ДИРЕКТИВА 2011/95/ЕС НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 13 декември 2011 година
относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила
(преработен текст)
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 78, параграф 2, букви а) и б) от него,
като взеха предвид предложението на Европейската комисия,
като взеха предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (1),
в съответствие с обикновената законодателна процедура (2),
като имат предвид, че:
(1)
В Директива 2004/83/ЕО на Съвета от 29 април 2004 г. относно минималните стандарти за признаването и правното положение на гражданите на трети страни или лицата без гражданство като бежанци или като лица, които по други причини се нуждаят от международна закрила, както и относно съдържанието на предоставената закрила (3) следва да се направят голям брой изменения по същество. С оглед постигане на яснота посочената директива следва да бъде преработена.
(2)
Общата политика в областта на убежището, включваща Обща европейска система за убежище, представлява съставен елемент на целта на Европейския съюз за постепенното създаване на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, открито за онези, които, подтикнати от обстоятелствата, търсят по законен начин закрила в Съюза.
(3)
На специалната среща на Европейския съвет в Тампере от 15 и 16 октомври 1999 г. беше постигната договореност да се създаде Обща европейска система за убежище, основана на цялостното и пълно прилагане на Женевската конвенция от 28 юли 1951 г. за статута на бежанците („Женевската конвенция“), допълнена с Нюйоркския протокол от 31 януари 1967 г. („Протокола“), и по този начин да се утвърди принципът за забрана на връщането и да се гарантира, че никое лице няма да бъде върнато на територията, на която то би било изложено на опасност от преследване.
(4)
Женевската конвенция и Протоколът представляват крайъгълен камък на международноправния режим за закрила на бежанците.
(5)
Заключенията на Европейския съвет от Тампере предвиждат, че Общата европейска система за убежище следва да включва в краткосрочна перспектива сближаване на правилата относно признаването на бежанците и съдържанието на статута на бежанец.
(6)
Заключенията на Европейския съвет от Тампере уточняват също така, че правилата относно статута на бежанец би следвало да бъдат допълнени и с мерки за субсидиарни форми на закрила, които да предлагат сходен статут на всяко лице, което се нуждае от такава закрила.
(7)
Първият етап на създаване на Обща европейска система за убежище е вече изпълнен. На 4 ноември 2004 г. Европейският съвет прие Хагската програма, която съдържа целите, които трябва да бъдат постигнати в пространството на свобода, сигурност и правосъдие през периода 2005-2010 г. В тази връзка Хагската програма прикани Европейската комисия да приключи оценката на правните инструменти от първата фаза и да представи на Европейския парламент и на Съвета правните инструменти от втората фаза, за да могат те да бъдат приети преди края на 2010 г.
(8)
В Европейския пакт за имиграцията и убежището, приет на 15 и 16 октомври 2008 г., Европейският съвет отбеляза, че между отделните държави-членки все още съществуват значителни различия, свързани с предоставянето на закрила и формите на тази закрила, и призова за нови инициативи за завършване на изграждането на Общата европейска система за убежище, предвидено в Хагската програма, които да предложат по-висока степен на закрила.
(9)
В Стокхолмската програма Европейският съвет отново потвърждава ангажимента си по отношение на целта за създаване на общо пространство на закрила и солидарност, основано на обща процедура за предоставяне на убежище и единен статут в съответствие с член 78 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС), за получилите международна закрила, най-късно до 2012 г.
(10)
С оглед на резултатите от направените оценки, на този етап е уместно да бъдат потвърдени принципите, които са в основата на Директива 2004/83/ЕО, както и да се търси постигане на по-висока степен на сближаване на правилата за признаването и съдържанието на международната закрила въз основа на по-високи стандарти.
(11)
Ресурсите на Европейския фонд за бежанците и на Европейската служба за подкрепа в областта на убежището следва да бъдат мобилизирани за предоставянето на адекватно подпомагане на усилията на държавите-членки за изпълнение на стандартите, определени във втората фаза на Общата европейска система за убежище, по-специално на онези държави-членки, които срещат специфичен и несъразмерно голям натиск за техните системи на убежище, по-специално поради тяхното географско или демографско положение.
(12)
Основната цел на настоящата директива е, от една страна, да гарантира прилагането от държавите-членки на общи критерии за определяне на лицата, които реално се нуждаят от международна закрила, и от друга страна, да гарантира минимално равнище на обезщетения за тези лица във всички държави-членки.
(13)
Сближаването на правилата относно признаването и съдържанието на статута на бежанец и статута на субсидиарна закрила би следвало да допринесе за ограничаване на вторичното придвижване на молителите за международна закрила между държавите-членки в случаите, в които това придвижване се дължи единствено на съществуващи различия в правните норми на държавите-членки.
(14)
Държавите-членки следва да могат да въвеждат или да поддържат по-благоприятни условия от стандартите, предвидени в настоящата директива, за гражданите на трети държави или за лицата без гражданство, които търсят международна закрила от държава-членка, когато подобна молба се разглежда като молба, подадена на основание, че съответното лице има качеството на бежанец по смисъла на член 1, буква А от Женевската конвенция или е лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила.
(15)
Гражданите на трети държави или лицата без гражданство, на които е разрешено да пребивават на територията на държавите-членки не поради необходимостта от международна закрила, а на базата на преценка, основана на съчувствие или на хуманитарни съображения, не попадат в приложното поле на настоящата директива.
(16)
Настоящата директива зачита основните права и съблюдава принципите, признати по-специално в Хартата на основните права на Европейския съюз. По-специално настоящата директива има за цел да гарантира пълното зачитане на човешкото достойнство и правото на убежище на лицата, подали молба за убежище, и на придружаващите ги членове на тяхното семейство, и да насърчи прилагането на членове 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 и 35 от посочената Харта, и поради това следва да бъде изпълнена съответно.
(17)
По отношението на третирането на лицата, които попадат в приложното поле на настоящата директива, държавите-членки са обвързани от задължения по международноправните актове, по които те са страна, включително по-специално тези, които забраняват дискриминацията.
(18)
„Висшият интерес на детето“ следва да има първостепенно значение за държавите-членки при изпълнението на настоящата директива, в съответствие с Конвенцията на Организацията на обединените нации за правата на детето от 1989 г. При определяне на висшия интерес на детето държавите-членки следва да обръщат особено внимание на принципа за целостта на семейството, благоденствието и социалното развитие на непълнолетното лице, на съображения, свързани със сигурността и безопасността, както и на мнението на непълнолетното лице, в зависимост от неговата възраст или степен на зрялост.
(19)
Необходимо е да се разшири понятието „членове на семейството“, за да се вземат предвид различните конкретни обстоятелства на зависимост и специалното внимание, което да бъде отделено на висшия интерес на детето.
(20)
Настоящата директива не засяга Протокола относно убежището, предоставяно на гражданите на държавите-членки на Европейския съюз, приложен към Договора за Европейския съюз (ДЕС) и ДФЕС.
(21)
Признаването на статута на бежанец е декларативен акт.
(22)
Консултациите с върховния комисар за бежанците на Организацията на обединените нации могат да предоставят полезни указания на държавите-членки, когато от тях се иска да се произнесат по предоставянето на статут на бежанец съгласно член 1 от Женевската конвенция.
(23)
Следва да се определят стандарти относно определението и съдържанието на статута на бежанец с цел подпомагане на компетентните национални органи на държавите-членки при прилагането на Женевската конвенция.
(24)
Необходимо е да се въведат общи критерии за признаване на статут на бежанец на лицата, подали молба за убежище по смисъла на член 1 от Женевската конвенция.
(25)
Необходимо е по-специално да се въведат общи понятия за необходимост от закрила, възникваща на място, източници на посегателство и на закрила, вътрешна закрила и преследване, включително причините за преследване.
(26)
Закрила може да бъде предоставяна, при наличието на желание и възможност за предлагане на закрила, или от държавата, или от партии или организации, включително международни организации, които отговарят на условията, предвидени в настоящата директива, които контролират даден район или значителна част от територията на държавата. Тази закрила следва да бъде реална и да няма временен характер.
(27)
Вътрешна закрила срещу преследване или тежки посегателства следва да е реално на разположение на молителя в част от държавата на произход, до която той може сигурно и законно да пътува, да има достъп и в която може основателно да се очаква да се установи. Когато преследването или тежките посегателства се извършват от държавата или от нейни представители, следва да се изхожда от презумпцията, че молителят няма на разположение реална закрила. Когато молителят е непридружено непълнолетно лице, наличието на подходящи грижи и режим на попечителство, съответстващи на висшия интерес на непридруженото непълнолетно лице, следва да представлява част от преценката за това, дали тази закрила е реално на разположение.
(28)
При разглеждането на молбите за международна закрила, представени от непълнолетни лица, държавите-членки следва да вземат предвид специфичните форми на преследване на децата.
(29)
Едно от условията за признаването на статут на бежанец по смисъла на член 1, буква А от Женевската конвенция е наличието на причинно-следствена връзка между причините за преследване, а именно раса, религия, националност, политическо мнение или принадлежност към определена социална група, и актовете на преследване или липсата на закрила срещу такива актове.
(30)
Необходимо е също така да се приеме ново общо понятие относно основанието за преследване „принадлежност към определена социална група“. За целите на определянето на дадена социална група следва надлежно да се вземат предвид проблемите, свързани с пола на молителя, включително неговата полова идентичност и сексуална ориентация, които могат да бъдат свързани с определени правни традиции и обичаи, водещи например до генитално осакатяване, насилствена стерилизация или принудителни аборти, доколкото те са свързани с основателни опасения на молителя за преследване.
(31)
Деянията, противоречащи на целите и принципите на Организацията на обединените нации, са посочени в Преамбюла и в членове 1 и 2 от Хартата на Организацията на обединените нации и освен това са включени в резолюциите на Организацията на обединените нации относно „мерките за борба с международния тероризъм“, съгласно които „терористичните актове, методи и практики, както и умишленото финансиране и планиране на актове на тероризъм и подстрекателството към такива актове противоречат на целите и принципите на Организацията на обединените нации“.
(32)
Така както е посочено в член 14, понятието „статут“ може да включва и статут на бежанец.
(33)
Следва да се установят също така стандарти относно определението и съдържанието на статута на субсидиарна закрила. Субсидиарната закрила би следвало да допълни закрилата на бежанците, предвидена в Женевската конвенция.
(34)
Необходимо е да се въведат общи критерии, въз основа на които да се признава, че лицата, подали молба за международна закрила, отговарят на условията за субсидиарна закрила. Тези критерии следва да бъдат определени на основата на международните задължения, произтичащи от актовете за правата на човека и вече съществуващите практики в държавите-членки.
(35)
Опасностите, на които изобщо е изложено населението или част от населението на една държава, обикновено не представляват сами по себе си индивидуални заплахи, които могат да бъдат квалифицирани като тежки посегателства.
(36)
Като общо правило членовете на семействата, поради самия факт на връзката си с бежанеца, рискуват да бъдат изложени на актове на преследване, които биха могли да представляват основание за предоставяне на статут на бежанец.
(37)
Понятието „национална сигурност и обществен ред“ обхваща също така случаите, в които гражданин на трета държава принадлежи към сдружение, поддържащо международния тероризъм, или подкрепя такова сдружение.
(38)
Когато решават относно правото на предимствата, предвидени в настоящата директива, държавите-членки следва надлежно да отчитат висшия интерес на детето, както и конкретните обстоятелства на зависимостта от лицето, на което е предоставена международна закрила, на близки роднини, които вече са в държавата-членка и които не са членове на семейството на това лице. При изключителни обстоятелства, когато близкият роднина на лице, на което е предоставена международна закрила, е семейно непълнолетно лице, което обаче не е придружено от своя(та) съпруг(а), може да се счита, че неговият висш интерес е свързан с първоначалното му семейство.
(39)
При изпълнение на призива на Стокхолмската програма за създаването на единен статут за бежанците или за лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, и с изключение на дерогациите, които са необходими и обективно обосновани, на лицата, на които е предоставен статут на субсидиарна закрила, следва да се предоставят същите права и предимства като тези, които са предоставени на бежанците съгласно настоящата директива, и те следва да отговарят на същите условия с оглед предоставянето ѝ.
(40)
В рамките, определени от техните международни задължения, държавите-членки могат да установят, че предоставянето на предимства по отношение на достъпа до работа, до социално осигуряване, до медицински грижи и до средства за интегриране изисква предварителното издаване на разрешение за пребиваване.
(41)
За да се активизира реалното ползване от лицата, на които е предоставена международна закрила, на правата и предимствата, посочени в настоящата директива, е необходимо да бъдат отчетени техните специфични нужди и конкретните предизвикателства за интеграцията, пред които те са изправени. Такова отчитане обикновено не следва да води до по-благоприятно третиране от това, предвидено за техните собствени граждани, без да се засяга възможността държавите-членки да въвеждат или запазват по-благоприятни стандарти.
(42)
В тази връзка по-специално са необходими усилия за решаване на проблемите, които не позволяват на лицата, на които е предоставена международна закрила, да получат реален достъп до образователните възможности, свързани със заетост, и до професионално обучение, inter alia, във връзка с финансови ограничения.
(43)
Настоящата директива не се прилага по отношение на финансовите средства, предоставяни от държавите-членки за развитие на образованието.
(44)
Необходимо е да бъдат разгледани специални мерки за реалното преодоляване на практическите затруднения, които срещат лицата, на които е предоставена международна закрила, по отношение на признаването за автентични на техните дипломи, сертификати или други удостоверения за професионални квалификации, придобити в чужбина, и особено поради липсата на документи и неспособността им да поемат разходите, свързани с процедурите за признаване.
(45)
По-специално, с цел да се избегнат социални трудности, е уместно на лицата, на които е предоставена международна закрила, да се осигури адекватна социална помощ и средства за издръжка, без дискриминация в контекста на социалното подпомагане. По отношение на социалното подпомагане, условията и редът за предоставяне на основни обезщетения на лицата, на които е предоставен статут на субсидиарна закрила, следва да се определят от националното право. Възможността за ограничаване на това подпомагане до основните обезщетения трябва да се разбира в смисъл, че обхваща най-малко минимален гарантиран доход за съответното лице, помощи в случай на заболяване или бременност и семейни помощи за деца, доколкото такива обезщетения се предоставят на гражданите съгласно националното право.
(46)
На лицата, на които е предоставена международна закрила, следва да бъде гарантиран достъп до медицински грижи, който включва такива както по отношение на физическото, така и на психическото здраве.
(47)
Специфичните нужди и особености на положението на лицата, на които е предоставен статут на бежанец, и на лицата, на които е предоставен статут на субсидиарна закрила, следва да бъдат отчетени, доколкото е възможно, в програмите за интеграция, осигурени за тях, като се включва, когато е целесъобразно, езиково обучение и предоставянето на информация относно индивидуалните права и задължения, свързани със статута им на закрила в съответната държава-членка.
(48)
Изпълнението на настоящата директива следва да се оценява на редовни интервали, като се взема под внимание по-специално развитието на международните задължения на държавите-членки по отношение на забраната за връщането, развитието на пазарите на труда в държавите-членки, както и разработването на общи основни принципи за интеграция.
(49)
Доколкото целите на настоящата директива, а именно установяването на стандарти за предоставяне на международна закрила на граждани на трети държави и на лица без гражданство от държавите-членки, за единен статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила и за съдържанието на предоставената закрила, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите-членки и следователно могат, поради обхвата и последиците от настоящата директива, да бъдат по-добре постигнати на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от ДЕС. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигане на тези цели.
(50)
В съответствие с членове 1 и 2 и член 4а, параграф 1 от Протокол (№ 21) относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към ДЕС и към ДФЕС, и без да се засяга член 4 от посочения протокол, Обединеното кралство и Ирландия не участват в приемането на настоящата директива и не са обвързани от нея, нито от нейното прилагане.
(51)
В съответствие с членове 1 и 2 от Протокол (№ 22) относно позицията на Дания, приложен към ДЕС и към ДФЕС, Дания не участва в приемането на настоящата директива и не е обвързана от нея, нито от нейното прилагане.
(52)
Задължението за транспониране на настоящата директива в националното право следва да бъде ограничено до тези разпоредби, които представляват изменение по същество в сравнение с Директива 2004/83/ЕО. Задължението за транспониране на разпоредбите, които не са изменени, произтича от посочената директива.
(53)
Настоящата директива следва да не засяга задълженията на държавите-членки по отношение на срока за транспониране в националното право на Директива 2004/83/ЕО, посочен в приложение I, част Б,
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
ГЛАВА I
ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
Член 1
Цел
Целта на настоящата директива е установяването на стандарти за определянето на граждани на трети държави или на лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила и за съдържанието на предоставената закрила.
Член 2
Определения
За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
а)
„международна закрила“ означава статут на бежанец и статут на субсидиарна закрила, както са определени в букви д) и ж);
б)
„лице, на което е предоставена международна закрила“ означава лице, на което е предоставен статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила, както са определени в букви д) и ж);
в)
„Женевска конвенция“ означава Конвенцията за статута на бежанците, съставена в Женева на 28 юли 1951 г., изменена с Нюйоркския протокол от 31 януари 1967 г.;
г)
„бежанец“ означава гражданин на трета държава, който поради основателни опасения от преследване, основано на раса, религия, националност, политическо мнение или принадлежност към определена социална група се намира извън държавата, чийто гражданин е, и който не може или поради тези опасения не желае да се обърне за закрила към тази държава, или лице без гражданство, което, като се намира по горепосочените причини извън държавата на предишното си обичайно пребиваване, не може или поради такива опасения не желае да се завърне в нея, и по отношение на което не се прилага член 12;
д)
„статут на бежанец“ означава признаването от държава-членка на гражданин на трета държава или лице без гражданство за бежанец;
е)
„лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила“ означава гражданин на трета държава или лице без гражданство, които не отговарят на условията за бежанец, но за които има сериозни основания да се смята, че ако бъдат изпратени обратно в държавата на произход, или в случай на лице без гражданство - в държавата на предишното му обичайно пребиваване, биха били изложени на реална опасност от тежки посегателства по смисъла на член 15, и по отношение на които не се прилага член 17, параграфи 1 и 2, и които не могат или поради такава опасност не желаят да получат закрилата на тази държава;
ж)
„статут на субсидиарна закрила“ означава признаването от държава-членка на гражданин на трета държава или лице без гражданство за лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила;
з)
„молба за международна закрила“ означава искането, отправено от гражданин на трета държава или от лице без гражданство, за закрила от държава-членка, което може да бъде разглеждано като лице, искащо да получи статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила, и което лице не иска изрично друг тип закрила извън приложното поле на настоящата директива, която може да бъде предмет на отделна молба;
и)
„молител“ означава гражданин на трета държава или лице без гражданство, подали молба за международна закрила, по която все още не е взето окончателно решение;
й)
„членове на семейството“ означава, доколкото семейството вече е било създадено в държавата на произход, следните членове на семейството на лицето, на което е предоставена международна закрила, които се намират в същата държава-членка във връзка с молбата за международна закрила:
-
съпругът/съпругата на лицето, на което е предоставена международна закрила, или неговият несемеен партньор, с когото поддържа трайна връзка, ако правото или практиката в съответната държава-членка третират несемейните двойки по начин, сравним със семейните двойки, съгласно своето право относно гражданите на трети държави;
-
непълнолетните деца на двойките, посочени в първото тире, или на лицето, на което е предоставена международна закрила, при условие че те не са семейни, без да се взема под внимание обстоятелството дали те са родени в брака, родени извън брака или осиновени съгласно определенията на вътрешното право;
-
бащата, майката или друго пълнолетно лице, което носи отговорност за лицето, на което е предоставена международна закрила, по силата на закон или практика на съответната държава членка, когато лицето, на което е предоставена международна закрила, е непълнолетно и не е семейно;
к)
„непълнолетно лице“ означава гражданин на трета държава или лице без гражданство на възраст под 18 години;
л)
„непридружено непълнолетно лице“ означава непълнолетно лице, което пристига на територията на държавите-членки, без да е придружено от пълнолетно лице, отговорно за него по силата на закон или на практика на съответната държава-членка, докато грижата за него не бъде реално поета от такова лице; включва се също така непълнолетно лице, което е оставено непридружено след влизането му на територията на държавите-членки;
м)
„разрешение за пребиваване“ означава всяко разрешение или удостоверение, издадено от органите на държава-членка и във формата, предвидена от нейното право, позволяващо на гражданин на трета държава или на лице без гражданство да пребивава на нейна територия;
н)
„държава на произход“ означава държавата или държавите, чийто гражданин е лицето, или за лице без гражданство, държавата на предишното обичайно пребиваване.
Член 3
По-благоприятни стандарти
Държавите-членки могат да въвеждат или да запазват по-благоприятни стандарти за определяне на дадено лице като бежанец или като лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила, както и за определяне на съдържанието на международната закрила, доколкото тези стандарти са съвместими с настоящата директива.
ГЛАВА II
ОЦЕНЯВАНЕ НА МОЛБИТЕ ЗА МЕЖДУНАРОДНА ЗАКРИЛА
Член 4
Оценяване на фактите и обстоятелствата
1. Държавите-членки могат да преценят, че е задължение на молителя да представи във възможно най-кратък срок всички необходими елементи в подкрепа на своята молба за международна закрила. Държавата-членка следва да оцени, в сътрудничество с молителя, елементите, свързани с молбата.
2. Елементите, посочени в параграф 1, се състоят от декларации на молителя и от всички документи, с които разполага молителят, за своята възраст, минало, включително и за свързаните с него роднини, самоличност, гражданство(а), държава(и), както и за мястото или местата на предишно пребиваване, предходни молби за убежище, за своя маршрут на пътуване, документи за пътуване, както и причини за подаване на молба за международна закрила.
3. Оценяването на молбата за международна закрила следва да бъде извършено за всеки отделен случай, като се вземат под внимание следните елементи:
а)
всички относими факти, свързани с държавата на произход в момента на вземането на решение по молбата, включително законите и подзаконовите актове на държавата на произход, както и начинът на тяхното прилагане;
б)
относими декларации и документи, представени от молителя, включително и информация, позволяваща да се определи дали молителят е бил или би могъл да бъде обект на преследване или на тежки посегателства;
в)
индивидуалното положение и личните обстоятелства относно молителя, включително и фактори като неговото минало, пол и възраст, за да може да се определи, въз основа на личните обстоятелства относно молителя, дали действията, на които той е бил или рискува да бъде изложен, биха могли да бъдат считани за преследване или за тежки посегателства;
г)
фактът дали след напускането на държавата на произход молителят е упражнявал дейности, чиято единствена или основна цел е била да се създадат необходимите условия, за да се подаде молба за международна закрила, с цел да се определи дали тези дейности биха го изложили на преследване или на тежки посегателства, ако той би се завърнал в тази държава;
д)
дали е разумно да се смята, че молителят би могъл да се ползва от закрилата на друга държава, чието гражданство той би могъл да поиска.
4. Фактът, че молител вече е бил преследван или вече е понесъл тежко посегателство, или е бил обект на директни заплахи за подобно преследване или подобно посегателство, е сериозен признак за основателни опасения на молителя от преследване или от реален риск да понесе тежко посегателство, освен ако съществуват достатъчни основания да се смята, че такова преследване или тежко посегателство не би се повторило.
5. Когато държавите-членки прилагат принципа, съгласно който молителят има задължение да обоснове молба за международна закрила, и когато определени аспекти на неговите декларации не са подкрепени с документи или други доказателства, тези аспекти не изискват потвърждение, когато са изпълнени следните условия:
а)
молителят е положил реални усилия да обоснове своята молба;
б)
всички относими елементи, с които молителят разполага, са били представени и е било дадено задоволително обяснение за липсата на останалите относими елементи;
в)
декларациите на молителя са преценени за непротиворечиви и достоверни и не влизат в разрез с наличната и относима към неговия случай обща и конкретна информация;
г)
молителят е подал молбата си за международна закрила във възможно най-ранния момент, освен ако молителят може да посочи определени причини за това, че не го е направил; и
д)
общата достоверност на твърденията на молителя е установена.
Член 5
Необходимост от международна закрила, възникваща на място
1. Основателното опасение от преследване или реалната опасност от понасяне на тежки посегателства може да се основават на събития, настъпили, след като молителят е напуснал държавата на произход.
2. Основателното опасение от преследване или реалната опасност от понасяне на тежки посегателства може да се основават на дейности, извършвани от молителя след неговото заминаване от държавата на произход, особено ако се установи, че дейностите, на които се основава молбата, представляват израз или продължение на убежденията или ориентацията, изразявани в държавата на произход.
3. Без да се засяга Женевската конвенция, държавите-членки могат да решат, че на молител, който е подал последваща молба, обикновено не се предоставя статут на бежанец, ако опасността от преследване се основава на обстоятелства, които молителят е създал по собствено решение, след като е напуснал държавата на произход.
Член 6
Субекти на преследване или тежки посегателства
Субектите на преследване или тежки посегателства включват:
а)
държавата;
б)
партии или организации, които контролират държавата или значителна част от нейната територия;
в)
недържавни субекти, ако може да бъде доказано, че субектите, посочени в букви а) и б), включително и международни организации, не могат или не искат да предоставят закрила срещу преследване или тежки посегателства по смисъла на член 7.
Член 7
Субекти на закрила
1. Закрилата срещу преследване или тежки посегателства може да бъде предоставена единствено от:
а)
държавата; или
б)
партии или организации, включително и международни организации, които контролират държавата или значителна част от нейната територия,
при условие че същите желаят и могат да предложат закрила в съответствие с параграф 2.
2. Закрилата срещу преследване или тежки посегателства трябва да е ефективна и да няма временен характер. Обикновено такава закрила се предоставя, когато субектите, посочени в параграф 1, букви а) и б), вземат разумни мерки, за да попречат на преследването или на тежките посегателства, inter alia, чрез функционирането на ефективна правораздавателна система, позволяваща разкриването, наказателното преследване и наказването на деянията, представляващи преследване или тежко посегателство, и когато молителят има достъп до тази закрила.
3. При определянето на това, дали една международна организация контролира една държава или значителна част от нейната територия и дали тя предлага закрила по смисъла на параграф 2, държавите-членки се съобразяват с указанията, които могат да бъдат предоставени от актовете на Съюза в тази област.
Член 8
Вътрешна закрила
1. При оценяването на молбата за международна закрила държавите-членки могат да решат, че молителят не се нуждае от международна закрила, ако в част от държавата на произход той:
а)
няма основателно опасение от преследване или не е изложен на реална опасност от тежки посегателства; или
б)
има достъп до закрила срещу преследване или тежки посегателства съгласно определението в член 7
и той може сигурно и законно да пътува и да получи достъп до тази част на държавата, както и може основателно да се очаква да се установи там.
2. При разглеждането на обстоятелството дали молителят има основателно опасение от преследване или дали е изложен на реална опасност от тежки посегателства, или дали има достъп до закрила срещу преследване или тежки посегателства в част от държавата на произход в съответствие с параграф 1, държавите-членки вземат под внимание в момента, в който се произнасят по молбата, общите условия в тази част на държавата и личните обстоятелства относно молителя в съответствие с член 4. За тази цел държавите-членки гарантират получаването на точна и актуална информация от съответните източници, като например върховния комисар за бежанците на Организацията на обединените нации и Европейската служба за подкрепа в областта на убежището.
ГЛАВА III
УСЛОВИЯ ЗА ОПРЕДЕЛЯНЕ КАТО БЕЖАНЕЦ
Член 9
Действия на преследване
1. За да бъде разглеждан като действие на преследване по смисъла на член 1, буква А от Женевската конвенция, този акт трябва да:
а)
е достатъчно сериозен по своето естество или по повторяемия си характер, за да представлява тежко нарушение на основните права на човека, и по-специално на правата, упражняването на които не е възможно да бъде ограничено по какъвто и да било начин по силата на член 15, параграф 2 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи; или
б)
представлява съвкупност от различни мерки, включително нарушения на правата на човека, която е достатъчно тежка, за да засегне отделното лице по начин, сравним с посоченото в буква а).
2. Действията на преследване по смисъла на параграф 1 могат да приемат, inter alia, следните форми:
а)
физическо или психическо насилие, включително и сексуално насилие;
б)
правни, административни, полицейски и/или съдебни мерки, които са дискриминационни сами по себе си или се прилагат по дискриминационен начин;
в)
наказателно преследване или наказания, които са непропорционални или дискриминационни;
г)
отказ на съдебна защита, който се изразява в непропорционално или дискриминационно наказание;
д)
наказателно преследване или наказания за отказ да бъде отбита военна служба в случай на военни действия, когато военната служба би предполагала извършването на престъпления или на деяния, попадащи в приложното поле на основанията за експулсиране, посочени в член 12, параграф 2;
е)
действия, насочени срещу лицата по причина на техния пол или срещу деца.
3. В съответствие с член 2, буква г) между мотивите, посочени в член 10, и действията на преследване по параграф 1 от настоящия член или липсата на закрила срещу такива действия трябва да има връзка.
Член 10
Мотиви за преследване
1. При оценяването на мотивите за преследване държавите-членки вземат под внимание следните елементи:
а)
понятието „раса“ включва по-специално съображения за цвят на кожата, произход или принадлежност към определена етническа група;
б)
понятието „религия“ включва по-специално притежаването на теистични, нетеистични или атеистични убеждения, индивидуалното или колективното участие или въздържане от участие в частни или публични богослужения, други религиозни актове или изразяване на религиозни убеждения, както и форми на лично или обществено поведение, основаващи се на религиозни вярвания или наложени от тези вярвания;
в)
понятието „националност“ не се ограничава до гражданството или до неговото несъществуване, а обхваща по-специално принадлежността към група, обособена чрез своята културна, етническа или езикова идентичност, общия си географски или политически произход или чрез връзката си с населението на друга държава;
г)
една група се счита за определена социална група, когато по-специално:
-
нейните членове споделят една вродена характеристика или обща история, която не подлежи на изменение, или споделят характеристика или вярване, до такава степен съществени за идентичността или съзнанието, че не би следвало от лицето да се изисква да се откаже от тях, и
-
тази група има собствена идентичност в съответната държава, защото е разглеждана като различна от заобикалящото я общество.
В зависимост от условията, преобладаващи в държавата на произход, специфична социална група може да бъде и група, чиито членове имат като обща характеристика определена сексуална ориентация. Сексуалната ориентация не може да се разбира като включваща деяния, обявени за престъпления от националното право на държавите-членки. Аспектите, свързани с пола, включително и половата идентичност, се отчитат надлежно за определянето на принадлежност към дадена социална група или установяването на характерна черта на такава група;
д)
понятието „политическо мнение“ обхваща по-специално мнение, идеи или убеждения по въпроси, свързани с потенциалните субекти на преследване, посочени в член 6, както и с техните политики или методи, независимо дали мнението, идеите или убежденията са били изразени в действия на молителя.
2. Когато се преценява основателността на опасенията от преследване на даден молител, фактът дали той действително притежава характеристиката, свързана с раса, религия, националност, принадлежност към определена социална група или с политическо мнение, която е в основата на преследването, е без значение, при положение че според субекта на преследването той притежава тази характеристика.
Член 11
Преустановяване
1. Гражданин на трета държава или лице без гражданство престава да бъде бежанец, ако съответното лице:
а)
доброволно и повторно е поискало закрила от държавата, чието гражданство притежава; или
б)
след като е загубило своето гражданство, доброволно си го е възстановило; или
в)
е придобило ново гражданство и е получило закрила от държавата, чието гражданство е придобило; или
г)
се е завърнало доброволно с цел да се установи в държавата, която е напуснало или извън която е останало поради опасения от преследване; или
д)
не може повече да продължи да отказва получаването на закрила от държавата, чието гражданство има, след като обстоятелствата, в резултат на които той е било признато за бежанец, са престанали да съществуват; или
е)
по отношение на лице без гражданство - то има възможност да се завърне в държавата на предишното си обичайно пребиваване, след като обстоятелствата, в резултат на които е било признато за бежанец, са престанали да съществуват.
2. При прилагането на параграф 1, букви д) и е) държавите-членки преценяват дали промяната в обстоятелствата е достатъчно значителна, а не с временен характер, за да може опасението на бежанеца от преследване да не може да бъде разглеждано повече като основателно.
3. Параграф 1, букви д) и е) не се прилагат за бежанец, който може да посочи убедителни причини, свързани с предишно преследване, за отказа му да се възползва от закрилата на държавата, чийто гражданин е той, или, ако е лице без гражданство, на държавата на предишното му обичайно пребиваване.
Член 12
Изключване
1. Гражданин на трета държава или лице без гражданство се изключва от кръга на бежанците, когато съответното лице:
а)
попада в приложното поле на член 1, буква Г от Женевската конвенция относно закрилата или помощта от органи или агенции на Организацията на обединените нации, различни от върховния комисар за бежанците на ООН. В случаите, в които тази закрила или помощ бъде преустановена на каквото и да е основание, без положението на тези лица да бъде окончателно уредено в съответствие с относимите резолюции на Общото събрание на Организацията на обединените нации, тези лица ipso facto имат право на предимствата по настоящата директива;
б)
компетентните органи на държавата, в която то е установило своето пребиваване, считат, че то има правата и задълженията, произтичащи от гражданството на тази държава, или равностойни права и задължения.
2. Гражданин на трета държава или лице без гражданство се изключва от кръга на бежанците, когато има сериозни основания да се счита, че съответното лице:
а)
е извършило престъпление срещу мира, военно престъпление или престъпление срещу човечеството по смисъла на международните актове, съдържащи разпоредби относно тези престъпления;
б)
е извършило тежко престъпление, което няма политически характер, извън територията на държавата на своето убежище, преди да бъде прието като бежанец, което означава преди издаването на разрешението за пребиваване, въз основа на факта, че му е предоставен статут на бежанец; особено жестоките действия, дори и да се твърди, че са извършени с политическа цел, биха могли да бъдат квалифицирани като тежки престъпления, които нямат политически характер;
в)
е признато за виновно в извършването на деяния, които противоречат на целите и принципите на Организацията на обединените нации, така както те са уредени в преамбюла и в членове 1 и 2 от Хартата на Организацията на обединените нации.
3. Параграф 2 се прилага към лицата, които подбуждат към престъпления или към деянията, посочени по-горе, или участват в тяхното извършване под каквато и да било друга форма.
ГЛАВА IV
СТАТУТ НА БЕЖАНЕЦ
Член 13
Предоставяне на статут на бежанец
Държавите-членки предоставят статут на бежанец на всеки гражданин на трета държава или на лице без гражданство, които отговарят на условията за определяне като бежанци съгласно разпоредбите на глави II и III.
Член 14
Отнемане, прекратяване или отказ за подновяване на статут на бежанец
1. По отношение на молбите за международна закрила, внесени след влизането в сила на Директива 2004/83/ЕО, държавите-членки отнемат статута на бежанец, предоставен от държавен, административен, съдебен или квазисъдебен орган на гражданин на трета държава или на лице без гражданство, прекратяват го или отказват подновяването му, когато съответното лице престане да бъде бежанец в съответствие с член 11.
2. Без да се засяга задължението на бежанеца в съответствие с член 4, параграф 1 да декларира всички относими факти и да предоставя всички относими документи, с които разполага, държавата-членка, която е предоставила статута на бежанец, доказва за всеки отделен случай, че съответното лице е престанало да бъде или никога не е било бежанец по смисъла на параграф 1 от настоящия член.
3. Държавите-членки отнемат, прекратяват или отказват подновяването на статута на бежанец на всеки гражданин на трета държава или на лице без гражданство, ако съответната държава-членка установи, след като е предоставила статута на бежанеца, че:
а)
лицето е следвало да бъде или е изключено от кръга на бежанците съгласно член 12;
б)
невярното представяне или несъобщаването на факти от лицето, включително и използването на подправени документи, са имали определяща роля за решението да му бъде предоставен статут на бежанец.
4. Държавите-членки могат да отнемат статут на бежанец, предоставен от правителствен, административен, съдебен или квазисъдебен орган, да го прекратят или да откажат да го подновят, когато:
а)
са налице разумни основания лицето да бъде разглеждано като заплаха за сигурността на държавата-членка, в която се намира;
б)
като осъдено с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление, лицето представлява заплаха за обществото в тази държава-членка.
5. В случаите, описани в параграф 4, държавите-членки могат да решат да не предоставят статут на бежанец, когато подобно решение все още не е било взето.
6. Лицата, по отношение на които се прилага параграф 4 или 5, имат правото да упражняват правата, предвидени в членове 3, 4, 16, 22, 31, 32 и 33 от Женевската конвенция или сходни на тях права, докато се намират в държавата-членка.
ГЛАВА V
УСЛОВИЯ ЗА СУБСИДИАРНА ЗАКРИЛА
Член 15
Тежки посегателства
Тежките посегателства са:
а)
смъртно наказание или екзекуция; или
б)
изтезание или нечовешко или унизително отношение, или наказание, наложено на молител в държавата на произход; или
в)
тежки и лични заплахи срещу живота или личността на цивилно лице поради безогледно насилие в случай на въоръжен международен или вътрешен конфликт.
Член 16
Преустановяване
1. Гражданин на трета държава или лице без гражданство престава да бъде лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила, когато обстоятелствата, довели да предоставянето на субсидиарна закрила, престанат да съществуват или са се променили до такава степен, че тази закрила вече не е необходима.
2. При прилагането на параграф 1 държавите-членки преценяват дали промяната в обстоятелствата е достатъчно значителна, а не с временен характер, така че лицето, което може да се ползва със субсидиарна закрила, вече не е изправено пред реална опасност от тежки посегателства.
3. Параграф 1 не се прилага за лице, на което е предоставена субсидиарна закрила, което може да посочи убедителни причини, свързани с предишни тежки посегателства, за отказа си да се възползва от закрилата на държавата, чийто гражданин е то, или, ако е лице без гражданство, на държавата на предишното му обичайно пребиваване.
Член 17
Изключване
1. Гражданин на трета държава или лице без гражданство се изключват от кръга на лицата, които отговарят на условията за субсидиарната закрила, ако съществуват сериозни основания да се счита, че съответното лице:
а)
е извършило престъпление срещу мира, военно престъпление или престъпление срещу човечеството по смисъла на международните актове, съдържащи разпоредби относно тези престъпления;
б)
е извършило тежко престъпление;
в)
е било признато за виновно в извършването на деяния, противоречащи на целите и принципите на Организацията на обединените нации, така както те са уредени в преамбюла и в членове 1 и 2 от Хартата на Организацията на обединените нации;
г)
представлява заплаха за обществото или за сигурността на държавата-членка, в която се намира.
2. Параграф 1 се прилага към лицата, които подбуждат към престъпления или към деянията, посочени по-горе, или участват в тяхното извършване под каквато и да било друга форма.
3. Държавите-членки могат да изключат всеки гражданин на трета държава или лице без гражданство от кръга на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, ако преди приемането на съответното лице в съответната държава-членка то е извършило едно или няколко престъпления, които не попадат в приложното поле на параграф 1, които биха се наказвали с наказание лишаване от свобода, ако са извършени в съответната държава-членка, и ако то е напуснало държавата си на произход единствено с цел да избегне наказанията, налагани за тези престъпления.
ГЛАВА VI
СТАТУТ НА СУБСИДИАРНА ЗАКРИЛА
Член 18
Предоставяне на статут на субсидиарна закрила
Държавите-членки предоставят статут на субсидиарна закрила на гражданин на трета държава или на лице без гражданство, които отговарят на условията за субсидиарна закрила в съответствие с глави II и V.
Член 19
Отнемане, прекратяване или отказ за подновяване на статут на субсидиарна закрила
1. По отношение на молбите за международна закрила, подадени след влизането в сила на Директива 2004/83/ЕО, държавите-членки отнемат статута на субсидиарна закрила, предоставен от правителствен, административен, съдебен или квазисъдебен орган на гражданин на трета държава или на лице без гражданство, прекратяват го или отказват да го подновят, когато съответното лице престане да отговаря на условията за субсидиарна закрила в съответствие с член 16.
2. Държавите-членки могат да отнемат статута на субсидиарна закрила, предоставен от правителствен, административен, съдебен или квазисъдебен орган на гражданин на трета държава или на лице без гражданство, да го прекратят или да откажат да го подновят, когато след предоставянето на статута на субсидиарна закрила бъде установено, че съответното лице е следвало да бъде изключено от кръга на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, в съответствие с член 17, параграф 3.
3. Държавите-членки отнемат, прекратяват или отказват подновяването на статута на субсидиарна закрила на гражданин на трета държава или на лице без гражданство, ако:
а)
след предоставянето на този статут бъде установено, че съответното лице е следвало да бъде или е изключено от кръга на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, в съответствие с член 17, параграфи 1 и 2;
б)
невярното представяне или несъобщаването на факти от негова страна, включително и използването на подправени документи, са имали определяща роля за решението да му бъде предоставен статут на субсидиарна закрила.
4. Без да се засяга задължението на гражданина на трета държава или на лицето без гражданство в съответствие с член 4, параграф 1 да декларира всички относими факти и да предоставя всички относими документи, с които разполага, държавата-членка, която е предоставила статута на субсидиарна закрила, доказва за всеки отделен случай, че съответното лице е престанало да отговаря или не отговаря на условията за субсидиарна закрила в съответствие с параграфи 1, 2 и 3 от настоящия член.
ГЛАВА VII
СЪДЪРЖАНИЕ НА МЕЖДУНАРОДНАТА ЗАКРИЛА
Член 20
Общи правила
1. Настоящата глава не засяга правата, установени в Женевската конвенция.
2. Настоящата глава се прилага както за бежанците, така и за лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, освен ако не е указано противното.
3. При изпълнението на настоящата глава държавите-членки вземат предвид особеното положение на уязвимите лица, като например непълнолетни лица, непридружени непълнолетни лица, лица с увреждания, възрастни хора, бременни жени, самотни родители, придружени от непълнолетните си деца, жертви на трафик на хора, лица с психични разстройства и лица, които са били подложени на изтезания, изнасилване или други тежки форми на психологическо, физическо или сексуално насилие.
4. Параграф 3 се прилага само за лица, чиито специфични нужди са установени след индивидуалното оценяване на тяхното положение.
5. Висшият интерес на детето е първостепенно съображение за държавите-членки при изпълнението на разпоредбите на настоящата глава относно непълнолетните лица.
Член 21
Закрила срещу връщането
1. Държавите-членки спазват принципа за забрана на връщането в съответствие със своите международни задължения.
2. Когато това не им е забранено по силата на международните задължения, посочени в параграф 1, държавите-членки могат да върнат бежанец, независимо от това дали той е признат официално за такъв, когато:
а)
има сериозни основания да се смята, че той представлява заплаха за сигурността на държавата-членка, в която се намира, или
б)
като осъден с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление, той представлява заплаха за обществото в тази държава-членка.
3. Държавите-членки могат да отнемат, да прекратят или да откажат подновяването или предоставянето на разрешение за пребиваване на бежанец, за когото се прилага параграф 2.
Член 22
Информация
Държавите-членки предоставят на лицата, на които е предоставена международна закрила, във възможно най-кратък срок след предоставянето на статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила достъп до информация на езика, който те разбират или се предполага, че разбират, за правата и задълженията, произтичащи от съответния статут.
Член 23
Запазване на целостта на семейството
1. Държавите-членки гарантират запазването на целостта на семейството.
2. Държавите-членки гарантират, че членовете на семейството на лицето, на което е предоставена международна закрила, които в лично качество не отговарят на условията за такава закрила, могат да подадат молба за предимствата, посочени в членове 24-35, в съответствие с националните процедури и доколкото това е съвместимо с личния правен статут на члена на семейството.
3. Параграфи 1 и 2 не са приложими в случаите, в които член на семейството е или би следвало да бъде изключен от международна закрила съобразно глави III и V.
4. Независимо от параграфи 1 и 2 държавите-членки могат да откажат, да ограничат или да отнемат предимствата, посочени в тях, по причини, свързани с националната сигурност или обществения ред.
5. Държавите-членки могат да решат, че настоящият член се прилага и по отношение на други близки роднини, които живеят заедно като част от семейството към датата на напускане на държавата на произход и които следователно са били изцяло или основно на издръжка на лицето, на което е предоставена международна закрила, към този момент.
Член 24
Разрешения за пребиваване
1. Във възможно най-кратък срок след предоставянето на международната закрила държавите-членки издават на лицата, на които е предоставен статут на бежанец, разрешение за пребиваване, валидно за най-малко три години и подлежащо на подновяване, освен ако наложителни причини, свързани с националната сигурност или с обществения ред, изискват друго и без да се засяга член 21, параграф 3.
Без да се засяга член 23, параграф 1, на членовете на семейството на лицата, на които е предоставен статут на бежанец, може да бъде издадено разрешение за пребиваване, валидно за най-много три години и подлежащо на подновяване.
2. Във възможно най-кратък срок след предоставянето на международна закрила държавите-членки издават на лицата, на които е предоставен статут на субсидиарна закрила, и на членовете на техните семейства подлежащо на подновяване разрешение за пребиваване, валидно за най-малко една година и в случай на подновяване - за най-малко две години, освен ако наложителни причини, свързани с националната сигурност или с обществения ред, изискват друго.
Член 25
Пътни документи
1. Държавите-членки издават на лицата, на които е предоставен статут на бежанец, пътни документи, които са изготвени във формата, установена в приложението към Женевската конвенция, и са предназначени за пътуване извън нейната територия, освен ако наложителни причини, свързани с националната сигурност или с обществения ред, изискват друго.
2. Държавите-членки издават на лицата, на които е предоставен статут на субсидиарна закрила, които не могат да получат национален паспорт, документи, които им дават възможност да пътуват извън тяхната територия, освен ако наложителни причини, свързани с националната сигурност или с обществения ред, изискват друго.
Член 26
Достъп до работа
1. Държавите-членки разрешават на лицата, на които е предоставена международна закрила, упражняването на дейност като наети или самостоятелно заети лица при спазване на общоприложимите правила за съответната професия и за публичната служба, веднага след като им бъде предоставена закрила.
2. Държавите-членки гарантират, че на лицата, на които е предоставена международна закрила, се предлагат дейности, като възможности за пълнолетните лица за обучение, свързано с работата, професионално обучение, в това число курсове за обучение за повишаване на уменията, практика на работното място и консултации, предоставяни от бюрата по заетостта, при условия, равностойни на условията за собствените им граждани.
3. Държавите-членки се стремят да улеснят пълния достъп на лицата, на които е предоставена международна закрила, до дейностите, посочени в параграф 2.
4. По отношение на възнагражденията, достъпа до системата на социална сигурност за дейността като наето или самостоятелно заето лице, както и други условия, свързани със заетостта, се прилага действащото право на държавите-членки.
Член 27
Достъп до образование
1. Държавите-членки предоставят пълен достъп до образователната система на всички непълнолетни лица, на които е предоставена международна закрила, при същите условията, както за собствените им граждани.
2. Държавите-членки разрешават на пълнолетните лица, на които е предоставена международна закрила, достъп до системата на общото образование, както и до професионално усъвършенстване или преквалификация, при същите условия, както за гражданите на трети държави, законно пребиваващи на тяхна територия.
Член 28
Достъп до процедури за признаване на квалификации
1. Държавите-членки осигуряват еднакво третиране на лицата, на които е предоставена международна закрила, и на собствените си граждани в рамките на съществуващите процедури за признаване на чуждестранни дипломи, удостоверения и други доказателства за професионална квалификация.
2. Държавите-членки полагат усилия да улеснят пълния достъп за лицата, на които е предоставена международна закрила, които не са в състояние да представят документи, удостоверяващи техните квалификации, до подходящи схеми за оценка, валидиране и акредитиране на предишното им обучение. Всички такива мерки са в съответствие с член 2, параграф 2 и член 3, параграф 3 от Директива 2005/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 г. относно признаването на професионални квалификации (4).
Член 29
Социални грижи
1. Държавите-членки гарантират на лицата, на които е предоставена международна закрила, получаването в държавата-членка, която им е предоставила такава закрила, на необходимите социални грижи, както е предвидено за гражданите им.
2. Чрез дерогация от общото правило, установено в параграф 1, държавите-членки могат да ограничат социалните помощи, предоставени на лицата, на които е предоставен статут на субсидиарна закрила, до основните обезщетения, които се предоставят на същото равнище и при същите условия, както за гражданите им.
Член 30
Медицински грижи
1. Държавите-членки гарантират, че лицата, на които е предоставена международна закрила, имат достъп до медицински грижи при същите условия, както за гражданите на държавата-членка, предоставила такава закрила.
2. Държавите-членки предоставят при същите условия, както за гражданите на държавата-членка, която е предоставила закрилата, подходящи медицински грижи, включително, където е необходимо, адекватно лечение на психични разстройства, на лицата, на които е предоставена международна закрила, които имат специални нужди, като например бременните жени, лицата с увреждания, лицата, които са били жертви на изтезания, изнасилване или на други тежки форми на психическо, физическо или сексуално насилие, или на непълнолетни лица, които са били жертви на каквато и да било форма на насилие, липса на грижи, експлоатация, изтезание, на жестоко, нечовешко и унизително отношение или които са пострадали от въоръжени конфликти.
Член 31
Непридружени непълнолетни лица
1. Във възможно най-кратък срок след предоставянето на международна закрила държавите-членки приемат необходимите мерки, за да осигурят представителството на непридружени непълнолетни лица от законен попечител или, при необходимост, от организация, отговаряща за грижите и за благосъстоянието на непълнолетни лица, или от всякаква друга подходяща форма на представителство, включително и произтичаща от законодателство или от съдебно решение.
2. Държавите-членки гарантират, че при изпълнението на настоящата директива нуждите на непридружените непълнолетни лица са надлежно взети под внимание от назначения попечител или представител. Компетентните органи правят редовни оценки.
3. Държавите-членки осигуряват непридружените непълнолетни лица да бъдат настанявани:
а)
при пълнолетни роднини; или
б)
в приемно семейство; или
в)
в специализирани центрове за настаняване на непълнолетни лица; или
г)
в други места за настаняване, приспособени за непълнолетни.
Във връзка с това е уместно да се вземе под внимание мнението на детето в зависимост от неговата възраст и степен на зрялост.
4. Доколкото това е възможно, братята и сестрите следва да бъдат заедно, като се взема предвид висшият интерес на съответното непълнолетно лице, и по-специално неговата възраст и степен на зрялост. Промените на мястото на пребиваване на непридружените непълнолетни лица се ограничават до минимум.
5. Ако се предостави международна закрила на непридружено непълнолетно лице и издирването на членовете на семейството му все още не е започнало, държавите-членки започват да ги издирват във възможно най-кратък срок след предоставянето на международната закрила, като защитават висшия интерес на непълнолетното лице. Когато издирването вече е започнало, държавите-членки го продължават, ако това е целесъобразно. В случай че съществуват заплахи за живота или физическата цялост на непълнолетното лице или на неговите близки роднини, особено ако те са останали в държавата на произход, трябва да се положат грижи събирането, обработването и разпространението на информация относно тези лица да бъде извършвано при условия на поверителност.
6. Работещите с непридружени непълнолетни лица са обучени и продължават да получават подходящо обучение относно потребностите на тези лица.
Член 32
Достъп до жилищно настаняване
1. Държавите-членки гарантират, че лицата, на които е предоставена международна закрила, получават достъп до жилищно настаняване при условия, равностойни на условията, приложими за другите граждани на трети държави, законно пребиваващи на тяхна територия.
(2) Като осигуряват практическа възможност за разпределяне в рамките на цялата държава на лицата, на които е предоставена международна закрила, държавите-членки се стремят да прилагат политики, целящи предотвратяване на дискриминацията на тези лица, както и да гарантират равни възможности по отношение на достъпа до жилищно настаняване.
Член 33
Свобода на придвижване в рамките на държава-членка
Държавите-членки позволяват на лицата, на които е предоставена международна закрила, да се придвижват свободно в рамките на тяхната територия при същите условия и при същите ограничения, които са предвидени за другите граждани на трети държави, законно пребиваващи на тяхна територия.
Член 34
Достъп до средства за интегриране
С цел да се улесни интегрирането на лицата, на които е предоставена международна закрила, в обществото, държавите-членки осигуряват достъп до програми за интегриране, каквито преценят за подходящи, за да вземат предвид специфичните нужди на лицата, на които е предоставен статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила, или създават предварителни условия, гарантиращи успеха на тези програми.
Член 35
Репатриране
Държавите-членки могат да предоставят помощ на лицата, на които е предоставена международна закрила, които желаят да бъдат репатрирани.
ГЛАВА VIII
АДМИНИСТРАТИВНО СЪТРУДНИЧЕСТВО
Член 36
Сътрудничество
Всяка от държавите-членки определя национално звено за контакт и съобщава координатите му на Комисията. Комисията съобщава тази информация на останалите държави-членки.
Държавите-членки, във връзка с Комисията, вземат всички необходими мерки за установяване на пряко сътрудничество и обмен на информация между компетентните органи.
Член 37
Персонал
Държавите-членки гарантират, че органите и другите организации, които изпълняват настоящата директива, са получили необходимото обучение и са обвързани с принципа за поверителност, така както той е определен в националното право, по отношение на информацията, която получават в хода на своята работа.
ГЛАВА IX
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 38
Доклади
1. До 21 юни 2015 Комисията докладва на Европейския парламент и на Съвета относно прилагането на настоящата директива и предлага промени при необходимост. Такива предложения за изменение се правят с приоритет за членове 2 и 7. Държавите-членки изпращат на Комисията всяка информация, която е подходяща за подготовката на този доклад, до 21 декември 2014.
2. След представянето на доклада Комисията докладва на Европейския парламент и на Съвета относно прилагането на настоящата директива най-малко веднъж на всеки пет години.
Член 39
Транспониране
1. Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с членове 1, 2, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 16, 19, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34 и 35 до 21 декември 2013 г. Те незабавно предоставят на Комисията текста на тези разпоредби.
Когато държавите-членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Те включват също така декларация, че позоваванията в съществуващите законови, подзаконови и административни разпоредби на директивата, отменена с настоящата директива, се считат за позовавания на настоящата директива. Начинът на позоваване и начинът на формулиране на декларацията се определят от държавите-членки.
2. Държавите-членки съобщават на Комисията текстовете на основните разпоредби от националното право, попадащи в обхвата на настоящата директива.
Член 40
Отмяна
Директива 2004/83/ЕО се отменя за обвързаните с настоящата директива държави-членки, считано от 21 декември 2013, без да се засягат задълженията на държавите-членки относно срока за транспониране в националното право на директивата, посочена в приложение I, част Б.
За обвързаните с настоящата директива държави-членки позоваванията на отменената директива се считат за позовавания на настоящата директива и се четат съгласно таблицата на съответствието в приложение II.
Член 41
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Членове 1, 2, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 16, 19, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34 и 35 се прилагат от 22 декември 2013.
Член 42
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите-членки в съответствие с Договорите.
Съставено в Страсбург на 13 декември 2011 година.
DIRECTIVE 2011/95/EU OF THE EUROPEAN PARLIAMENT AND OF THE COUNCIL
of 13 December 2011
on standards for the qualification of third-country nationals or stateless persons as beneficiaries of international protection, for a uniform status for refugees or for persons eligible for subsidiary protection, and for the content of the protection granted
(recast)
THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL OF THE EUROPEAN UNION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular points (a) and (b) of Article 78(2) thereof,
Having regard to the proposal from the European Commission,
Having regard to the opinion of the European Economic and Social Committee (1),
Acting in accordance with the ordinary legislative procedure (2),
Whereas:
(1)
A number of substantive changes are to be made to Council Directive 2004/83/EC of 29 April 2004 on minimum standards for the qualification and status of third country nationals or stateless persons as refugees or as persons who otherwise need international protection and the content of the protection granted (3). In the interests of clarity, that Directive should be recast.
(2)
A common policy on asylum, including a Common European Asylum System, is a constituent part of the European Union’s objective of progressively establishing an area of freedom, security and justice open to those who, forced by circumstances, legitimately seek protection in the Union.
(3)
The European Council at its special meeting in Tampere on 15 and 16 October 1999 agreed to work towards establishing a Common European Asylum System, based on the full and inclusive application of the Geneva Convention of 28 July 1951 relating to the Status of Refugees (‘the Geneva Convention’), as supplemented by the New York Protocol of 31 January 1967 (‘the Protocol’), thus affirming the principle of non-refoulement and ensuring that nobody is sent back to persecution.
(4)
The Geneva Convention and the Protocol provide the cornerstone of the international legal regime for the protection of refugees.
(5)
The Tampere conclusions provide that a Common European Asylum System should include, in the short term, the approximation of rules on the recognition of refugees and the content of refugee status.
(6)
The Tampere conclusions also provide that rules regarding refugee status should be complemented by measures on subsidiary forms of protection, offering an appropriate status to any person in need of such protection.
(7)
The first phase in the creation of a Common European Asylum System has now been achieved. The European Council of 4 November 2004 adopted the Hague Programme, which sets the objectives to be implemented in the area of freedom, security and justice in the period 2005-2010. In this respect, the Hague Programme invited the European Commission to conclude the evaluation of the first-phase legal instruments and to submit the second-phase instruments and measures to the European Parliament and the Council, with a view to their adoption before the end of 2010.
(8)
In the European Pact on Immigration and Asylum, adopted on 15 and 16 October 2008, the European Council noted that considerable disparities remain between one Member State and another concerning the grant of protection and the forms that protection takes and called for new initiatives to complete the establishment of a Common European Asylum System, provided for in the Hague Programme, and thus to offer a higher degree of protection.
(9)
In the Stockholm Programme, the European Council reiterated its commitment to the objective of establishing a common area of protection and solidarity, based on a common asylum procedure and a uniform status, in accordance with Article 78 of the Treaty on the Functioning of the European Union (TFEU), for those granted international protection, by 2012 at the latest.
(10)
In the light of the results of the evaluations undertaken, it is appropriate, at this stage, to confirm the principles underlying Directive 2004/83/EC as well as to seek to achieve a higher level of approximation of the rules on the recognition and content of international protection on the basis of higher standards.
(11)
The resources of the European Refugee Fund and of the European Asylum Support Office should be mobilised to provide adequate support to Member States’ efforts in implementing the standards set in the second phase of the Common European Asylum System, in particular to those Member States which are faced with specific and disproportionate pressure on their asylum systems, due in particular to their geographical or demographic situation.
(12)
The main objective of this Directive is, on the one hand, to ensure that Member States apply common criteria for the identification of persons genuinely in need of international protection, and, on the other hand, to ensure that a minimum level of benefits is available for those persons in all Member States.
(13)
The approximation of rules on the recognition and content of refugee and subsidiary protection status should help to limit the secondary movement of applicants for international protection between Member States, where such movement is purely caused by differences in legal frameworks.
(14)
Member States should have the power to introduce or maintain more favourable provisions than the standards laid down in this Directive for third-country nationals or stateless persons who request international protection from a Member State, where such a request is understood to be on the grounds that the person concerned is either a refugee within the meaning of Article 1(A) of the Geneva Convention, or a person eligible for subsidiary protection.
(15)
Those third-country nationals or stateless persons who are allowed to remain in the territories of the Member States for reasons not due to a need for international protection but on a discretionary basis on compassionate or humanitarian grounds fall outside the scope of this Directive.
(16)
This Directive respects the fundamental rights and observes the principles recognised in particular by the Charter of Fundamental Rights of the European Union. In particular this Directive seeks to ensure full respect for human dignity and the right to asylum of applicants for asylum and their accompanying family members and to promote the application of Articles 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 and 35 of that Charter, and should therefore be implemented accordingly.
(17)
With respect to the treatment of persons falling within the scope of this Directive, Member States are bound by obligations under instruments of international law to which they are party, including in particular those that prohibit discrimination.
(18)
The ‘best interests of the child’ should be a primary consideration of Member States when implementing this Directive, in line with the 1989 United Nations Convention on the Rights of the Child. In assessing the best interests of the child, Member States should in particular take due account of the principle of family unity, the minor’s well-being and social development, safety and security considerations and the views of the minor in accordance with his or her age and maturity.
(19)
It is necessary to broaden the notion of family members, taking into account the different particular circumstances of dependency and the special attention to be paid to the best interests of the child.
(20)
This Directive is without prejudice to the Protocol on asylum for nationals of Member States of the European Union as annexed to the Treaty on European Union (TEU) and the TFEU.
(21)
The recognition of refugee status is a declaratory act.
(22)
Consultations with the United Nations High Commissioner for Refugees may provide valuable guidance for Member States when determining refugee status according to Article 1 of the Geneva Convention.
(23)
Standards for the definition and content of refugee status should be laid down to guide the competent national bodies of Member States in the application of the Geneva Convention.
(24)
It is necessary to introduce common criteria for recognising applicants for asylum as refugees within the meaning of Article 1 of the Geneva Convention.
(25)
In particular, it is necessary to introduce common concepts of protection needs arising sur place, sources of harm and protection, internal protection and persecution, including the reasons for persecution.
(26)
Protection can be provided, where they are willing and able to offer protection, either by the State or by parties or organisations, including international organisations, meeting the conditions set out in this Directive, which control a region or a larger area within the territory of the State. Such protection should be effective and of a non-temporary nature.
(27)
Internal protection against persecution or serious harm should be effectively available to the applicant in a part of the country of origin where he or she can safely and legally travel to, gain admittance to and can reasonably be expected to settle. Where the State or agents of the State are the actors of persecution or serious harm, there should be a presumption that effective protection is not available to the applicant. When the applicant is an unaccompanied minor, the availability of appropriate care and custodial arrangements, which are in the best interest of the unaccompanied minor, should form part of the assessment as to whether that protection is effectively available.
(28)
It is necessary, when assessing applications from minors for international protection, that Member States should have regard to child-specific forms of persecution.
(29)
One of the conditions for qualification for refugee status within the meaning of Article 1(A) of the Geneva Convention is the existence of a causal link between the reasons for persecution, namely race, religion, nationality, political opinion or membership of a particular social group, and the acts of persecution or the absence of protection against such acts.
(30)
It is equally necessary to introduce a common concept of the persecution ground ‘membership of a particular social group’. For the purposes of defining a particular social group, issues arising from an applicant’s gender, including gender identity and sexual orientation, which may be related to certain legal traditions and customs, resulting in for example genital mutilation, forced sterilisation or forced abortion, should be given due consideration in so far as they are related to the applicant’s well-founded fear of persecution.
(31)
Acts contrary to the purposes and principles of the United Nations are set out in the Preamble and Articles 1 and 2 of the Charter of the United Nations and are, amongst others, embodied in the United Nations resolutions relating to measures combating terrorism, which declare that ‘acts, methods and practices of terrorism are contrary to the purposes and principles of the United Nations’ and that ‘knowingly financing, planning and inciting terrorist acts are also contrary to the purposes and principles of the United Nations’.
(32)
As referred to in Article 14, ‘status’ can also include refugee status.
(33)
Standards for the definition and content of subsidiary protection status should also be laid down. Subsidiary protection should be complementary and additional to the refugee protection enshrined in the Geneva Convention.
(34)
It is necessary to introduce common criteria on the basis of which applicants for international protection are to be recognised as eligible for subsidiary protection. Those criteria should be drawn from international obligations under human rights instruments and practices existing in Member States.
(35)
Risks to which a population of a country or a section of the population is generally exposed do normally not create in themselves an individual threat which would qualify as serious harm.
(36)
Family members, merely due to their relation to the refugee, will normally be vulnerable to acts of persecution in such a manner that could be the basis for refugee status.
(37)
The notion of national security and public order also covers cases in which a third-country national belongs to an association which supports international terrorism or supports such an association.
(38)
When deciding on entitlements to the benefits included in this Directive, Member States should take due account of the best interests of the child, as well as of the particular circumstances of the dependency on the beneficiary of international protection of close relatives who are already present in the Member State and who are not family members of that beneficiary. In exceptional circumstances, where the close relative of the beneficiary of international protection is a married minor but not accompanied by his or her spouse, the best interests of the minor may be seen to lie with his or her original family.
(39)
While responding to the call of the Stockholm Programme for the establishment of a uniform status for refugees or for persons eligible for subsidiary protection, and with the exception of derogations which are necessary and objectively justified, beneficiaries of subsidiary protection status should be granted the same rights and benefits as those enjoyed by refugees under this Directive, and should be subject to the same conditions of eligibility.
(40)
Within the limits set out by international obligations, Member States may lay down that the granting of benefits with regard to access to employment, social welfare, healthcare and access to integration facilities requires the prior issue of a residence permit.
(41)
In order to enhance the effective exercise of the rights and benefits laid down in this Directive by beneficiaries of international protection, it is necessary to take into account their specific needs and the particular integration challenges with which they are confronted. Such taking into account should normally not result in a more favourable treatment than that provided to their own nationals, without prejudice to the possibility for Member States to introduce or retain more favourable standards.
(42)
In that context, efforts should be made in particular to address the problems which prevent beneficiaries of international protection from having effective access to employment-related educational opportunities and vocational training, inter alia, relating to financial constraints.
(43)
This Directive does not apply to financial benefits from the Member States which are granted to promote education.
(44)
Special measures need to be considered with a view to effectively addressing the practical difficulties encountered by beneficiaries of international protection concerning the authentication of their foreign diplomas, certificates or other evidence of formal qualifications, in particular due to the lack of documentary evidence and their inability to meet the costs related to the recognition procedures.
(45)
Especially to avoid social hardship, it is appropriate to provide beneficiaries of international protection with adequate social welfare and means of subsistence, without discrimination in the context of social assistance. With regard to social assistance, the modalities and detail of the provision of core benefits to beneficiaries of subsidiary protection status should be determined by national law. The possibility of limiting such assistance to core benefits is to be understood as covering at least minimum income support, assistance in the case of illness, or pregnancy, and parental assistance, in so far as those benefits are granted to nationals under national law.
(46)
Access to healthcare, including both physical and mental healthcare, should be ensured to beneficiaries of international protection.
(47)
The specific needs and particularities of the situation of beneficiaries of refugee status and of subsidiary protection status should be taken into account, as far as possible, in the integration programmes provided to them including, where appropriate, language training and the provision of information concerning individual rights and obligations relating to their protection status in the Member State concerned.
(48)
The implementation of this Directive should be evaluated at regular intervals, taking into consideration in particular the evolution of the international obligations of Member States regarding non-refoulement, the evolution of the labour markets in the Member States as well as the development of common basic principles for integration.
(49)
Since the objectives of this Directive, namely to establish standards for the granting of international protection to third-country nationals and stateless persons by Member States, for a uniform status for refugees or for persons eligible for subsidiary protection, and for the content of the protection granted, cannot be sufficiently achieved by the Member States and can therefore, by reason of the scale and effects of this Directive, be better achieved at Union level, the Union may adopt measures, in accordance with the principle of subsidiarity as set out in Article 5 of the TEU. In accordance with the principle of proportionality, as set out in that Article, this Directive does not go beyond what is necessary in order to achieve those objectives.
(50)
In accordance with Articles 1, 2 and Article 4a(1) of the Protocol (No 21) on the position of the United Kingdom and Ireland in respect of the Area of Freedom, Security and Justice, annexed to the TEU and to the TFEU, and without prejudice to Article 4 of that Protocol, the United Kingdom and Ireland are not taking part in the adoption of this Directive and are not bound by it or subject to its application.
(51)
In accordance with Articles 1 and 2 of the Protocol (No 22) on the position of Denmark, annexed to the TEU and to the TFEU, Denmark is not taking part in the adoption of this Directive and is not bound by it or subject to its application.
(52)
The obligation to transpose this Directive into national law should be confined to those provisions which represent a substantive change as compared with Directive 2004/83/EC. The obligation to transpose the provisions which are unchanged arises under that Directive.
(53)
This Directive should be without prejudice to the obligations of the Member States relating to the time limit for transposition into national law of Directive 2004/83/EC set out in Annex I, Part B,
HAVE ADOPTED THIS DIRECTIVE:
CHAPTER I
GENERAL PROVISIONS
Article 1
Purpose
The purpose of this Directive is to lay down standards for the qualification of third-country nationals or stateless persons as beneficiaries of international protection, for a uniform status for refugees or for persons eligible for subsidiary protection, and for the content of the protection-granted.
Article 2
Definitions
For the purposes of this Directive the following definitions shall apply:
(a)
‘international protection’ means refugee status and subsidiary protection status as defined in points (e) and (g);
(b)
‘beneficiary of international protection’ means a person who has been granted refugee status or subsidiary protection status as defined in points (e) and (g);
(c)
‘Geneva Convention’ means the Convention relating to the Status of Refugees done at Geneva on 28 July 1951, as amended by the New York Protocol of 31 January 1967;
(d)
‘refugee’ means a third-country national who, owing to a well-founded fear of being persecuted for reasons of race, religion, nationality, political opinion or membership of a particular social group, is outside the country of nationality and is unable or, owing to such fear, is unwilling to avail himself or herself of the protection of that country, or a stateless person, who, being outside of the country of former habitual residence for the same reasons as mentioned above, is unable or, owing to such fear, unwilling to return to it, and to whom Article 12 does not apply;
(e)
‘refugee status’ means the recognition by a Member State of a third-country national or a stateless person as a refugee;
(f)
‘person eligible for subsidiary protection’ means a third-country national or a stateless person who does not qualify as a refugee but in respect of whom substantial grounds have been shown for believing that the person concerned, if returned to his or her country of origin, or in the case of a stateless person, to his or her country of former habitual residence, would face a real risk of suffering serious harm as defined in Article 15, and to whom Article 17(1) and (2) does not apply, and is unable, or, owing to such risk, unwilling to avail himself or herself of the protection of that country;
(g)
‘subsidiary protection status’ means the recognition by a Member State of a third-country national or a stateless person as a person eligible for subsidiary protection;
(h)
‘application for international protection’ means a request made by a third-country national or a stateless person for protection from a Member State, who can be understood to seek refugee status or subsidiary protection status, and who does not explicitly request another kind of protection, outside the scope of this Directive, that can be applied for separately;
(i)
‘applicant’ means a third-country national or a stateless person who has made an application for international protection in respect of which a final decision has not yet been taken;
(j)
‘family members’ means, in so far as the family already existed in the country of origin, the following members of the family of the beneficiary of international protection who are present in the same Member State in relation to the application for international protection:
-
the spouse of the beneficiary of international protection or his or her unmarried partner in a stable relationship, where the law or practice of the Member State concerned treats unmarried couples in a way comparable to married couples under its law relating to third-country nationals,
-
the minor children of the couples referred to in the first indent or of the beneficiary of international protection, on condition that they are unmarried and regardless of whether they were born in or out of wedlock or adopted as defined under national law,
-
the father, mother or another adult responsible for the beneficiary of international protection whether by law or by the practice of the Member State concerned, when that beneficiary is a minor and unmarried;
(k)
‘minor’ means a third-country national or stateless person below the age of 18 years;
(l)
‘unaccompanied minor’ means a minor who arrives on the territory of the Member States unaccompanied by an adult responsible for him or her whether by law or by the practice of the Member State concerned, and for as long as he or she is not effectively taken into the care of such a person; it includes a minor who is left unaccompanied after he or she has entered the territory of the Member States;
(m)
‘residence permit’ means any permit or authorisation issued by the authorities of a Member State, in the form provided for under that State’s law, allowing a third-country national or stateless person to reside on its territory;
(n)
‘country of origin’ means the country or countries of nationality or, for stateless persons, of former habitual residence.
Article 3
More favourable standards
Member States may introduce or retain more favourable standards for determining who qualifies as a refugee or as a person eligible for subsidiary protection, and for determining the content of international protection, in so far as those standards are compatible with this Directive.
CHAPTER II
ASSESSMENT OF APPLICATIONS FOR INTERNATIONAL PROTECTION
Article 4
Assessment of facts and circumstances
1. Member States may consider it the duty of the applicant to submit as soon as possible all the elements needed to substantiate the application for international protection. In cooperation with the applicant, it is the duty of the Member State to assess the relevant elements of the application.
2. The elements referred to in paragraph 1 consist of the applicant’s statements and all the documentation at the applicant’s disposal regarding the applicant’s age, background, including that of relevant relatives, identity, nationality(ies), country(ies) and place(s) of previous residence, previous asylum applications, travel routes, travel documents and the reasons for applying for international protection.
3. The assessment of an application for international protection is to be carried out on an individual basis and includes taking into account:
(a)
all relevant facts as they relate to the country of origin at the time of taking a decision on the application, including laws and regulations of the country of origin and the manner in which they are applied;
(b)
the relevant statements and documentation presented by the applicant including information on whether the applicant has been or may be subject to persecution or serious harm;
(c)
the individual position and personal circumstances of the applicant, including factors such as background, gender and age, so as to assess whether, on the basis of the applicant’s personal circumstances, the acts to which the applicant has been or could be exposed would amount to persecution or serious harm;
(d)
whether the applicant’s activities since leaving the country of origin were engaged in for the sole or main purpose of creating the necessary conditions for applying for international protection, so as to assess whether those activities would expose the applicant to persecution or serious harm if returned to that country;
(e)
whether the applicant could reasonably be expected to avail himself or herself of the protection of another country where he or she could assert citizenship.
4. The fact that an applicant has already been subject to persecution or serious harm, or to direct threats of such persecution or such harm, is a serious indication of the applicant’s well-founded fear of persecution or real risk of suffering serious harm, unless there are good reasons to consider that such persecution or serious harm will not be repeated.
5. Where Member States apply the principle according to which it is the duty of the applicant to substantiate the application for international protection and where aspects of the applicant’s statements are not supported by documentary or other evidence, those aspects shall not need confirmation when the following conditions are met:
(a)
the applicant has made a genuine effort to substantiate his application;
(b)
all relevant elements at the applicant’s disposal have been submitted, and a satisfactory explanation has been given regarding any lack of other relevant elements;
(c)
the applicant’s statements are found to be coherent and plausible and do not run counter to available specific and general information relevant to the applicant’s case;
(d)
the applicant has applied for international protection at the earliest possible time, unless the applicant can demonstrate good reason for not having done so; and
(e)
the general credibility of the applicant has been established.
Article 5
International protection needs arising sur place
1. A well-founded fear of being persecuted or a real risk of suffering serious harm may be based on events which have taken place since the applicant left the country of origin.
2. A well-founded fear of being persecuted or a real risk of suffering serious harm may be based on activities which the applicant has engaged in since he or she left the country of origin, in particular where it is established that the activities relied upon constitute the expression and continuation of convictions or orientations held in the country of origin.
3. Without prejudice to the Geneva Convention, Member States may determine that an applicant who files a subsequent application shall not normally be granted refugee status if the risk of persecution is based on circumstances which the applicant has created by his or her own decision since leaving the country of origin.
Article 6
Actors of persecution or serious harm
Actors of persecution or serious harm include:
(a)
the State;
(b)
parties or organisations controlling the State or a substantial part of the territory of the State;
(c)
non-State actors, if it can be demonstrated that the actors mentioned in points (a) and (b), including international organisations, are unable or unwilling to provide protection against persecution or serious harm as defined in Article 7.
Article 7
Actors of protection
1. Protection against persecution or serious harm can only be provided by:
(a)
the State; or
(b)
parties or organisations, including international organisations, controlling the State or a substantial part of the territory of the State;
provided they are willing and able to offer protection in accordance with paragraph 2.
2. Protection against persecution or serious harm must be effective and of a non-temporary nature. Such protection is generally provided when the actors mentioned under points (a) and (b) of paragraph 1 take reasonable steps to prevent the persecution or suffering of serious harm, inter alia, by operating an effective legal system for the detection, prosecution and punishment of acts constituting persecution or serious harm, and when the applicant has access to such protection.
3. When assessing whether an international organisation controls a State or a substantial part of its territory and provides protection as described in paragraph 2, Member States shall take into account any guidance which may be provided in relevant Union acts.
Article 8
Internal protection
1. As part of the assessment of the application for international protection, Member States may determine that an applicant is not in need of international protection if in a part of the country of origin, he or she:
(a)
has no well-founded fear of being persecuted or is not at real risk of suffering serious harm; or
(b)
has access to protection against persecution or serious harm as defined in Article 7;
and he or she can safely and legally travel to and gain admittance to that part of the country and can reasonably be expected to settle there.
2. In examining whether an applicant has a well-founded fear of being persecuted or is at real risk of suffering serious harm, or has access to protection against persecution or serious harm in a part of the country of origin in accordance with paragraph 1, Member States shall at the time of taking the decision on the application have regard to the general circumstances prevailing in that part of the country and to the personal circumstances of the applicant in accordance with Article 4. To that end, Member States shall ensure that precise and up-to-date information is obtained from relevant sources, such as the United Nations High Commissioner for Refugees and the European Asylum Support Office.
CHAPTER III
QUALIFICATION FOR BEING A REFUGEE
Article 9
Acts of persecution
1. In order to be regarded as an act of persecution within the meaning of Article 1(A) of the Geneva Convention, an act must:
(a)
be sufficiently serious by its nature or repetition as to constitute a severe violation of basic human rights, in particular the rights from which derogation cannot be made under Article 15(2) of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms; or
(b)
be an accumulation of various measures, including violations of human rights which is sufficiently severe as to affect an individual in a similar manner as mentioned in point (a).
2. Acts of persecution as qualified in paragraph 1 can, inter alia, take the form of:
(a)
acts of physical or mental violence, including acts of sexual violence;
(b)
legal, administrative, police, and/or judicial measures which are in themselves discriminatory or which are implemented in a discriminatory manner;
(c)
prosecution or punishment which is disproportionate or discriminatory;
(d)
denial of judicial redress resulting in a disproportionate or discriminatory punishment;
(e)
prosecution or punishment for refusal to perform military service in a conflict, where performing military service would include crimes or acts falling within the scope of the grounds for exclusion as set out in Article 12(2);
(f)
acts of a gender-specific or child-specific nature.
3. In accordance with point (d) of Article 2, there must be a connection between the reasons mentioned in Article 10 and the acts of persecution as qualified in paragraph 1 of this Article or the absence of protection against such acts.
Article 10
Reasons for persecution
1. Member States shall take the following elements into account when assessing the reasons for persecution:
(a)
the concept of race shall, in particular, include considerations of colour, descent, or membership of a particular ethnic group;
(b)
the concept of religion shall in particular include the holding of theistic, non-theistic and atheistic beliefs, the participation in, or abstention from, formal worship in private or in public, either alone or in community with others, other religious acts or expressions of view, or forms of personal or communal conduct based on or mandated by any religious belief;
(c)
the concept of nationality shall not be confined to citizenship or lack thereof but shall, in particular, include membership of a group determined by its cultural, ethnic, or linguistic identity, common geographical or political origins or its relationship with the population of another State;
(d)
a group shall be considered to form a particular social group where in particular:
-
members of that group share an innate characteristic, or a common background that cannot be changed, or share a characteristic or belief that is so fundamental to identity or conscience that a person should not be forced to renounce it, and
-
that group has a distinct identity in the relevant country, because it is perceived as being different by the surrounding society.
Depending on the circumstances in the country of origin, a particular social group might include a group based on a common characteristic of sexual orientation. Sexual orientation cannot be understood to include acts considered to be criminal in accordance with national law of the Member States. Gender related aspects, including gender identity, shall be given due consideration for the purposes of determining membership of a particular social group or identifying a characteristic of such a group;
(e)
the concept of political opinion shall, in particular, include the holding of an opinion, thought or belief on a matter related to the potential actors of persecution mentioned in Article 6 and to their policies or methods, whether or not that opinion, thought or belief has been acted upon by the applicant.
2. When assessing if an applicant has a well-founded fear of being persecuted it is immaterial whether the applicant actually possesses the racial, religious, national, social or political characteristic which attracts the persecution, provided that such a characteristic is attributed to the applicant by the actor of persecution.
Article 11
Cessation
1. A third-country national or a stateless person shall cease to be a refugee if he or she:
(a)
has voluntarily re-availed himself or herself of the protection of the country of nationality; or
(b)
having lost his or her nationality, has voluntarily re-acquired it; or
(c)
has acquired a new nationality, and enjoys the protection of the country of his or her new nationality; or
(d)
has voluntarily re-established himself or herself in the country which he or she left or outside which he or she remained owing to fear of persecution; or
(e)
can no longer, because the circumstances in connection with which he or she has been recognised as a refugee have ceased to exist, continue to refuse to avail himself or herself of the protection of the country of nationality; or
(f)
being a stateless person, he or she is able, because the circumstances in connection with which he or she has been recognised as a refugee have ceased to exist, to return to the country of former habitual residence.
2. In considering points (e) and (f) of paragraph 1, Member States shall have regard to whether the change of circumstances is of such a significant and non-temporary nature that the refugee’s fear of persecution can no longer be regarded as well-founded.
3. Points (e) and (f) of paragraph 1 shall not apply to a refugee who is able to invoke compelling reasons arising out of previous persecution for refusing to avail himself or herself of the protection of the country of nationality or, being a stateless person, of the country of former habitual residence.
Article 12
Exclusion
1. A third-country national or a stateless person is excluded from being a refugee if:
(a)
he or she falls within the scope of Article 1(D) of the Geneva Convention, relating to protection or assistance from organs or agencies of the United Nations other than the United Nations High Commissioner for Refugees. When such protection or assistance has ceased for any reason, without the position of such persons being definitely settled in accordance with the relevant resolutions adopted by the General Assembly of the United Nations, those persons shall ipso facto be entitled to the benefits of this Directive;
(b)
he or she is recognised by the competent authorities of the country in which he or she has taken up residence as having the rights and obligations which are attached to the possession of the nationality of that country, or rights and obligations equivalent to those.
2. A third-country national or a stateless person is excluded from being a refugee where there are serious reasons for considering that:
(a)
he or she has committed a crime against peace, a war crime, or a crime against humanity, as defined in the international instruments drawn up to make provision in respect of such crimes;
(b)
he or she has committed a serious non-political crime outside the country of refuge prior to his or her admission as a refugee, which means the time of issuing a residence permit based on the granting of refugee status; particularly cruel actions, even if committed with an allegedly political objective, may be classified as serious non-political crimes;
(c)
he or she has been guilty of acts contrary to the purposes and principles of the United Nations as set out in the Preamble and Articles 1 and 2 of the Charter of the United Nations.
3. Paragraph 2 applies to persons who incite or otherwise participate in the commission of the crimes or acts mentioned therein.
CHAPTER IV
REFUGEE STATUS
Article 13
Granting of refugee status
Member States shall grant refugee status to a third-country national or a stateless person who qualifies as a refugee in accordance with Chapters II and III.
Article 14
Revocation of, ending of or refusal to renew refugee status
1. Concerning applications for international protection filed after the entry into force of Directive 2004/83/EC, Member States shall revoke, end or refuse to renew the refugee status of a third-country national or a stateless person granted by a governmental, administrative, judicial or quasi-judicial body if he or she has ceased to be a refugee in accordance with Article 11.
2. Without prejudice to the duty of the refugee in accordance with Article 4(1) to disclose all relevant facts and provide all relevant documentation at his or her disposal, the Member State which has granted refugee status shall, on an individual basis, demonstrate that the person concerned has ceased to be or has never been a refugee in accordance with paragraph 1 of this Article.
3. Member States shall revoke, end or refuse to renew the refugee status of a third-country national or a stateless person if, after he or she has been granted refugee status, it is established by the Member State concerned that:
(a)
he or she should have been or is excluded from being a refugee in accordance with Article 12;
(b)
his or her misrepresentation or omission of facts, including the use of false documents, was decisive for the granting of refugee status.
4. Member States may revoke, end or refuse to renew the status granted to a refugee by a governmental, administrative, judicial or quasi-judicial body, when:
(a)
there are reasonable grounds for regarding him or her as a danger to the security of the Member State in which he or she is present;
(b)
he or she, having been convicted by a final judgment of a particularly serious crime, constitutes a danger to the community of that Member State.
5. In situations described in paragraph 4, Member States may decide not to grant status to a refugee, where such a decision has not yet been taken.
6. Persons to whom paragraphs 4 or 5 apply are entitled to rights set out in or similar to those set out in Articles 3, 4, 16, 22, 31, 32 and 33 of the Geneva Convention in so far as they are present in the Member State.
CHAPTER V
QUALIFICATION FOR SUBSIDIARY PROTECTION
Article 15
Serious harm
Serious harm consists of:
(a)
the death penalty or execution; or
(b)
torture or inhuman or degrading treatment or punishment of an applicant in the country of origin; or
(c)
serious and individual threat to a civilian’s life or person by reason of indiscriminate violence in situations of international or internal armed conflict.
Article 16
Cessation
1. A third-country national or a stateless person shall cease to be eligible for subsidiary protection when the circumstances which led to the granting of subsidiary protection status have ceased to exist or have changed to such a degree that protection is no longer required.
2. In applying paragraph 1, Member States shall have regard to whether the change in circumstances is of such a significant and non-temporary nature that the person eligible for subsidiary protection no longer faces a real risk of serious harm.
3. Paragraph 1 shall not apply to a beneficiary of subsidiary protection status who is able to invoke compelling reasons arising out of previous serious harm for refusing to avail himself or herself of the protection of the country of nationality or, being a stateless person, of the country of former habitual residence.
Article 17
Exclusion
1. A third-country national or a stateless person is excluded from being eligible for subsidiary protection where there are serious reasons for considering that:
(a)
he or she has committed a crime against peace, a war crime, or a crime against humanity, as defined in the international instruments drawn up to make provision in respect of such crimes;
(b)
he or she has committed a serious crime;
(c)
he or she has been guilty of acts contrary to the purposes and principles of the United Nations as set out in the Preamble and Articles 1 and 2 of the Charter of the United Nations;
(d)
he or she constitutes a danger to the community or to the security of the Member State in which he or she is present.
2. Paragraph 1 applies to persons who incite or otherwise participate in the commission of the crimes or acts mentioned therein.
3. Member States may exclude a third-country national or a stateless person from being eligible for subsidiary protection if he or she, prior to his or her admission to the Member State concerned, has committed one or more crimes outside the scope of paragraph 1 which would be punishable by imprisonment, had they been committed in the Member State concerned, and if he or she left his or her country of origin solely in order to avoid sanctions resulting from those crimes.
CHAPTER VI
SUBSIDIARY PROTECTION STATUS
Article 18
Granting of subsidiary protection status
Member States shall grant subsidiary protection status to a third-country national or a stateless person eligible for subsidiary protection in accordance with Chapters II and V.
Article 19
Revocation of, ending of or refusal to renew subsidiary protection status
1. Concerning applications for international protection filed after the entry into force of Directive 2004/83/EC, Member States shall revoke, end or refuse to renew the subsidiary protection status of a third-country national or a stateless person granted by a governmental, administrative, judicial or quasi-judicial body if he or she has ceased to be eligible for subsidiary protection in accordance with Article 16.
2. Member States may revoke, end or refuse to renew the subsidiary protection status of a third-country national or a stateless person granted by a governmental, administrative, judicial or quasi-judicial body, if after having been granted subsidiary protection status, he or she should have been excluded from being eligible for subsidiary protection in accordance with Article 17(3).
3. Member States shall revoke, end or refuse to renew the subsidiary protection status of a third-country national or a stateless person, if:
(a)
he or she, after having been granted subsidiary protection status, should have been or is excluded from being eligible for subsidiary protection in accordance with Article 17(1) and (2);
(b)
his or her misrepresentation or omission of facts, including the use of false documents, was decisive for the granting of subsidiary protection status.
4. Without prejudice to the duty of the third-country national or stateless person in accordance with Article 4(1) to disclose all relevant facts and provide all relevant documentation at his or her disposal, the Member State which has granted the subsidiary protection status shall, on an individual basis, demonstrate that the person concerned has ceased to be or is not eligible for subsidiary protection in accordance with paragraphs 1, 2 and 3 of this Article.
CHAPTER VII
CONTENT OF INTERNATIONAL PROTECTION
Article 20
General rules
1. This Chapter shall be without prejudice to the rights laid down in the Geneva Convention.
2. This Chapter shall apply both to refugees and persons eligible for subsidiary protection unless otherwise indicated.
3. When implementing this Chapter, Member States shall take into account the specific situation of vulnerable persons such as minors, unaccompanied minors, disabled people, elderly people, pregnant women, single parents with minor children, victims of human trafficking, persons with mental disorders and persons who have been subjected to torture, rape or other serious forms of psychological, physical or sexual violence.
4. Paragraph 3 shall apply only to persons found to have special needs after an individual evaluation of their situation.
5. The best interests of the child shall be a primary consideration for Member States when implementing the provisions of this Chapter that involve minors.
Article 21
Protection from refoulement
1. Member States shall respect the principle of non-refoulement in accordance with their international obligations.
2. Where not prohibited by the international obligations mentioned in paragraph 1, Member States may refoule a refugee, whether formally recognised or not, when:
(a)
there are reasonable grounds for considering him or her as a danger to the security of the Member State in which he or she is present; or
(b)
he or she, having been convicted by a final judgment of a particularly serious crime, constitutes a danger to the community of that Member State.
3. Member States may revoke, end or refuse to renew or to grant the residence permit of (or to) a refugee to whom paragraph 2 applies.
Article 22
Information
Member States shall provide beneficiaries of international protection, as soon as possible after refugee status or subsidiary protection status has been granted, with access to information, in a language that they understand or are reasonably supposed to understand, on the rights and obligations relating to that status.
Article 23
Maintaining family unity
1. Member States shall ensure that family unity can be maintained.
2. Member States shall ensure that family members of the beneficiary of international protection who do not individually qualify for such protection are entitled to claim the benefits referred to in Articles 24 to 35, in accordance with national procedures and as far as is compatible with the personal legal status of the family member.
3. Paragraphs 1 and 2 are not applicable where the family member is or would be excluded from international protection pursuant to Chapters III and V.
4. Notwithstanding paragraphs 1 and 2, Member States may refuse, reduce or withdraw the benefits referred to therein for reasons of national security or public order.
5. Member States may decide that this Article also applies to other close relatives who lived together as part of the family at the time of leaving the country of origin, and who were wholly or mainly dependent on the beneficiary of international protection at that time.
Article 24
Residence permits
1. As soon as possible after international protection has been granted, Member States shall issue to beneficiaries of refugee status a residence permit which must be valid for at least 3 years and renewable, unless compelling reasons of national security or public order otherwise require, and without prejudice to Article 21(3).
Without prejudice to Article 23(1), the residence permit to be issued to the family members of the beneficiaries of refugee status may be valid for less than 3 years and renewable.
2. As soon as possible after international protection has been granted, Member States shall issue to beneficiaries of subsidiary protection status and their family members a renewable residence permit which must be valid for at least 1 year and, in case of renewal, for at least 2 years, unless compelling reasons of national security or public order otherwise require.
Article 25
Travel document
1. Member States shall issue to beneficiaries of refugee status travel documents, in the form set out in the Schedule to the Geneva Convention, for the purpose of travel outside their territory unless compelling reasons of national security or public order otherwise require.
2. Member States shall issue to beneficiaries of subsidiary protection status who are unable to obtain a national passport, documents which enable them to travel outside their territory, unless compelling reasons of national security or public order otherwise require.
Article 26
Access to employment
1. Member States shall authorise beneficiaries of international protection to engage in employed or self-employed activities subject to rules generally applicable to the profession and to the public service, immediately after protection has been granted.
2. Member States shall ensure that activities such as employment-related education opportunities for adults, vocational training, including training courses for upgrading skills, practical workplace experience and counselling services afforded by employment offices, are offered to beneficiaries of international protection, under equivalent conditions as nationals.
3. Member States shall endeavour to facilitate full access for beneficiaries of international protection to the activities referred to in paragraph 2.
4. The law in force in the Member States applicable to remuneration, access to social security systems relating to employed or self-employed activities and other conditions of employment shall apply.
Article 27
Access to education
1. Member States shall grant full access to the education system to all minors granted international protection, under the same conditions as nationals.
2. Member States shall allow adults granted international protection access to the general education system, further training or retraining, under the same conditions as third-country nationals legally resident.
Article 28
Access to procedures for recognition of qualifications
1. Member States shall ensure equal treatment between beneficiaries of international protection and nationals in the context of the existing recognition procedures for foreign diplomas, certificates and other evidence of formal qualifications.
2. Member States shall endeavour to facilitate full access for beneficiaries of international protection who cannot provide documentary evidence of their qualifications to appropriate schemes for the assessment, validation and accreditation of their prior learning. Any such measures shall comply with Articles 2(2) and 3(3) of Directive 2005/36/EC of the European Parliament and of the Council of 7 September 2005 on the recognition of professional qualifications (4).
Article 29
Social welfare
1. Member States shall ensure that beneficiaries of international protection receive, in the Member State that has granted such protection, the necessary social assistance as provided to nationals of that Member State.
2. By way of derogation from the general rule laid down in paragraph 1, Member States may limit social assistance granted to beneficiaries of subsidiary protection status to core benefits which will then be provided at the same level and under the same eligibility conditions as nationals.
Article 30
Healthcare
1. Member States shall ensure that beneficiaries of international protection have access to healthcare under the same eligibility conditions as nationals of the Member State that has granted such protection.
2. Member States shall provide, under the same eligibility conditions as nationals of the Member State that has granted protection, adequate healthcare, including treatment of mental disorders when needed, to beneficiaries of international protection who have special needs, such as pregnant women, disabled people, persons who have undergone torture, rape or other serious forms of psychological, physical or sexual violence or minors who have been victims of any form of abuse, neglect, exploitation, torture, cruel, inhuman and degrading treatment or who have suffered from armed conflict.
Article 31
Unaccompanied minors
1. As soon as possible after the granting of international protection Member States shall take the necessary measures to ensure the representation of unaccompanied minors by a legal guardian or, where necessary, by an organisation responsible for the care and well-being of minors, or by any other appropriate representation including that based on legislation or court order.
2. Member States shall ensure that the minor’s needs are duly met in the implementation of this Directive by the appointed guardian or representative. The appropriate authorities shall make regular assessments.
3. Member States shall ensure that unaccompanied minors are placed either:
(a)
with adult relatives; or
(b)
with a foster family; or
(c)
in centres specialised in accommodation for minors; or
(d)
in other accommodation suitable for minors.
In this context, the views of the child shall be taken into account in accordance with his or her age and degree of maturity.
4. As far as possible, siblings shall be kept together, taking into account the best interests of the minor concerned and, in particular, his or her age and degree of maturity. Changes of residence of unaccompanied minors shall be limited to a minimum.
5. If an unaccompanied minor is granted international protection and the tracing of his or her family members has not already started, Member States shall start tracing them as soon as possible after the granting of international protection, whilst protecting the minor’s best interests. If the tracing has already started, Member States shall continue the tracing process where appropriate. In cases where there may be a threat to the life or integrity of the minor or his or her close relatives, particularly if they have remained in the country of origin, care must be taken to ensure that the collection, processing and circulation of information concerning those persons is undertaken on a confidential basis.
6. Those working with unaccompanied minors shall have had and continue to receive appropriate training concerning their needs.
Article 32
Access to accommodation
1. Member States shall ensure that beneficiaries of international protection have access to accommodation under equivalent conditions as other third-country nationals legally resident in their territories.
2. While allowing for national practice of dispersal of beneficiaries of international protection, Member States shall endeavour to implement policies aimed at preventing discrimination of beneficiaries of international protection and at ensuring equal opportunities regarding access to accommodation.
Article 33
Freedom of movement within the Member State
Member States shall allow freedom of movement within their territory to beneficiaries of international protection, under the same conditions and restrictions as those provided for other third-country nationals legally resident in their territories.
Article 34
Access to integration facilities
In order to facilitate the integration of beneficiaries of international protection into society, Member States shall ensure access to integration programmes which they consider to be appropriate so as to take into account the specific needs of beneficiaries of refugee status or of subsidiary protection status, or create pre-conditions which guarantee access to such programmes.
Article 35
Repatriation
Member States may provide assistance to beneficiaries of international protection who wish to be repatriated.
CHAPTER VIII
ADMINISTRATIVE COOPERATION
Article 36
Cooperation
Member States shall each appoint a national contact point and communicate its address to the Commission. The Commission shall communicate that information to the other Member States.
Member States shall, in liaison with the Commission, take all appropriate measures to establish direct cooperation and an exchange of information between the competent authorities.
Article 37
Staff
Member States shall ensure that authorities and other organisations implementing this Directive have received the necessary training and shall be bound by the confidentiality principle, as defined in the national law, in relation to any information they obtain in the course of their work.
CHAPTER IX
FINAL PROVISIONS
Article 38
Reports
1. By 21 June 2015, the Commission shall report to the European Parliament and the Council on the application of this Directive and shall propose any amendments that are necessary. Those proposals for amendment shall be made by way of priority in Articles 2 and 7. Member States shall send the Commission all the information that is appropriate for drawing up that report by 21 December 2014.
2. After presenting the report, the Commission shall report to the European Parliament and the Council on the application of this Directive at least every 5 years.
Article 39
Transposition
1. Member States shall bring into force the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with Articles 1, 2, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 16, 19, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34 and 35 by 21 December 2013. They shall forthwith communicate to the Commission the text of those provisions.
When Member States adopt those provisions, they shall contain a reference to this Directive or be accompanied by such a reference on the occasion of their official publication. They shall also include a statement that references in existing laws, regulations and administrative provisions to the directive repealed by this Directive shall be construed as references to this Directive. Member States shall determine how such reference is to be made and how that statement is to be formulated.
2. Member States shall communicate to the Commission the text of the main provisions of national law covered by this Directive.
Article 40
Repeal
Directive 2004/83/EC is repealed for the Member States bound by this Directive with effect from 21 December 2013, without prejudice to the obligations of the Member States relating to the time limit for transposition into national law of the Directive set out in Annex I, Part B.
For the Member States bound by this Directive, references to the repealed Directive shall be construed as references to this Directive and shall be read in accordance with the correlation table in Annex II.
Article 41
Entry into force
This Directive shall enter into force on the 20th day following its publication in the Official Journal of the European Union.
Articles 1, 2, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 16, 19, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34 and 35 shall apply from 22 December 2013.
Article 42
Addressees
This Directive is addressed to the Member States in accordance with the Treaties.
Done at Strasbourg, 13 December 2011.