employed workforce and for 12,2 % of regional GNP in manufacturing. The tariff had positive repercussions on employment and the maintenance of the social and economic fabric of the island.
(81)
According to Italy, the tariff was proportional to the disadvantages faced by the beneficiaries, because it merely aligned the electricity prices paid by Sardinian producers on the average prices paid by their EU competitors.
(82)
The tariff was also short-term and transitional, since it was expected to end upon the completion of infrastructure projects aimed at improving interconnection with the electricity and gas grids (the new SAPEI interconnection cable and the GALSI gas pipeline) (30).
(83)
According to Italy, the measure was also degressive, because the preferential price was indexed on the basis of variations in fuel prices, and could only increase or remain unchanged.
4.2. Case C 13/06
4.2.1. Observations submitted by Portovesme
(84)
Portovesme considered that the 2005 tariffs did not distort competition, that they were necessary to ensure the survival of the industries concerned, and that they could be considered compatible as regional aid. The company’s arguments are similar to those put forward by Italy, to which reference may be made (see recitals 87 to 104).
4.2.2. Observations submitted by Eurallumina
(85)
Eurallumina likewise considered that the 2005 tariffs did not distort competition, were necessary to ensure the survival of the industries concerned, and could be considered compatible as regional aid. The company’s arguments are similar to those put forward by Italy, to which reference may be made.
4.2.3. Observations submitted by other interested parties
(86)
The two competitors of Portovesme and Syndial that had submitted observations in Case C 38/B/04 submitted observations in this case too. Both of them contended that the disputed measure constituted operating aid which should be considered incompatible with the internal market.
4.2.4. Observations submitted by Italy
(87)
Italy contended that the 2005 tariffs were very different from the tariffs implemented in 2004, since they were now in line with the requirements of the Regional Aid Guidelines.
(88)
According to Italy, the tariffs might, on the basis of a superficial assessment, be classified as operating aid, but in reality they were part of an array of measures designed to favour regional development in Sardinia. Italy drew attention, in particular, to the close link between the tariffs and the commitment to carry out long-term investments that beneficiaries were requested to give. The suspensive clause making the implementation of the measure subject to authorisation by the Commission testified, according to Italy, to its regional aid character.
(89)
The memorandum of understanding (protocollo d’intesa) signed by the Region and the beneficiaries was the lynchpin of this strategy. It comprised the following:
(a)
the productive investments described in the industrial plans submitted by the beneficiaries;
(b)
the speedy authorisation of energy interconnection infrastructure enabling the beneficiaries to source energy at competitive prices (the GALSI gas pipeline and the SAPEI interconnection cable);
(c)
the award of an integrated concession for the exploitation of the Sulcis coalmine and the construction/operation of a new coal-fuelled power plant intended to supply power to the beneficiaries; and
(d)
the preferential tariffs.
(90)
Italy took the view that the tariffs should be seen as a policy instrument aimed at safeguarding sectors threatened by high energy prices, which would otherwise relocate outside Italy and Europe, owing to aggressive competition from non-EU companies with lower production costs. The tariffs were to be applied until the completion of the planned infrastructure and the achievement of a competitive internal market for energy. The measure was in line with the spirit of regional aid, because it promoted economic growth and employment on an island where energy-intensive production suffered from a competitive disadvantage owing not only to the imperfect state of liberalisation of the electricity market but also to exceptional infrastructural deficiencies in Sardinia as regards interconnection to the national electricity and gas grids.
(91)
In support of this integrated approach, Italy cited the First Report of the High Level Group on Competitiveness, Energy and Environment (31), which found that the liberalisation process in the energy sector had not produced satisfactory results, that better interconnection was necessary, and that long-term supply contracts with predictable prices or partnerships between customers and energy suppliers were desirable. Italy argued that the measures planned for Sardinia moved in this direction, but that short-term measures such as the tariffs were also needed in order to safeguard the competitiveness of Sardinian industry and ensure its survival until the planned investments were carried out and the structural problems were resolved.
(92)
Italy contended that it was not possible to compare power prices paid by the Sardinian beneficiaries and average power prices paid by comparable undertakings on the Italian mainland, since energy-intensive undertakings purchased electricity via bilateral contracts which were not in the public domain. According to Italy, the Commission erred in carrying out a comparison based on prices recorded on power exchanges, since only a marginal part of these undertakings’ energy supplies was procured on exchanges.
(93)
According to Italy, prices negotiated via bilateral contracts would be favourable to consumers only if the consumers could freely choose their suppliers and source electricity which was produced using competitive technologies. This was not possible in Sardinia, where power generation plants could not produce cheap electricity since they had no access to natural gas. Besides, new investments in modern power generation were discouraged by the limited electrical interconnection which made it impossible to export electricity. Another factor was market concentration and the role played by incumbent operators.
(94)
In these circumstances, according to Italy, there was justification for applying tariffs which stabilised electricity prices until more effective competition was achieved on the electricity market. Italy once again argued that the preferential tariffs simulated the mechanism of a fully competitive market.
(95)
As regards the overcapacity in electricity generation which led the Commission to doubt that power prices in Sardinia were higher than on mainland Italy (since overcapacity should rather encourage generators to sell at competitive prices to large consumers - see recital 47), Italy put forward the following arguments. Sardinian overcapacity in electricity generation could not lead to lower prices for consumers, because in this specific case overcapacity was the result of limited interconnection, which made it necessary to establish a very high power reserve in order to safeguard the continuity of electricity supplies on the island (32). Since this reserve was in any event remunerated via charges imposed on all electricity end-users, power suppliers had no interest in selling the electricity produced using this idle capacity at more competitive prices.
(96)
According to Italy the measure was proportional, because the price fixed by the AEEG for 2005 (see recital 34 above) corresponded to the average price paid in the EU by the beneficiaries’ competitors, which was calculated objectively by the regulator. Italy also pointed out that in Member States with regulated tariffs large industrial consumers paid prices as low as EUR 25 per MWh for their electricity supplies in 2005.
(97)
Italy therefore contested the data submitted by the complainants, which in its view were methodologically flawed, in that they overestimated the average electricity prices paid by the beneficiaries’ competitors in the EU.
(98)
According to Italy, the duration of the scheme, at six years rather than five, was justified by the need to wait for the completion of the energy infrastructure.
(99)
Italy also contended that the degressivity requirement was met: the tariffs were degressive because they were adjusted on the basis of the weighted average of variations on the Amsterdam and Frankfurt power exchanges and could only increase but not decrease.
(100)
The tariffs were pegged to price variations on the power exchanges because, according to Italy, this was an objective benchmark which was broadly representative of trends in energy prices. However, Italy maintained that actual price increases for EU energy-intensive users were generally considerably lower than the increases recorded on exchanges, as such users paid prices agreed through bilateral contracts, or set by the State where there were regulated tariffs, and these prices were less prone to variation.
(101)
Italy concluded that that the annual 4 % increase applied to the Sardinian tariffs was in line with the increases in energy prices applied to their direct EU competitors.
(102)
Italy drew attention to the existence in the EU of measures which had effects equivalent to the disputed preferential tariffs, and argued that all of them should be assessed in the same way, regardless of their form, since their common objective was to ensure the survival of energy-intensive industries in the EU and prevent their relocation outside the national territory.
(103)
Although from 2007 onwards Sardinia could no longer benefit from regional operating aid, Italy argued that the Regional Aid Guidelines mad provision for a phasing-out of schemes which were ongoing at the time a region ceased to be eligible for the exemption in Article 107(3)(a) TFEU. Thus the Commission was still in a position to authorise the measure under the 2007 Regional Aid. Guidelines. In any event, Italy contended that the disputed measure should not be viewed as ordinary operating aid.
(104)
Italy contended once again that the tariffs did not affect trade between Member States, on the basis of the arguments already set out with respect to aluminium, zinc and lead in recital 76. The same reasoning, Italy maintained, applied to the chemical industry. Italy pointed out that in 2003 imports of chemical products into Italy had exceeded exports, and that EU and Italian production had slumped since 2001. With specific reference to the production of PVC, which was the main application of chlorine, Italy pointed to a production deficit in the country: in 2002, only 470 000 tonnes of PVC had been produced in Italy, while consumption had been 970 000 tonnes.
5. ASSESSMENT OF THE MEASURE
5.1. Existence of State aid pursuant to Article 107(1) TFEU
(105)
A measure constitutes State aid within the meaning of Article 107(1) TFEU if the following conditions are all fulfilled: the measure (a) confers an economic advantage on the beneficiary; (b) is granted by the State or through State resources; (c) is selective; and (d) affects trade between Member States and is liable to distort competition within the EU.
5.1.1. Existence of an advantage
(106)
Under the 2004 and 2005 tariff arrangements, the State intervened to subsidise the electricity price negotiated by the beneficiaries with their suppliers. In 2004, for example, on the basis of the bilateral supply contracts in force at the time and in the absence of the compensatory payments, Portovesme would have paid EUR 63 per MWh (33) and Eurallumina EUR 65,95. These figures were provided by Italy and the beneficiaries themselves, and are therefore not in dispute.
(107)
In 2005, according to the data provided by Italy, the electricity price negotiated by Syndial with its supplier exceeded EUR 60 per MWh, whereas the tariff would bring it down to EUR 27 per MWh. The rationale of the two measures was that the State would reimburse to the beneficiaries the extra costs they had sustained in order to purchase electricity in Sardinia compared to average prices paid by their EU competitors.
(108)
Portovesme contends that the preferential price corresponds to the price which would prevail in a fully competitive market, and therefore does not provide an advantage. The Commission has already rejected this line of reasoning in the Alcoa case, which concerned virtually identical tariffs. When assessing the presence of an advantage, neither the Union lawcourts nor the Commission have ever taken into account the conditions that would prevail in a hypothetical market that functioned better. The framework of reference has always been the conditions prevailing on the actual markets concerned (34).
(109)
This argument also supposes that where a market was not functioning properly a Member State would be justified in setting prices that simulated conditions of effective competition (see Italy’s comment in recital 72 above).
(110)
This reasoning cannot be accepted, as it runs counter to the settled principle of EU case-law according to which ‘the fact that a Member State seeks to approximate, by unilateral measures, conditions of competition in a particular sector of the economy to those prevailing in other Member States cannot deprive the measures in question of their character as aid’ (35). The Commission considers that the same principle applies to situations where a Member State seeks to approximate conditions of competition to those that would prevail in a fully competitive market.
(111)
Further, if this submission were to be accepted, there would be no State aid where a Member State granted a subsidy to bridge the gap between a price freely negotiated between two market operators and the theoretical price at which agreement might have been arrived at in conditions of full competition. This would defeat the fundamental purpose of State aid control.
(112)
Italy contends that these tariffs are identical to the Alumix tariff, which the Commission considered not to constitute aid (see recital 74 above), and should likewise be considered free of aid.
(113)
The Commission points out that the situation on which the Commission took a position in the Alumix case was very different. In Alumix, the tariff was granted by ENEL, which at the time was a public body supplying electricity on a monopoly basis in an electricity market which had yet to be liberalised (36). In that situation, the Commission had to ascertain whether ENEL was selling at an artificially low price or behaving like a rational market economy operator. Given the monopoly over electricity generation and supply held by ENEL, there was no competitive market price to which the Commission could refer to assess the existence of an advantage. Therefore, the Commission devised a method to identify the lowest theoretical market price at which a rational supplier would be prepared to sell to its ‘best customer’.
(114)
However, this method cannot be applied in a situation where prices are negotiated by end-users with power suppliers on a liberalised market and are subsidised by compensatory payments ex post. Thus the analysis in the Alumix decision, and the Commission’s findings in that case, are manifestly devoid of relevance here. This was borne out by the judgment of the Court of First Instance which upheld the decision to open the formal investigation in Alcoa (37) (paragraph 132 of the judgment).
(115)
In the present case, the market operator principle does not apply. The position would have to be assessed in the light of the market operator test if the State sold electricity to the companies concerned, either directly or through a State-owned company, as it did in Alumix. But here the electricity is supplied by private companies. There is therefore no need, as there was in Alumix, to examine whether the State’s behaviour has been comparable to that of a rational market operator.
(116)
It must be concluded that the 2004 and 2005 compensatory payment systems mitigate the charges payable under the supply contracts concluded by the beneficiaries, which would normally have to be included in the companies’ budgets. In line with well-established case-law, therefore, the disputed measures confer an economic advantage on the recipients (38).
5.1.2. Selectivity
(117)
Since the preferential electricity tariffs in Italy are granted exclusively to undertakings operating existing facilities located in Sardinia and belonging to a closed list of industries identified in the legislative and regulatory instruments that form the legal basis of the measures, the advantage they confer is a selective one.
5.1.3. State resources and imputability to the State
(118)
It is settled case-law that an advantage constitutes State aid within the scope of Article 87(1) TFEU only if it is granted directly or indirectly through State resources (39) and is imputable to the State (40).
(119)
As explained in recital 28, the compensatory payments at issue here are financed by means of a parafiscal charge collected by the Equalisation Fund via the A4 component of the electricity tariff. This charge is obligatory, being imposed by means of decisions of the AEEG that implement national legislation. The Equalisation Fund is a public body established by law which carries out its functions on the basis of precise instructions laid down in the decisions of the AEEG.
(120)
It is also settled case-law that the yield of a levy which is obligatory under national law and is paid to a body established by law constitutes a State resource within the meaning of Article 87(1) of the Treaty when it is earmarked for the funding of a measure which fulfils the other criteria of that Article (41).
(121)
Italy relies on the judgment of the Court of Justice in PreussenElektra (42) to substantiate the thesis that the measure at hand is not financed through State resources. Italy argues that the funds required to finance the tariff are transferred by private parties (electricity consumers) to private parties (the beneficiaries); the role of the State is confined to the enactment of a law requiring payment of the required sums, with no discretion to dispose of the funds other than in the implementation of the statutory scheme. In particular, according to Italy and several of the beneficiaries, the Equalisation Fund cannot exercise any control over the funds, and is merely an accounting intermediary.
(122)
In the PreussenElektra case, the Court held that an obligation imposed on private electricity supply undertakings to purchase electricity produced from renewable energy sources at minimum prices higher than the real economic value of that type of electricity did not constitute State aid, because the measure did not involve any direct or indirect transfer of State resources.
(123)
The Commission points out that in PreussenElektra the resources required to finance the measure were provided by the electricity suppliers directly to the producers of renewable energies, without transiting through any public body. In that system, the sums to be transferred could never be at the disposal of the Member State’s authorities. In the case at hand, however, the monies transit through a public body, the Equalisation Fund, before being channelled to the final beneficiary. Thus PreussenElektra addresses different factual circumstances, and is not relevant to the present case.
(124)
The judgment in Pearle (43) cannot assist Italy or the beneficiaries either. In Pearle, the Court found that, under certain specific conditions, the yield of a levy which transited through a public body did not constitute State resources. In Pearle, the measures were financed entirely by a particular trade at the sole initiative of the trade itself. The monies were collected via a parafiscal levy transiting through a public body which could not at any time dispose of the funds freely. In addition, there was a correspondence between the entities which paid the levy and those which received the benefits of the measure.
(125)
Italy contends that the Equalisation Fund does not have any discretion in the disbursement of the funds, which are earmarked for the financing of the tariffs and never come within ‘the perimeter of public finance’. Thus the State cannot freely dispose of the funds, and consequently the funds do not constitute State resources.
(126)
As a preliminary remark, it should be pointed out that, while some of the Pearle criteria may subjectively be viewed as more central than others, there is no such thing as a ‘key criterion’ in Pearle. The tests enumerated in the judgment are cumulative. This is also the interpretation given by the Court of First Instance in Earl Salvat, where it examined a parafiscal levy challenged in that case in the light of each and every one of the Pearle criteria (44).
(127)
Before considering the role played by the Equalisation Fund, the Commission has ascertained whether any of the other tests enumerated in Pearle are satisfied. It is clear that here, by contrast with the Pearle case, the disputed tariffs were established at the initiative of the State, not at the initiative of an economic sector. In Pearle, moreover, the beneficiaries of the measure were also the sole contributors of the resources used, so that the intervention of the public body did not tend to create an advantage which would constitute an additional burden on the State. In the case at hand, the beneficiaries do not bear the financial burden of the levy, which rests solely on electricity consumers. Thus the Pearle judgment cannot validly be relied upon irrespective of whether merit can be found in the argument that the Equalisation Fund is a mere accounting intermediary.
(128)
Turning now to the Equalisation Fund itself, the Commission points out that, according to settled case-law, no distinction should be made between cases where the aid is granted directly by the State and cases where it is granted by a public or private body designated or established by the State (45). Thus the public or private status of the Equalisation Fund is not a determining factor for the purpose of applying the State aid rules. The fact that the Equalisation Fund is a public body does not automatically mean that Article 107 TFEU is applicable (46); similarly, the intervention of a private body would not in itself preclude application of that Article.
(129)
However, the analysis cannot be limited to the powers of the Equalisation Fund in its capacity as a public body. What has to be ascertained, rather, is the more general question whether the State, either directly or through any other body designated by it, can exercise control over the funds used to finance the tariff. The same test would have to be applied if the Equalisation Fund were a private body.
(130)
The recent judgment of the Court of Justice in the Essent (47) case provides definitive guidance on this point. In Essent, the Netherlands had introduced by law a surcharge on electricity prices. The surcharge was paid by electricity consumers to network operators, which in turn transferred the monies to a designated company, SEP. SEP had no discretion in the management of the funds and operated under close control by the authorities. The Court came to the conclusion that the proceeds of the surcharge constituted State resources, because the surcharge on the price of electricity was imposed by national law, and therefore constituted a charge, and SEP was not entitled to use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by the law, so that the monies remained under public control and were thus available to the national authorities. The Court considered that this was sufficient for such monies to be characterised as State resources.
(131)
The similarities with the case at hand are evident. The surcharge on the electricity price used to finance the tariffs at issue here is imposed, as in Essent, by law. The Equalisation Fund plays the same role as SEP, as it centralises and manages the proceeds of the parafiscal charge, and is subject to the same constraints, as it cannot use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by law (the financing of preferential tariffs). The State is in a position to control and orient the use of the resources: the Equalisation Fund discharges its accounting functions on precise instructions from the AEEG, which acts within its statutory regulatory powers and/or in implementation of national legislation. Thus the resources handled by the Equalisation Fund remain under public control at all times.
(132)
This analysis is consistent with the Commission’s decision in the Italian stranded costs case, in which it classified as State resources the monies administered by the Equalisation Fund in the A6 account (48).
(133)
The classification as State resources of the monies administered by the Equalisation Fund was borne out in the judgment of the Court of First Instance in the Iride case (49).
(134)
Italy’s Supreme Court of Cassation had already ruled that the legal personality of the Equalisation Fund was not separate from that of the Italian State, and that the monies transferred to the Equalisation Fund should be considered State property, even if they derived from private entities and were intended for private undertakings (judgment No 11632/03 of 3 April 2003). In the Iride case, the applicants, Iride SpA and Iride Energia SpA, brought an action in the Court of First Instance challenging a decision whereby the Commission had categorised as State resources the sums administered by the Equalisation Fund in the A6 account. The arguments put forward by the applicants were very similar. They disputed the substance of the Court of Cassation’s ruling, contending that the role of the Equalisation Fund was merely that of an accounting intermediary between private citizens subject to a financial obligation and the beneficiaries of the sums concerned, a role which did not allow the Equalisation Fund to make use of the monies deposited even for a short period of time. The applicants also claimed that the case-law developed in PreussenElektra was applicable.
(135)
The Court of First Instance, after pointing out that it had no jurisdiction to review the interpretation of Italian legislation by the Court of Cassation, confirmed that the monies held in the Equalisation Fund’s A6 account were to be classified as State resources, because, in addition to being State property, they were under constant State control (50).
(136)
That conclusion concerned the Equalisation Fund’s A6 account, used to finance the stranded costs of Italy’s electricity sector. It can, however, logically be extended to the A4 component, which finances the disputed tariffs. The judgment of the Court of Cassation was based on an analysis of the legal personality of the Equalisation Fund, and its finding with respect to State property therefore applies to all of the monies deposited with the Equalisation Fund. The same is true of the finding by the Court of First Instance that the State can control the resources administered by the Equalisation Fund. There is no difference between the A6 account and the A4 component other than the purpose to which the resources are put (covering stranded costs in the case of the A6 account, and financing preferential tariffs in the case of the A4 component). The sums transferred to the Sardinian beneficiaries from the A4 component must therefore also be categorised as State resources.
(137)
In addition to being financed by State resources, the disputed tariffs are imputable to the State, since the legal basis for the measures is laid down in national legislation and decrees and in the decisions taken by the AEEG, which is a public body, in the exercise of its public authority functions (51).
5.1.4. Effect on trade and distortion of competition
(138)
As regards the effect of the measures on trade between Member States and the ensuing distortion of competition, it is undisputed that the markets concerned (lead, zinc, silver, aluminium and chlorine/soda) are fully open to competition. This by itself is enough to establish that the tariffs have an effect on intra-Union trade.
(139)
Nevertheless, the Commission has considered the argument advanced by the beneficiaries and by Italy that in the metals industry (the argument has not been put forward expressly in respect of chlorine) the tariffs have no effect on trade and do not distort competition because there are no actual trade flows between Member States; no such trade flows are likely to develop, and in view of the particular features of the industry the tariffs do not damage the beneficiaries’ competitors in the Union.
(140)
In the Commission’s decisions and the judgments of the Court of Justice it has never been accepted that an absence of actual trade flows shows that an aid measure has no effect on intra-Union trade. The Court has in fact consistently ruled that aid to an undertaking may be such as to affect trade between the Member States and distort competition even if the beneficiary undertaking does not participate in intra-Union trade itself. Where a Member State grants aid to an undertaking, domestic production may for that reason be maintained or increased, with the result that undertakings established in other Member States have less chance of exporting their products to the market in that Member State (52).
(141)
Moreover, the pattern of decreasing EU production, increasing imports from non-Union countries, and limited or no trade flows between Member States is not unusual: indeed it is typical of industries which are experiencing structural difficulties or which are subject to high competitive pressure. Such industries are particularly sensitive to measures taken by Member States to improve the competitive position of their domestic industries.
(142)
The fact that production of zinc, lead and silver in Italy is too modest to affect the reference price is irrelevant. The fact that there is a reference price for these metals which is not easily influenced by conditions of production in a single Member State does not mean that there cannot be competition between undertakings based in the EEA and selling on the worldwide metal markets. It is conceivable that aid to the Sardinian beneficiaries will not enable them to reduce the world price for their products and squeeze competitors out of the market, and that other European producers may remain in business as long as they can sell profitably at the world price. But the profits obtained in Italy thanks to the subsidised electricity tariffs strengthen the companies’ competitive position in a general sense. For example, accumulated capital reserves can be used to take over competitors and to increase market share. This reasoning is all the more relevant considering that some of the beneficiaries belong to multinational companies (53).
(143)
Contrary to what the beneficiaries claim, the fact that the price paid in Italy in the sectors concerned is comparable to the average electricity price paid in Europe by competing producers cannot be taken as evidence that the interests of other European producers are not threatened by the Italian tariff. It was clearly established in Case C-372/97 Italy v Commission that unilateral measures aimed at approximating conditions of competition in a Member State to those prevailing in other Member States do affect trade (and therefore cannot escape classification as aid). Moreover, some of the power supply agreements in place in other Member States may involve State aid, and the Commission has opened in-depth investigations into several measures of this kind (54). Even though this defence has not been put forward expressly by Italy or Alcoa, the Commission considers it useful to draw attention to the well-established principle that the existence of unlawful aid in some Member States cannot justify the adoption of similar measures by another Member State.
(144)
In any event, the complaints received from the beneficiaries’ competitors provide an indication that the disputed tariffs do raise competition problems and affect trade within the Union.
(145)
Moreover, Italy did not notify the 2004 tariffs. According to settled case-law, where aid has not been notified, the Commission is not obliged to demonstrate the actual consequences of the measure on competition and trade between Member States: ‘If the Commission were required in its decision to demonstrate the real effect of aid which had already been granted, that would immediately favour those Member States which grant aid in breach of the duty to notify laid down in Article 93(3) of the [EC] Treaty, to the detriment of those which do notify aid at the planning stage’ (55).
(146)
The conclusion must be drawn that the disputed preferential electricity tariffs are liable to improve their beneficiaries’ competitive position vis-à-vis competing undertakings in the EU. It is settled case-law that in such circumstances it must be held that trade between Member States is affected and competition distorted (56).
5.1.5. Conclusions on the presence of aid
(147)
The Commission concludes that the disputed 2004 and 2005 tariffs constitute State aid within the meaning of Article 87(1) TFEU and can be authorised only if they qualify for one of the exemptions provided for in the Treaty. This conclusion is consistent with that arrived at in the Alcoa case, which concerned virtually identical tariffs.
5.2. New aid or existing aid
(148)
The situations in which a measure constitutes existing aid are exhaustively enumerated in Article 1 of Council Regulation (EC) No 659/1999 of 22 March 1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (57).
(149)
It is undisputed that the measures at issue were not put into effect before Italy’s accession to the Union (Article 1(b)(i) of the Regulation), are not deemed to have been authorised owing to the Commission’s failure to take a decision within the prescribed procedural deadlines (Article 1(b)(iii)), and cannot be deemed to be existing aid owing to the expiry of the limitation period (Article 1(b)(iv)). They did not become aid as a result of the evolution of the common market and without having been altered by the Member State (first sentence of Article 1(b)(v)).
(150)
In the light of the above, the Commission considers that the disputed tariffs constitute new aid.
5.3. Lawfulness of the aid
(151)
Pursuant to Article 108(3) TFEU, Member States must notify any plans to grant or alter aid, and may not put the proposed measures into effect until the notification procedure has resulted in a final decision.
(152)
Since Italy failed to notify Article 1 of the 2004 Decree, the 2004 tariffs constitute unlawful aid.
(153)
But Italy did notify Article 11(12) of Law No 80/2005, and refrained from implementing that measure. It has therefore complied with its obligations under Article 108(3) TFEU.
6. COMPATIBILITY OF THE AID
(154)
In derogation from the general prohibition on State aid laid down in Article 107(1) TFEU, aid may be declared compatible if it qualifies for one of the exceptions enumerated in the Treaty.
(155)
The 2004 and 2005 tariffs constitute operating aid. Italy’s claim that the 2005 tariffs should not be considered operating aid because they are part of a regional support strategy and are conditional upon productive investment should be dismissed. Even though the memorandum of understanding provides that the beneficiaries must carry out certain investments, the aid component in the 2005 preferential tariffs is not a proportion of the eligible expenditure, and is not subject to a maximum aid intensity. There are no indications that the measure complies with the criteria for investment aid, or that the aid is proportional. Instead, the measure is clearly pegged to electricity consumption and aimed at mitigating electricity procurement costs, which are operating costs incurred by the companies concerned. Thus it cannot be construed as investment aid.
(156)
Operating aid is, in principle, incompatible with the internal market. In Case C-86/89 Italy v Commission, the Court of Justice found ‘that the aid in question, which was granted without any specific conditions and solely according to the quantities used, should be regarded as an operating aid to the undertakings concerned and that, as such, it affected trading conditions to an extent contrary to the common interest’ (58).
(157)
In Case T-459/93 Siemens v Commission the Court of First Instance recalled the principle that ‘operating aid, that is to say, aid intended to relieve an undertaking of the expenses which it would itself normally have had to bear in its day-to-day management or its usual activities, does not in principle fall within the scope of Article 92(3) aforesaid [now Article 107(3) TFEU] … According to the relevant case-law, the effect of such aid is in principle to distort competition in the sectors in which it is granted, whilst nevertheless being incapable, by its very nature, of achieving any of the objectives of the aforesaid exceptions’.
(158)
Nevertheless, there are clearly defined situations in which operating aid may be granted. In particular, operating aid may be granted for environmental purposes on the basis of the Community guidelines on State aid for environmental protection (59). In assisted areas operating aid can also be authorised on an exceptional basis as regional aid. The Commission has assessed whether the disputed tariffs might fall into one of these categories.
(159)
The Commission observes that the tariffs do not pursue any environmental purpose, and consequently cannot be authorised as environmental aid.
6.1. Compatibility with the 1998 Regional Aid Guidelines
(160)
Exceptionally, operating aid may be granted in assisted areas eligible for aid under the exemption in Article 107(3)(a) TFEU. The Region of Sardinia was eligible for such aid until the end of 2006. The Commission has therefore examined whether, during that period, the 2004 and the 2005 tariffs could be authorised under the 1998 Regional Aid Guidelines.
(161)
According to point 4.15 of the Guidelines, operating aid can be granted exceptionally, provided that (i) it is justified in terms of its contribution to regional development and its nature and (ii) its level is proportional to the handicaps it seeks to alleviate. It is for the Member State to demonstrate the existence of any handicaps and gauge their importance. Under point 4.17 of the Guidelines, operating aid must be both limited in time and progressively reduced.
(162)
According to point 2 of the Guidelines, ‘An individual ad hoc payment made to a single firm, or aid confined to one area of activity, may have a major impact on competition in the relevant market, and its effects on regional development are likely to be too limited … Consequently, the derogations in question [from the general prohibition of aid] will normally be granted only for multisectoral aid schemes open, in a given region, to all firms in the sectors concerned’. An electricity tariff which is granted selectively to a few individual undertakings in certain sectors is clearly not in line with the spirit of regional aid, which expected to be multisectoral. However, since there is no absolute prohibition of ad hoc regional aid, the Commission has considered whether there are any exceptional circumstances that would warrant the granting of the tariff.
(163)
The Commission has considered, in particular, the deficiencies of the Sardinian electricity market, as documented by Italy and the beneficiaries, to assess whether they might constitute a regional handicap.
6.1.1. The Sardinian electricity market in the Italian context
(164)
The Italian electricity market is generally highly concentrated, although less so in the north of the country. The dominant operator in all zones is the former monopolist ENEL, except in Sardinia, where it holds a duopoly with E.ON. ENEL has considerable market power and has been found by the Italian competition authority to have abused this power in several instances. Electricity prices in Italy are generally high, owing to a generation mix based largely on fossil fuels (essentially gas), the absence of nuclear capacity, and congestion on the interconnectors with the rest of Europe.
(165)
In Sardinia, which accounts for 4,1 % of net installed power in Italy (60), electricity is produced mainly in thermoelectric power plants using fossil fuels (coal, fuel oil, and refinery tar). The island has no natural gas distribution infrastructure.
(166)
Sardinia suffers from excess generation capacity, especially in the high-cost segment (oil-fired plants), owing to the Government’s plans to concentrate Italy’s heavy industry on the island, which have never come to fruition, and which led ENEL to overinvest in generation plants. Apart from being structurally more expensive, the plants are quickly becoming technically obsolete. During the period under consideration, the export of Sardinian electricity to the Italian mainland was limited by the modest capacity of the interconnector, which was prone to congestion (61).
(167)
Two power companies, ENEL and E.ON, together hold a 95 % market share of electricity supply in Sardinia (roughly 58 % E.ON and 42 % ENEL). According to the Energy Sector Inquiry (62), Sardinia can be classified in competition terms as a duopoly with collective dominance. Market concentration is high, though not the highest in Italy (63). Owing to their control of virtually all mid-merit to peak plants, E.ON and ENEL set the price at most times of the day. However, the situation in Sardinia appears less critical than in the south of Italy, where ENEL alone sets the price at all times of day (64).
(168)
Wholesale electricity prices in Italy are among the highest in Europe (65), and prices in Sardinia are among the highest in Italy. In 2007, the national average price (PUN) was EUR 70,99 per MWh, whereas the average Sardinian zonal price was EUR 75,00 per MWh, down from EUR 80,00 per MWh in 2006 (66). In 2008 and 2009, average regional prices in Sardinia continued on an upward trend. In the first half of 2009, prices in Sardinia remained constantly above the national average (with an average price of EUR 106,60 per MWh compared with a PUN of EUR 60,50 per MWh).
(169)
Prices paid in Sardinia by the beneficiaries of the tariffs in 2004/2005, on the basis of bilateral contracts, ranged from EUR 60 to EUR 65 per MWh. It has not been possible to compare these prices to those recorded on the Italian mainland, as the Commission does not possess the relevant data (which Italy has claimed it is unable to provide - see recital 92 above). However, based on the above analysis of general price trends, which may be broadly representative of price trends in bilateral contracts, it seems possible to presume that, in the period under consideration, energy-intensive undertakings in Sardinia paid a higher price than on the Italian mainland.
(170)
In conclusion, the electricity market in Sardinia exhibits a combination of problems, including high prices, a high degree of market concentration, dominant operators’ market power, excess generation capacity in the high-cost segment, relative inefficiency of obsolete generating plants, lack of access to natural gas infrastructure, and insufficient interconnection. These problems are likely to translate into higher electricity prices for end-users, including the most energy-intensive ones.
6.1.2. Existence of a regional handicap
(171)
The first issue to be addressed is whether such problems constitute a regional handicap, i.e. whether they have a severe impact on the economic development of Sardinia. In case C 34/02, the Commission did not accept that the lack of energy interconnection constituted a handicap (67). While it is true that SMEs suffer less from high electricity prices than do large, energy-intensive industries, nevertheless the welfare of an individual industry cannot be automatically equated to the welfare of a region. The Commission considers that Italy has not sufficiently substantiated the alleged regional handicap arising from the state of the Sardinian electricity market.
(172)
But even if one were to suppose that there was indeed a regional handicap, the criteria laid down by the Regional Aid Guidelines would still have to be fulfilled. The Commission has accordingly assessed whether these tests are satisfied.
6.1.3. Contribution to regional development
(173)
Aid must sustainably contribute to regional development and be proportional to the handicaps it seeks to alleviate. Operating aid in an assisted region cannot be authorised by reason of difficulties experienced by one industry, but must be shown to make a lasting contribution to regional development. In the case at hand, this is unlikely. Even if one were to accept that the maintenance on the island of some industrial production facilities would contribute to employment and to the maintenance of a manufacturing base on the island, the effects would not be lasting. If high electricity prices are a structural problem in Sardinia, as Italy claims, the difficulties experienced by energy-intensive industries will resurface as soon as the tariffs are removed.
(174)
The Italian authorities present the tariffs as a temporary measure, designed to last only until the completion, in 2010, of the infrastructure projects currently under way in connection with energy generation and interconnection (the GALSI pipeline and the SAPEI marine cable) (68). Italy’s argument is that better interconnection will bring the prices charged to these companies down. The Commission considers that, while the new infrastructure may reduce or level out price disparities between Sardinia and the mainland, it seems highly unlikely that such projects could halve electricity prices, so as to bring them to the levels allegedly required to make these industrial activities profitable in the long term.
(175)
The Commission also points out that the existence of a State subsidy aimed at reducing electricity costs for large users does not encourage electricity suppliers to bring prices down in order to avoid losing their largest customers, nor does it prevent a worsening of their cost structures. Instead, the subsidy tends to heighten the incentive for suppliers to exploit their market power. Therefore, even if were true, given the situation of overcapacity, that energy-intensive companies would normally be able to obtain a competitive price were it not for the market power of the electricity suppliers (who, according to Italy and the beneficiaries, have an interest in keeping prices high), the Commission considers that the preferential tariff is not the appropriate instrument to curtail such market power.
6.1.4. Proportionality
(176)
The subsidy granted to the beneficiaries of the tariffs is not calculated in such a way as to offset the regional disparity (i.e. the differential between electricity prices in mainland Italy and prices in Sardinia for the same category of customer), but rather aims to align Sardinian prices on those paid by the beneficiaries’ competitors in the EU. The prices set for the Sardinian beneficiaries are particularly low, and certainly below prices on mainland Italy, which are among the highest in the EU. Therefore, the tariffs are not proportional to the regional handicap they allegedly seek to alleviate.
(177)
The very method chosen to calculate the amount of the subsidy suggests that the measure pursues an industrial policy objective rather than a regional objective. Indeed, the industrial policy dimension of the tariffs has been underlined repeatedly by Italy in its submissions.
6.1.5. Degressivity
(178)
Regional operating aid must be progressively reduced (point 4.17 of the Regional Aid Guidelines). Since the updating mechanisms for the 2004 and the 2005 tariffs are different, they have been assessed separately.
(179)
The 2004 tariffs are indexed on the basis of variations in fuel prices and can only increase or remain unchanged. According to Italy, this ensures that the aid is progressively reduced. The Commission considers that the requirement of degressivity can be considered fulfilled only if the compensatory payments - which are equal to the effective amount of the aid - are guaranteed to decrease over time. It is not sufficient that the tariff should increase over time, since a higher tariff may nevertheless represent a higher volume of aid if, in the meantime, the prices charged to end users in the market concerned have increased faster than the tariff. The Italian method does not provide any guarantee in this respect (69).
(180)
As regards the 2005 tariffs, The Commission has assessed the indexation mechanism introduced by Article 11(13) of Law No 80/2005, as interpreted by the AEEG in decision 217/05 (see recital 33). According to the implementing rules laid down by the AEEG, the tariff is to be increased yearly by a percentage reflecting trends in electricity prices in the EU, but the increase cannot exceed 4 %. According to Italy, this mechanism ensures progressive reduction.
(181)
The Commission takes the view, however, that the fact that the nominal tariff is subject to a rather limited annual increase does not mean that the net amount of aid - as measured by the compensatory payments - will decrease over time.
(182)
If it is accepted that price trends on power exchanges can be considered broadly representative of changes in bilateral contract prices, as Italy has suggested, the 2005 tariffs would be degressive only in the event of a drop in average EU prices (since the tariffs cannot decrease, but only increase). In all other cases the tariffs would confer a growing advantage (70). Since, from 2004 until at least 2007, EU average electricity prices were on a sharp upward trend (rising faster than 4 % a year) the element of aid contained in the 2005 tariffs would have increased over time.
(183)
Italy further contends that, in reality, bilateral contracts are less prone to price increases than prices on power exchanges, and that therefore the 2005 tariffs are de facto degressive. The Commission points out that the indexation method submitted for assessment is based on variations in prices on power exchanges, and that Italy has not submitted data on the evolution of bilateral contract prices. Thus Italy’s statement is not sufficiently substantiated.
(184)
In fact, the limited information at the Commission’s disposal suggests the opposite, i.e. that bilateral contract prices increased sharply in Sardinia (see, for example, Eurallumina’s statement that in 2005/2006 it paid a price of EUR 80 per MWh on the free market, up from EUR 65 per MWh in 2004). In these circumstances, had the tariffs been implemented, the compensatory payments would have increased over time.
(185)
Thus neither the 2004 tariffs nor the 2005 tariffs fulfil the degressivity requirement.
6.1.6. Conclusions on the compatibility of the measure as regional aid
(186)
The Commission concludes that the tariffs at issue cannot be considered compatible as regional aid under the 1998 Regional Aid Guidelines. Since Sardinia ceased to be assisted pursuant to Article 107(3)(a) after December 2006, it is not necessary to examine the compatibility of the aid in the light of the Regional Aid Guidelines for 2007-2013.
(187)
The Commission took a similar negative position in 2005 in respect of a measure designed to reduce Eurallumina’s energy costs in Sardinia. The Commission considered that the disputed measure, which took the form of an exemption from excise duties on heavy oils, could not be authorised on the basis of the Regional Aid Guidelines (71).
6.2. Other considerations relevant to compatibility
(188)
It has been submitted by Italy and the undertakings concerned that the schemes serve the purpose of remedying the shortcomings of the electricity markets, which have not yet delivered competitive prices. They argue that energy prices are threatening the competitiveness of energy-intensive industries. The aid has an incentive effect, they contend, since without it the companies would close down.
(189)
The Commission does not consider it possible to accept that operating aid for a few industrial companies is an appropriate response to the lack of competition on the local electricity market, which affects all electricity users.
(190)
It is also questionable whether the aid is an appropriate and proportional means of preventing relocation outside the EU. There is no precedent in the Commission’s decisions or in the judgments of the Union’s lawcourts for accepting this argument as a justification for the granting of State aid. Decisions to relocate production, in whole or in part, are part of a company’s business strategy, and the Commission has never held that they constitute a market failure. In the Terni (72) and Alcoa (73) cases the Commission expressed doubts about similar arguments linking aid measures to the goal of preventing the relocation of industry outside the EU.
(191)
It should also be pointed out that the conclusions of specialised bodies such as the High Level Group on Competitiveness, Energy and the Environment (74), which have been cited in the course of the proceedings, do not suggest that special State aid should be granted to address the competitiveness issues raised by high energy prices, but instead defend the need for full compliance with the applicable State aid rules (75).
(192)
In the light of the above, the Commission considers that the disputed 2004 and 2005 tariffs do not qualify for any of the exemptions in Article 107 TFEU. The exemptions in Article 107(2) TFEU are not applicable, since the aid is not of a social character, is not designed to make good the damage caused by natural disasters or exceptional occurrences, and was not granted to compensate for the economic disadvantages caused by the division of Germany. The exemptions in Article 107(3)(b) and (d) TFEU are also inapplicable, since the measure is not aimed at promoting the execution of an important project of common European interest, or remedying a serious disturbance in the economy of a Member State, or promoting culture and heritage conservation. Turning to the exemption in Article 107(3)(a) TFEU, the analysis carried out above in recitals 160 to 187 demonstrates that the tariff cannot be approved as aid aimed at promoting the economic development of an area where the standard of living is abnormally low or where there is serious unemployment. With respect to Article 107(3)(c) TFEU, operating aid does not qualify for this exemption in principle, as indicated in recitals 155 to 158, and the Commission has not been able to identify any specific circumstances which might justify the granting of such aid in this case.
(193)
The Commission therefore considers that both the 2004 and the 2005 tariffs are incompatible with the internal market.
(194)
Having drawn this conclusion, the Commission does not need to examine the possible cumulative effect of the new aid and the old incompatible aid referred to in recital 31 in the light of the Deggendorf judgment.
7. RECOVERY
(195)
Article 14(1) of Regulation (EC) No 659/1999 states that in cases of unlawful aid which is not compatible with the internal market effective competition must be restored, unless recovery would be contrary to a general principle of Community law.
(196)
In the present case, only the 2004 tariffs (Case C 38/A/04) are subject to recovery, since the 2005 tariffs (Case C 13/06) have not been implemented.
7.1. Legitimate expectations and other general principles of Community law which might prevent recovery
(197)
According to settled case-law, when aid has been granted without prior notification under Article 108(3) TFEU the recipient of the aid cannot have a legitimate expectation that its grant is lawful (76). A diligent undertaking should be able to establish whether the notification procedure has been followed and whether the aid is lawful.
(198)
However, a recipient of illegally granted aid is not precluded from relying on exceptional circumstances on the basis of which it had legitimately assumed the aid to be lawful, and thus declining to refund that aid (77).
(199)
The beneficiaries of the 2004 tariffs have not made any submissions in this respect, nor has the Commission identified any exceptional circumstances which might have led the beneficiaries to entertain any legitimate expectation. In particular, no expectation that the tariffs would not constitute State aid could have arisen as a result of the 1996 Alumix decision. As indicated in the 2004 opening decision (see recital 37) the tariff that served as a blueprint for the disputed 2004 tariffs was not the original Alumix arrangement, which the Commission found did not constitute aid in 1996, but an entirely new measure, which had been substantially modified (in particular as regards its financing mechanism) (78) and extended in time by the Italian authorities. In this situation, a prudent recipient should have verified that the new measure was lawful.
(200)
The Commission further considers that recovery would not breach any other general principle of Community law.
7.2. Quantification of the amounts to be recovered
(201)
All incompatible aid received by Portovesme, ILA and Eurallumina under Article 1 of the 2004 Decree must be recovered, with interest, in accordance with Chapter V of Commission Regulation (EC) No 794/2004 of 21 April 2004 implementing Council Regulation (EC) No 659/1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (79).
(202)
The purpose of recovery is to restore the recipients to the competitive position they occupied before the grant of the incompatible aid by eliminating the undue advantage conferred by it. In the case at hand, the advantage conferred is equal to the difference between the preferential tariff and the electricity price the beneficiaries would have paid on the market in the absence of the disputed tariffs.
(203)
All the companies concerned were purchasing electricity on the basis of bilateral contracts at the time the tariffs were introduced. The State intervened to subsidise the contractually agreed price by making compensatory payments. The amounts to be recovered are therefore equal to the compensatory payments received by the recipients over the period concerned (see recital 30).
8. CONCLUSION
The Commission finds that both the 2004 and the 2005 tariffs constitute operating aid which is not eligible for any exemption from the general prohibition of State aid under the EC Treaty, and is therefore incompatible with the internal market.
In the case of the 2004 tariffs, which were unlawfully implemented in breach of Article 108(3) TFEU, all payments of outstanding aid must be cancelled, while the aid already paid must be recovered. The amount to be recovered corresponds to the sum of all compensatory payments made by the Equalisation Fund to Portovesme, ILA and Eurallumina.
The 2005 tariffs, which were duly notified by Italy as required by Article 108(3) TFEU, must not be applied,
HAS ADOPTED THIS DECISION:
Article 1
1. The State aid which Italy plans to grant to Portovesme Srl, Eurallumina SpA, ILA SpA and Syndial SpA under Article 11(12) of Decree-Law No 35 of 14 March 2005, converted into statute by Law No 80/2005 of 14 May 2005, is incompatible with the internal market.
2. The aid may accordingly not be granted.
Article 2
The State aid unlawfully granted by Italy in breach of Article 108(3) TFEU, on the basis of Article 1 of the Prime Ministerial Decree of 6 February 2004, amounting to EUR 12 845 892,82 for Portovesme Srl, EUR 5 208 152,05 for Eurallumina SpA, and EUR 291 120,27 for ILA SpA, is incompatible with the internal market.
Article 3
1. Italy shall recover the aid referred to in Article 2 from the beneficiaries.
2. The sums to be recovered shall bear interest from the date on which they were put at the disposal of the beneficiary until their actual recovery.
3. The interest shall be calculated on a compound basis in accordance with Chapter V of Regulation (EC) No 794/2004.
4. Italy shall cancel all future payments of the aid referred to in Article 2 with effect from the date of adoption of this Decision.
Article 4
1. Recovery of the aid referred to in Article 2 shall be immediate and effective.
2. Italy shall ensure that this Decision is implemented within 4 months following the date of notification of this Decision.
Article 5
1. Within two months following notification of this Decision, Italy shall submit the following information to the Commission:
(a)
the total amount (principal and recovery interest) to be recovered from the beneficiary;
(b)
a detailed description of the measures already taken and planned to comply with this Decision;
(c)
documents demonstrating that the beneficiary has been ordered to repay the aid.
2. Italy shall keep the Commission informed of the progress of the national measures taken to implement this Decision until recovery of the aid referred to in Article 2 has been completed. At the Commission’s request, it shall immediately submit information on the measures already taken and planned to comply with this Decision. It shall also provide detailed information concerning the amounts of aid and recovery interest already recovered from the beneficiary.
Article 6
This Decision is addressed to the Italian Republic.
Done at Brussels, 23 February 2011.