РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 29 юни 2011 година
относно държавна помощ № SA.14554 (C 7/04) предоставена от Германия на Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино)
(нотифицирано под номер C(2011) 4426)
(само текстът на немски език е автентичен)
(2012/268/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, алинея първа от него (1),
като покани заинтересованите страни да внесат становищата си в съответствие с посочената по-горе разпоредба (2),
като има предвид, че:
I. ПРОЦЕДУРА
(1)
След жалба, получена на 10 май 2001 г. Комисията изпрати писмено запитване до Федерална република Германия на 9 ноември 2001 г. Уведомлението за мярката е изпратено с писмо от 5 март 2002 г. в отговор на запитването на Комисията и получено на 8 март 2002 г. Тъй като по това време мярката вече е била осъществена, тя е включена в списъка на схеми за помощ, за които не са представени уведомления (помощ № NN 159/02).
(2)
Допълнителна информация е изпратена от Германия с писмо от 20 ноември 2002 г., получено на 25 ноември 2002 г., с писмо от 28 април 2003 г., получено на 2 май 2003 г., с писмо от 27 май 2003 г., получено на 28 май 2003 г., и с факс от 2 октомври 2003 г.
(3)
С писмо SG-Greffe (2004) D/200645 от 19 февруари 2004 г. Комисията уведоми Германия за решението си да открие процедурата, предвидена в член 108, параграф 2 от Договора за функционирането на Европейския съюз, относно помощта.
(4)
Решението на Комисията да открие процедурата беше публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (3). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(5)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни (4).
(6)
Германия представи на Комисията становището си с писмо от 18 март 2004 г., регистрирано като получено на 23 март 2004 г. Мнения бяха представени допълнително с писмо от 10 януари 2006 г., регистрирано на 10 януари 2006 г., и с писмо от 13 юли 2007 г., регистрирано на 16 юли 2007 г.
(7)
С писмо SG-Greffe (2008) D/206430 от 21 октомври 2008 г. Комисията уведомява Германия за решението си да удължи процедурата, открита съгласно член 108, параграф 2 от ДФЕС относно помощта.
(8)
Решението на Комисията за удължаване на процедурата е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (5). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(9)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни.
(10)
След искане от 17 ноември 2008 г. за удължаване на срока, прието от Комисията на 21 ноември 2008 г., Германия представи на Комисията становището си с писмо от 23 декември 2008 г., регистрирано на 5 януари 2009 г.
II. ПОДРОБНО ОПИСАНИЕ НА ПОМОЩТА
II.1. Наименование на мярката
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [заем за Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино) и последващо опрощаване на задълженията]
II.2. Правно основание
(12)
Мярката е осъществена въз основа на договорно споразумение между Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Фонд за възстановяване на лозарските райони в Райнланд-Пфалц, WAK) и Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (компания за търговия с вино от Пфалц, GfW).
II.3. Цел
(13)
Целта е да се отпусне заем на GfW за закупуване на гроздова мъст от лозарски предприятия и търговци. Като обезпечение са договорени гарантирани активи. Въпросните активи са предмет също така на клаузи с различни степени на запазване на правото на собственост (Eigentumsvorbehalt) от лозарските предприятия и търговците (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) под формата на запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, препродажба с прехвърляне на вземането за цената или запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания. Задълженията се опрощават, когато GfW изпада във финансови затруднения поради рязкото спадане на пазарните цени.
II.4. Публичен орган
(14)
WAK е публичноправно дружество от федерална провинция Райнланд-Пфалц, регистрирано в град Майнц. В рамките на лозарския сектор то функционира по начин, сходен с банка. Обичайната дейност на WAK се състои в отпускане на заеми за препарцелиране на земи. WAK се финансира от вноски, такси, заеми и безвъзмездни средства (член 8, параграф 1 от Weinbergsaufbaugesetz [Закон за развитие на лозарските предприятия]).
II.5. Бенефициери
(15)
Бенефициер на мярката е било GfW, на което е отпуснат заем от WAK при условия, които не отговарят на пазарните.
(16)
GfW е било дъщерно предприятие, изцяло притежавано от Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (Асоциация на земеделските производители и лозарските предприятия от южен Райнланд-Пфалц). Учредено е през 1984 г. за търговия с вино, като предметът му на дейност се състои в производство и търговия с пенливо вино, гроздов сок, гроздово желе, гроздов спирт и бренди. GfW предоставя така също услуги на лозарските предприятия във връзка с мерки по дестилацията. Споменатите мерки по дестилацията включват мерките, обхванати от общата организация на пазарите (6), и дестилацията, финансирана от държавата, която обикновено се извършва въз основа на решения на Съвета (7). Във връзка с това GfW консултира дребни винопроизводители и организира транспорта на виното до дестилационните предприятия.
(17)
Други възможни бенефициери са лозарските предприятия и търговците, от които GfW получи възможност да закупи мъст благодарение на заема и които не опростиха нито едно от задълженията на GfW, когато WAK реши да направи това при изпадането на GfW във финансово затруднение.
II.6. Контекст на помощта
(18)
През 1999 г. GfW закупува 44 милиона литра мъст със заема от WAK в размер на 15 302 696,25 EUR и свои собствени средства. 60 % от гроздовата мъст е с най-малко 60 градуса по Oechsle и средно 81 градуса по Oechsle. 40 % от тази мъст, която представлява мъст за обикновено трапезно вино с най-малко 44 градуса по Oechsle, е закупена с цел печалба от изгодните условия на превантивна дестилация. За цялото количество закупена мъст е платена средна цена от 0,38 EUR на литър. Готово вино не е закупувано. Закупуването е извършено на базата на клаузи за запазване на правото на собственост запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на всички вземания. В същото време тези гарантирани активи са договорени като обезпечение за WAK.
(19)
Според представената от Германия информация бизнес планът на GfW е предвиждал възползване от възможностите за дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 за 40 % от гроздовата мъст и преработване на 60 % от мъстта в базово вино за производството на пенливо вино и продажба на производители на пенливо вино. Освен това GfW е планирало да задържи 20 % от базовото вино за срок от девет месеца до една година преди да бъде продадено на пазара като базово вино за производството на пенливо вино, с цел да се възползва от субсидиите от ЕС за съхранение на вино съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87.
(20)
На 11 ноември 1999 г. лозарските предприятия и търговци получават авансово плащане на 80 % от покупната цена. Авансово са платени средно по 0,31 EUR на литър.
(21)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация. С оглед на понижението на цените на пазара на базово вино в края на 1999 г. GfW решава изобщо да не продава базово вино през тази година, а да изчака възстановяването на пазара през 2000 г.
(22)
През 2000 г., поради сравнително изобилната реколта и намаляващите продажби на пенливо вино, пазарът на бяло вино претърпява дори още по-голям срив (в някои случаи средните цени спадат с до 0,20 EUR). Много от виното в бъчви, което все още се съхранява, е трябвало да бъде изпратено отново за дестилация.
(23)
В резултат на изменение на общата организация на пазара на вино, прието през 1999 г. и влязло в сила на 1 август 2000 г. превантивната дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 е заменена с дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки съгласно Регламент (ЕО) № 1493/1999. Условията са били значително по-лоши и е могло да се постигне само около половината от предишната цена за превантивна дестилация от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(24)
След резкия спад в цените през 2000 г. за GfW е невъзможно да реализира очакваните печалби нито на пазара на вино, нито от дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки. В резултат на това балансовата стойност на запасите на GfW е трябвало да бъде значително намалена, а оттам пасивите на GfW са превишили неговите активи.
(25)
Предвид гореописаните търговски проблеми е изготвен междинен финансов отчет за годината до 31 октомври 2000 г., който е проверен от одитор. Към 31 октомври 2000 г. пасивите на GfW (15 670 155 EUR) превишават текущите му активи (9 886 856 EUR) с 5 783 299 EUR. Пасивите на GfW към тази дата са представени в таблицата по-долу. Според доклад, изготвен от Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, GfW много скоро би било изправено пред производство по обявяване в несъстоятелност поради факта, че пасивите му превишават неговите активи, ако не се предприемат никакви мерки за предотвратяването на това.
(26)
Таблица 1
(в EUR)
Задължения към
Сума
WAK
10 150 959
Финансови институции
726 892
Доставчици
218 460
Лозарски предприятия и търговци
4 355 581
Други
218 263
Общо
15 670 155
(27)
Според §19 от Германския закон за несъстоятелността (Insolvenzordnung), ако пасивите на едно дружество превишават неговите активи, това е причина за откриване на производство по обявяване в несъстоятелност. Поради тази причина Изпълнителният съвет на GfW, в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, е задължен да представи заявление за откриване на производството по несъстоятелност в рамките на три седмици от изпадането в състояние, в което пасивите му превишават неговите активи.
(28)
Поради заплахата от несъстоятелност GfW иска от някои кредитори (WAK, лозарските предприятия и около 130 търговеца, обвързани с покупката, описана в съображение 18) да опростят част от неуредените му задължения, за да може дружеството да продължи да търгува. По отношение на лозарските предприятия и търговците опрощаването е трябвало да обхване 90 % от неуредените задължения, което означава, че те биха получили още само около 2 % от договорената покупна цена. Оставащият дефицит е трябвало да бъде елиминиран чрез необходимата промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване на задължения от страна на WAK.
(29)
В качеството си на главен кредитор (вж. таблица 1) с гаранции от по-заден ред, WAK има значителен интерес да бъде избягнато предстоящото обявяване в несъстоятелност. По тази причина последното се опитва да убеди лозарските предприятия и търговци да се съгласят с опрощаването на част от задълженията към тях. WAK подписва също така писмено споразумение с GfW на 4 декември 2000, в което се съгласява да остави на по-заден ред част от неуредените си задължения, съответстващи на дефицита на GfW, в полза на останалите кредитори. Окончателният размер на вземанията с променена поредност е щял да бъде определен едва след получаване на декларациите за опрощаване на задължения от лозарските предприятия и от търговците, така че размерът на вземанията с променена поредност да се сведе до минимум. Договорено е също така, че, ако избягването на производство по несъстоятелност на по-късен етап се окаже необходимо, WAK да опрости задължения в същия размер, каквато е и сумата на задълженията, чиято поредност е променена в полза на другите кредитори.
(30)
1 700 от общо 2 700 лозарски предприятия и търговци декларират своята готовност да опростят 90 % от оставащите задължения към тях, което съответства на около 60 % от неуредените задължения на групата като цяло. Останалите лозарски предприятия и търговци обаче или изрично отхвърлят предложението, или не отговарят на искането. Ясно е, че някои от тях са решили да не опрощават задълженията към тях, поради своите гаранции от по-преден ред, а някои от тях са продължили задържането на собствеността и вече са получили авансово плащане на 80 % от договорената цена. Това означава, че в случай на производство по несъстоятелност постъпленията им биха били по-високи от предложените 2 % от договорената покупна цена.
(31)
Освен това много от лозарските предприятия и търговците подават жалби срещу GfW и тези жалби са разгледани от съда, който предлага споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Аналогични споразумения за уреждане на задълженията са предложени от други съдилища и, като има предвид това, GfW вече не може да очаква, че другите лозарски предприятия и търговци ще се съгласят да се откажат от 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %.
(32)
§ 305a от Германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на уреждането на дългове се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след началото на преговорите по извънсъдебното уреждане на спора.
(33)
По тази причина, противно на първоначалното си намерение, GfW вече не може да иска от лозарските предприятия и търговците да опростят каквато и да било част от задълженията му към тях. Вместо това, GfW подписва споразумение с WAK на 21 февруари 2001 г., в което се казва, че WAK е съгласен да покрие изцяло дефицита на GfW от 2000 г., като опрости 5 005 441,60 EUR от неговите задължения. През периода 1 януари 2001 г. - 31 декември 2001 г. няма да се начислява лихва по оставащия кредит. В споразумението се предвижда също така, че оставащите задължения към лозарските предприятия и търговците ще бъдат уредени изцяло. По този начин е осигурена гаранция за задълженията към WAK, чиято поредност не е променена, положението с дефицита е поправено, за момента производството по несъстоятелност е избягнато и GfW може да продължи да осъществява своята дейност.
(34)
През периода 1 ноември 2000 г. - 31 декември 2000 г. GfW извършва погасявания на заема от WAK в размер на 1 440 446,92 EUR. През периода 2001-2005 г. GfW продължава да функционира и извършва редовни погасявания по своя заем от WAK на обща стойност 3 728 969,40 EUR. Освен това през 2001 г. GfW извършва плащания на лихва към WAK в общ размер на 149 757,16 EUR.
(35)
Поради спад в оборота в обичайните сфери на дейност на GfW, както и недостатъчната капитализация, дружеството решава да преустанови цялата си дейност и да бъде ликвидирано до 31 декември 2004 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR.
(36)
В крайна сметка GfW е прекратено, считано от 1 юни 2005 г., и заличено от търговския регистър през 2006 г. Няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което помощта би могла да се възстанови.
(37)
До 31 декември 2005 г. са погасени 9 897 154,65 EUR от заема и са извършени плащания на лихви в размер на 793 994,99 EUR. След ликвидацията оставащите активи на GfW (87 079,79 EUR), останалите неуредени задължения към WAK в размер на около 313 000 EUR са обявени за невъзстановими и са отписани. Следователно частта от заема, която не е възстановена, възлиза общо на 5 318 441,60 EUR (първоначалното опрощаване на задълженията в размер на 5 005 441,60 EUR плюс неуредените задължения от 313 000 EUR след ликвидацията).
II.7. Характер и интензитет на помощта
(38)
Заемът от WAK за GfW в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат на няколко вноски през 1999 г. за срок от 12-18 месеца:
(в EUR)
11.11.1999 г.
5 936 061,62
25.11.1999 г.
6 868 777,04
1.12.1999 г.
585 429,72
13.12.1999 г.
112 110,66
17.12.1999 г.
1 800 317,21
Общо
15 302 696,25
(39)
Начисляваните лихви са следните:
4-то тримесечие 1999 г.
3,28 %
1-во тримесечие на 2000 г.
3,51 %
2-ро тримесечие 2000 г.
4,15 %
3-то тримесечие 2000 г.
4,80 %
4-то тримесечие 2000 г.
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
На 11 ноември 1999 доставчиците получават авансово плащане на 80 % от договорената цена. Освен това, в резултат на продължителното задържане на собствеността, предвидено за някои доставчици, което не се преустановява при преработка или смесване, част от запасите са използвани за обезпечаване на оставащите задължения в размер на 20 % към тези доставчици. Запасите са използвани също така като обезпечение за WAK. Поради запазването на правото на собственост обаче правата на WAK върху част от запасите са с по-заден ред до момента на погасяване на всички вземания. Следователно GfW и неговите кредитори, от които WAK е основният, носят по-значителен риск от колебания на цените.
(41)
По отпуснатия от WAK заем на GfW се плаща само ограничена лихва: от 11 ноември 1999 г. до 31 декември 1999 г. (в размер на 3,28 %), от 1 януари 2000 г. до 31 декември 2000 г. (3,51 % - 5,15 %) и от 1 януари 2001 г. до 31 декември 2001 г. (4,55 % - 5,25 %). След 31 декември 2001 г. не са начислявани повече лихви.
(42)
Като се има предвид рискът, поет от WAK с отпускането на парични средства на GfW, върху редовния лихвен процент е трябвало да бъде начислена значителна премия за риск. Тъй като към лихвения процент не е била добавена такава премия, следователно към момента на отпускане на заема има елемент на помощ. Този елемент на помощ може да се изчисли като разликата между начисления лихвен процент и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е трябвало да бъде начислена.
(43)
Според Известието на Комисията относно метода за определяне на референтната ставка и размера на сконтовия процент (8), изменено от Известие на Комисията за техническа корекция на метода за определяне на референтния и сконтовия лихвен процент (9), приложимо през въпросния период, базисната референтна ставка за Германия е между 5,23 % и 6,33 %. По смисъла на известието определената референтна ставка е базисна ставка и може да бъде повишавана, при положение че има значителен риск (например едно предприятие е в лошо икономическо състояние или когато обикновено изискваната от банките гаранция не бъде предоставена). В тези случаи премията може да достигне до 400 базисни точки или повече, ако никоя частна банка не се съгласи да отпусне съответния заем.
(44)
Според Германия лихвените проценти, начислявани от германските банки през същия период за аналогични кредити, са между 5,25 % и 6,50 % (VR-Bank Südliche Wеinstrasse e.G.) и 5,40 % и 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Продължителност на мярката
(45)
Еднократна мярка.
II.9. Причини за откриване на официалната процедура по разследване
(46)
Комисията откри официалната процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 от ДФЕС поради подозрения, че съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията би могло да представлява държавна помощ по смисъла на член 107 от ДФЕС.
(47)
Въз основа на информацията, която е на разположение към момента на откриване на официалната процедура по разследване, Комисията по-специално разгледа дали съгласието за промяна в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били направени в съответствие с критерия за частния кредитор.
(48)
Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор. По отношение на разглеждания случай GfW има задължения към частни кредитори в размер на 5,5 милиона EUR към 31 октомври 2000 г., но нито един от тях не е опростил задълженията към него. Докладът на независимия одитор показва, че има икономически смисъл в това WAK да се съгласи на промяна в поредността на вземанията и да опрости част от задълженията към него, но не обяснява защо нито един от другите кредитори не е бил готов от своя страна да опрости задълженията.
(49)
При откриването на официалната процедура по разследване Комисията стигна до заключението, че към момента на откриване на процедурата не би могло да се изключи, че промяната в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията от страна на WAK (заема, отпуснат на GfW, и бъдещите лихвени плащания по този заем), не са извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, тъй като изглеждат по-високи от абсолютно необходимото и прекомерно много облагодетелстват не само GfW, но също така и другите кредитори (основно лозарските предприятия и търговците), към които задълженията са били изплатени изцяло.
(50)
След това откритата официална процедура по разследване е разширена с оглед включване и отпускането на заема. По-специално съмнения са изразени по отношение на това дали отпускането на заема е направено при пазарни условия (не е начислена премия за риск) и с достатъчно обезпечение.
(51)
В разширената официална процедура по разследване отново е изразено съмнение по отношение на евентуална помощ за лозарските предприятия и търговци. Според наличната към дадения момент информация изглежда, че заплатената за гроздовата мъст цена е над пазарната, че целта на сделката е не да се увеличат до максимум печалбите, а да се подпомогне пазарът на вино и мъст, както и че предоставените гаранции на лозарските предприятия и търговци според договора за продажба са по-изгодни в сравнение с такива при нормални обстоятелства.
(52)
Съмнението относно цената е засилено от документи, предоставени от Германия след първото откриване на процедурата, които показаха колебания в цената на литър трапезно вино (без ДДС) през 1999 г. в района Райнланд-Пфалц от най-малко 0,26 EUR (октомври - ноември) до 0,30 EUR (юни - септември), 0,35 EUR (април) и най-много 1,10 EUR (февруари, юни, ноември, декември). Следователно минималната пазарна цена, която би могла да бъде постигната за трапезно вино към момента на отпускане на заема, е 0,26 EUR на литър.
(53)
По тази причина средната покупна цена от 0,38 EUR на литър изглежда над най-ниската пазарна цена около 0,26 EUR на литър.
III. ЖАЛБИ И ИНФОРМАЦИЯ ОТ ТРЕТИ СТРАНИ
(54)
Комисията получи информация, че горепосоченото опрощаване на задълженията е било финансирано със средства на WAK. Твърди се, че поради понижената капиталова база на WAK в качеството си на публичен орган, който финансира WAK, федералната провинция Райнланд-Пфалц е проучила възможността за капиталова инжекция, но в крайна сметка е решила да не го прави.
(55)
Комисията получи жалба с твърдения за наличието на държавна помощ в опрощаването на задължения от страна на WAK. Жалбоподателят заявява, че GfW е участвало в конкуренцията за продажба на винени дестилати и в резултат на опрощаването в полза на това дружество, конкурентите му ще имат значителни проблеми при продажбата на собствените си продукти. Жалбоподателят представи няколко статии от вестници с информация за опрощаването на задълженията от страна на WAK в полза на GfW.
(56)
Същият жалбоподател препраща така също писмо, което е получил от прокуратурата в Kaiserslautern (централна служба за икономически престъпления) в отговор на изпратено до тях негово писмо. В писмото от прокуратурата в Kaiserslautern се обобщава получената от жалбоподателя под формата на статии от вестници и твърдения информация, като жалбоподателят се уведомява, че въз основа на получената информация няма основания за откриване на досъдебно производство.
IV. МНЕНИЯ НА ЗАИНТЕРЕСОВАНИТЕ СТРАНИ
(57)
В рамките на официалните процедури по разследване Комисията не е получила каквито и да било становища.
(58)
Повторните писма от жалбоподателя след първоначалното откриване на процедурата не съдържат никакви нови факти или аргументи.
V. МНЕНИЕ НА ГЕРМАНИЯ
V.1. Елемент на помощ към момента на отпускане на заема
(59)
Германия е представила подробна информация за условията по отпуснатия от WAK заем на GfW, която е включена в описанието на мярката в раздел II.
(60)
В представените от нея становища Германия се съгласява, че лихвата, начислена от WAK по отпуснатия на GfW заем, е била по-ниска от пазарния процент. Германия признава, че разликата между пазарния процент и начисления лихвен процент представлява помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(61)
Германия също предоставя доказателства, че GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (10), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(62)
Германия уверява, че предоставеното от GfW запазване правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазването на правото на собственост до погасяване на всички вземания във връзка с продажбата на гроздова мъст е отговаряло на обичайната стопанска практика. Германия уверява също така, че приемането на гарантираните активи като обезпечение въпреки запазването на правото на собственост, какъвто е случаят с WAK при отпускането на заема на GfW, също отговаря на обичайната стопанска практика.
(63)
Освен това Германия твърди, че закупуването на гроздова мъст от GfW през есента на 1999 г. е било извършено по пазарна цена, тъй като 60 % от закупената мъст е била висококачествена мъст (с минимум 60 градуса по Oechsle), а не мъст за обикновено трапезно вино, както е допуснато при откриването на процедурата. Според Германия изискванията за качество на гроздовата мъст при производството на пенливо вино са по-високи от изискванията при трапезно вино (съответно минимум 60 и 44 градуса по Oechsle). Останалите 40 % от гроздовата мъст е била мъст за обикновено трапезно вино, закупена с цел извличане на полза от изгодните условия на превантивната дестилация.
(64)
В своето становище Германия подчертава, че пазарната концепция на GfW за 60 % от запасите включва закупуването на висококачествена мъст в големи количества и последващото ѝ преработване в еднородни партиди от базово вино за производството на пенливо вино в съответствие с изискванията на винарните за еднородност и качество. Базовото вино за производство на пенливо вино изисква ниско съдържание на SO2 и високо съдържание на плодови киселини. Това би могло да се постигне само ако гроздовата мъст се закупи през периода на есенните продажби и GfW само преработи мъстта в базово вино.
(65)
Според предоставената от Германия информация за пазара на базово вино за пенливо вино, базовата цена, плащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст.
(66)
В този контекст Германия насочва вниманието към съответния пазар. Според нея пазарната цена за обикновено трапезно вино не може да се възприема като еталон за тези 60 % от запаса, тъй като съответният пазар за GfW не е пазарът на обикновено трапезно вино, а пазарът на по-висококачествено базово вино, което да се използва за производството на пенливо вино. Германия се позовава също така на теорията за заменяемост на търсенето, при която се изтъква, че два продукта не се търгуват на един и същ пазар, ако единият не може да бъде заместен от другия, дори цената на единия да се промени. В разглеждания случай специфичните изисквания към гроздовата мъст и базовото вино за производството на пенливо вино не позволяват заместването им с мъст за обикновено трапезно вино или трапезно вино, дори и цената на трапезното вино значително да намалее. Следователно понижението в цената на трапезното вино няма да окаже въздействие върху цената на гроздовата мъст за производството на пенливо вино, защото те не са взаимозаменяеми.
(67)
Според статистическите данни за вноса на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за периода 1998-2001 г. внесеното бяло вино, което благодарение на високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е било с пазарна цена от 0,38 EUR на литър, която е значително по-висока от цената 0,26 EUR на литър, посочвана за трапезно вино. В становището си Германия заключва, че съществуват два отделни пазара - един на обикновено трапезно вино и гроздова мъст за трапезно вино и друг пазар за висококачествено базово вино и висококачествена гроздова мъст за производството на пенливо вино.
(68)
Според Германия по тази причина следва да се заключи, че съответният пазар за виното, което не е изпратено за дестилация, е пазарът на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино, на който достигнатите цени са много по-високи (0,38 EUR на литър), а не пазарната цена на обикновеното трапезно вино (0,26 EUR на литър). Поради това Германия твърди, че платената от GfW цена за гроздова мъст е отговаряла на пазарната цена на съответния пазар и е включвала нормален марж на печалбата.
(69)
В допълнение GfW е планирало да участва в програмите на ЕС за съхранение и дестилация (GfW преди това вече е предлагало такива услуги на лозарите). Съгласно програмата за съхранение се плащат по 0,06 EUR на литър за 20 % от запасите, които по-късно следва да бъдат продадени като базово вино за производството на пенливо вино. Съгласно програмата за дестилация са плащани 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър за 40 % от запасите, изпратени за дестилация.
(70)
Според становището на Германия е било възможно от тези дейности да се извлече полза, когато WAK е отпуснал заема на GfW. От една страна, GfW е възнамерявало да използва 40 % от закупената мъст за превантивна дестилация през декември 1999 г. при цена на дестилацията, която значително надвишава покупната (0,50 EUR - 0,55 EUR на литър). От друга страна, според прогнозите производителите на пенливо вино биха платили относително добри цени (между 0,36 EUR и 0,41 EUR на литър) за големи партиди еднородно базово вино с гарантирано качество. Германия твърди, че GfW би могло да постигне средни приходи от продажби в размер на 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър, което е доста над средната стойност от 0,38 EUR на литър, заплатени на лозарските предприятия и търговци.
(71)
Планирането е базирано на следните допускания за целеви цени:
Обем
Цена/литър в EUR
Дестилация 0,50-0,55
40 %
0,50-0,55
Субсидия на ЕС за съхранение на вино/мъст (1 година): 0,06 EUR/l и последваща продажба като базово вино за производството на пенливо вино
20 %
0,435
Продажба като базово вино за производството на пенливо вино
40 %
0,375
(72)
На база на тези допускания е очаквана средна продажна цена от 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър.
(73)
Горепосочената прогноза за продажби води до следното изчисление на печалбата:
Цена/литър в EUR
Покупна цена и преработка
0,37-0,38
Приход от продажба на базово вино за производството на пенливо вино, дестилация, субсидии за съхранение
0,44-0,46
Очаквана печалба
0,06-0,09
(74)
На базата на общ обем от около 44 милиона литра е очаквана обща печалба от около 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(75)
Германия заявява също така, че пазарната цена на трапезното вино, посочена от Европейската комисия в решенията за откриване на процедурата (0,26 EUR на литър), е най-ниската котировка за ноември 1999 г. за трапезно вино. Пълната котировка за ноември 1999 г. е пазарна цена между 0,26 EUR и 0,56 EUR на литър. Освен това посоченият диапазон е пълният ценови диапазон за цялата 1999 г. За 2000 г. ценовият диапазон е между 0,20 EUR и 0,41 EUR на литър. Германия подчертава също така, че 60 % от гроздовата мъст, закупена от GfW, е била средно 81 градуса по Oechsle, което е много повече от изискването за трапезно вино - 44 градуса - и това, разбира се, е било отразено в цената, заплатена от GfW за гроздовата мъст.
V.2. Елемент на помощ към момента на промяна на поредността на вземанията в полза на частните кредитори и опрощаване на задълженията
(76)
Според Германия след изготвянето на междинен финансов отчет през ноември 2000 г. е установено, че GfW е изправено пред несъстоятелност. Тогава GfW има дефицит от около 6 милиона EUR, което е било потвърдено при изготвянето на годишния финансов отчет за 2000 г. Причината за дефицита е, че стойността на запасите, които все още са притежание на GfW, е намаляла вследствие на значителния рязък спад в пазарните цени, което означава, че GfW е могло да продаде своите запаси само на по-ниска цена от първоначално предвидената.
(77)
Според представената от Германия информация към 31 октомври 2000 г. GfW все още има задължения към WAK в размер на около 10 милиона EUR. WAK е получил като обезщетение гарантирани активи на GfW, оценени на 5,7 милиона EUR към дадения момент. Те са били обект на запазване правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, което според Германия би им осигурило привилегированост на вземанията в случай на несъстоятелност. Затова според Германия, ако е била открита процедура по несъстоятелност, GfW би трябвало да уреди плащането към лозарските предприятия и търговци на стойност от около 3,5 милиона EUR преди да могат да бъдат извършени плащания към който и да било друг кредитор.
(78)
С цел своевременно намиране на изход от тази ситуация на дефицит и избягване на откриването на процедура по несъстоятелност в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, са били необходими незабавни действия.
(79)
Германия отбелязва, че, като основен кредитор с обезпечение от по-заден ред, WAK е имал голям интерес да се избегне предстоящата несъстоятелност. Следователно той се е опитал да убеди лозарските предприятия и търговците да опростят част от задълженията към тях и на 4 декември 2000 г. се е договорил с GfW за следното:
-
съгласие за промяна в поредността на вземания в полза на другите кредитори в същия размер като дефицита, след като лозарските предприятия и търговците са се съгласили да опростят 90 % от оставащите задължения към тях,
-
опрощаване на задълженията, за които е договорена промяна в поредността, но само ако е необходимо.
(80)
Въпреки успешното начало на преговорите с по-голямата част от лозарските предприятия и търговците, които се съгласяват задълженията към тях да бъдат опростени, в крайна сметка GfW претърпява неуспех поради съгласуваните действия на някои от лозарските предприятия и търговци и техните адвокати. Те не желаели да опростят задълженията към тях поради по-благоприятното си положение по отношение на гаранциите в резултат на запазеното си право на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазеното си право на собственост до погасяване на всички вземания, и подали жалби. Тези жалби са разгледани от съда, откъдето са предложени споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Подобни споразумения за уреждане на задължения били предложени и от други съдилища. Предвид това за GfW повече не било възможно да очаква, че лозарските предприятия и търговците ще се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %. Фактът, че 1 700 от 2 700 лозарски предприятия и търговци вече били заявили, че биха опростили част от задълженията към тях, вече няма значение, тъй като § 305a от германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на производство по несъстоятелност се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след започването на преговори за извънсъдебно уреждане на спора.
(81)
По тази причина на 21 февруари 2001 г. WAK се съгласява с GfW да покрие дефицита от 2000 г. като опрости 5 005 441,60 EUR от задълженията към него, като не се начислява лихва върху оставащия дълг за периода 1 януари 2001-31 декември 2001 г. и като бъдат изцяло уредени задълженията към лозарските предприятия и търговците. Така е гарантирано обезпечението на задълженията, за които не е договорена промяна на поредността. Дефицитът на GfW е отстранен, производството по несъстоятелност е избягнато и GfW е можело да продължи да функционира.
(82)
Германия твърди, че и промяната на поредността на вземанията, и опрощаването на задълженията отговарят на критерия за частния кредитор. В подкрепа на това твърдение Германия се позовава на съответната съдебна практика.
(83)
Опрощаване на част от задълженията може да е необходимо, за да се увеличи действително възстановената сума (11). Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум. Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (12). В решението си по делото HAMSA Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Първоинстанционният съд подчертава, че решаващ е статутът на кредитора като притежател на обезпечено, привилегировано или обикновено вземане, т.е. редът на гаранциите на различните кредитори. Първоинстанционният съд установява, че публичен кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база на задълбочена и мотивирана оценка на това колко би могъл да възстанови, на база на риска от ликвидация и също на шанса фирмата да възстанови своята жизнеспособност (13). Последно Германия се позовава на решението на Комисията по делото Huta Cynku, в което Комисията реши, че не съществува предимство и, следователно, държавна помощ, когато преструктурирането би довело да по-големи постъпления от ликвидацията (14).
(84)
На тази база Германия твърди, че с оглед на положението на WAK на основен кредитор и на по-задния ред на неговите гаранции в сравнение с лозарските предприятия и търговците, както съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори, така и опрощаването на задълженията е било в съответствие с критерия за частния кредитор и не представлява държавна помощ. В случай на производство по несъстоятелност WAK би изгубил най-малко същата, а най-вероятно значително по-голяма сума от оставащото към него задължение.
(85)
WAK би могъл да има пълни гарантирани права върху оставащите запаси и би могъл да обезпечи по-голямо погасяване на оставащите задължения към него от погасяването в случай на несъстоятелност само ако избегне несъстоятелността на GfW и уреди оставащите задължения към лозарските предприятия и търговци.
(86)
От гледна точка на положението преди операцията, поведението на WAK според Германия е било правилно, особено предвид факта, че е успял да си осигури по-голямо погасяване, като е преобразувал по-задния ред на своето обезпечение в гаранция от първи ред и е избегнал предстоящата несъстоятелност на GfW. Според Германия в такава ситуация всяка частна банка би действала по същия начин.
(87)
Според германските органи резултатът от предварителната оценка на финансовите отчети на GfW би бил, че чрез запазването на GfW, WAK би могъл да получи погасяване на задължения в размер на 5 112 918,81 милиона EUR. От друга страна, ако GfW е започнало процедура по несъстоятелност, WAK би могъл единствено да получи погасяване на задължения в размер най-много на 2,4 милиона EUR. Това означава разлика от най-малко 2,7 милиона EUR.
(88)
Това се потвърждава от доклад от 3 февруари 2003 г., изготвен от независим одитор (15), поръчан от WAK и представен от германските органи. В доклада се стига до заключението, че е обосновано от икономическа гледна точка WAK да се съгласи с промяна на поредността на своите вземания в полза на другите кредитори, да опрости част от тези задължения в горепосочения размер и да опрости бъдещи плащания на лихви. Представените от Германия причини за тези заключения са както следва:
-
Ако WAK не беше променил поредността в полза на другите кредитори и опростил задълженията към него и лихвените плащания, GfW е трябвало да подаде заявление за обявяване в несъстоятелност и би било ликвидирано. Задълженията към WAK би трябвало да бъдат покрити от продажбата на запасите на GfW.
-
Ако дружеството е било ликвидирано, стойността на запасите на GfW би спаднала. Действителните постъпления от продажбата на запасите би била само около 50 % - 70 % от балансовата стойност. Следователно, при отчитане на гарантираните права, постъпленията биха възлезли на сума между 1,84 милиона EUR и 2,4 милиона EUR.
-
Производството по несъстоятелност е скъпоструващо.
-
Германският закон за несъстоятелността („InsO“) предвижда право на отделяне на продукти със запазено право на собственост от масата на несъстоятелността; изборът между изпълнението на договора и отделянето на активи обаче се определя от синдика (параграф 103 от InsO). Отделянето на активи е възможно само ако синдикът откаже да изпълни договор като в този случай кредиторът може да се оттегли от договора и да поиска отделяне на активите, а има право и на обезщетение за неизпълнението на договора. Авансовите плащания могат да бъдат приспаднати. В замяна на това GfW може да поиска възстановяване на вече извършените плащания, които могат да бъдат прихванати от обезщетението за неизпълнение на договора.
-
Обратно, след като WAK се съгласи да промени поредността на част от задълженията към него, от юридическа гледна точка е възможно GfW да избегне производството по несъстоятелност и, след като опрости част от задълженията и лихвените плащания, неуредените задължения към WAK да са в размер на 5,15 милиона EUR, които може да се очаква, че ще бъдат възстановени в резултат на факта, че GfW ще продължи да функционира.
-
Отбелязва се също така, че ако е било открито производство по несъстоятелност, погасяването по заема от 1 440 476,92 EUR, направено от GfW към WAK през периода 1 ноември - 31 декември 2000 г. би било оспорено от GfW съгласно правилата за несъстоятелност. Това би довело до задължаването на WAK да погаси тези средства.
(89)
Германия подчертава, че предварителната оценка показва, че вариантът с промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване е по-обоснован от икономическа гледна точка, тъй като получената сума чрез избягване на несъстоятелността на GfW е 4 670 517,65 EUR, т.е. по-голяма от максимума от 2,4 милиона EUR, който би могъл да бъде обезпечен при производството по несъстоятелност.
(90)
Германия стига до заключението, че тъй като промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, не е имало помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на промяната на поредността и опрощаването на задълженията от страна на WAK.
VI. ОЦЕНЯВАНЕ НА ПОМОЩТА
VI.1. Обща организация на пазара
(91)
До влизането в сила на Регламент (ЕО) № 479/2008 на Съвета от 29 април 2008 г. относно общата организация на пазара на вино (16) лозарството и винарството са уреждани с Регламент (ЕО) № 1493/1999. Член 71 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 гласи, че членове 87, 88 и 89 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, обхванати от него. Преди 31 юли 2000 г. лозарството и винопреработването бяха уредени чрез Регламент (ЕИО) № 822/87. Член 76 от Регламент (ЕИО) № 822/87 гласи, че членове 92, 93 и 94 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, посочени в член 1 от регламента. Следователно въпросните мерки следва да бъдат разгледани в светлината на правилата за държавни помощи.
VI.2. Наличие на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС
(92)
Според член 107, параграф 1 от ДФЕС всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите членки, е забранена.
(93)
WAK е публичноправно дружество и се финансира отчасти със средства от федерална провинция Райнланд-Пфалц и отчасти от парафискални такси. Следователно мярката се финансира от ресурси на държава членка.
(94)
Помощта за дадено предприятие засяга търговията между държавите членки, когато въпросното предприятие функционира на пазар, отворен за търговия в рамките на Съюза (17). Търговията със земеделски продукти в рамките на Съюза е значителна. Следователно настоящата помощ може да засегне търговията между държавите членки (18).
(95)
Съдът е постановил, че за да се определи дали дадена държавна мярка представлява помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо също така да се установи дали предприятието получател извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия (19), и/или дали мярката е дала възможност на предприятието да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от своите собствени финансови ресурси (20). Това действително би било достатъчен признак за евентуално нарушение на конкуренцията (21).
VI.2.1. Наличие на помощ за Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.а. Отпускането на заем от WAK
(96)
Заемът в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат от WAK през есента на 1999 г. За срока на заема на GfW е начислена лихва в размер между 3,28 % и 5,25 %. Не е начислена премия за риск. Референтният процент за Германия през този период е между 5,23 % и 6,33 %.
(97)
Германия е съгласна със становището на Комисията, че отпускането на заема не е било по пазарни условия. Ако заемът е бил отпуснат при пазарни условия, би била начислена по-висока базова ставка и би била добавена премия за риск, като се има предвид ограничената гаранция, която обезпечението по заема предлага.
(98)
Може да се заключи, че отпуснатият заем на GfW съдържа елемент на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, тъй като GfW е извлякло икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия. Елементът на помощ се изчислява като разликата между начислената лихва и референтната ставка плюс подходяща премия за риск.
(99)
Евентуално предаване на помощ на правоприемници
(100)
Според Германия GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (22), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(101)
Тъй като останалите активи на GfW са разпродадени, лицето, което ги е закупило, не е имало възможност да се възползва от помощта, отпусната на GfW. Въпреки това, тъй като лицето е заплатило първоначалната покупна цена и пазарът е претърпял рязък спад през изминалите години, ясно е, че заплатената от купувача цена е била най-малко пазарната цена. Следователно Комисията стига до заключението, че на купувача на оставащите запаси на GfW не е прехвърлена помощ. В същото време GfW повече не съществува и следователно няма помощ за възстановяване.
VI.2.1.б. Промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения от страна на WAK
(102)
Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задължения и на лихвени плащания са финансирани от собствени ресурси на WAK и съответен заем, изтеглен от WAK и следователно следва да се считат за финансирани с ресурси на държава членка.
(103)
С цел да се установи дали промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения и лихвени плащания представлява държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо да се установи дали GfW извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и/или дали мярката е дала възможност на GfW да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от собствените си финансови ресурси. Тази преценка трябва да се направи на база на критерия за частния кредитор. Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор.
(104)
Според установената съдебна практика може да е необходимо опрощаване на част от задължението, за да може да се увеличи действително възстановената сума. Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум (23). Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (24).
(105)
В решението си по делото HAMSA (25) Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Параграфи 168 и 169 от решението гласят:
„(168)
Когато една фирма, изправена пред значително влошаване на нейното финансово състояние, предложи на своите кредитори споразумение или поредица от споразумения за уреждане на дълга с оглед подобряване на положението ѝ и избягване на ликвидация, всеки от кредиторите трябва да вземе решение с оглед на предложената му сума в рамките на споменатото споразумение, от една страна, и сумата, която очаква, че ще може да си възстанови след евентуалната ликвидация на фирмата, от друга страна. Върху избора му влияят множество фактори, включително дали задълженията към кредитора са обезпечени, привилегировани или обикновени, характера и степента на всяка гаранция, която може да притежава, преценката му за шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност, както и сумата, която би получил в случай на ликвидация. Ако се окаже, например, че при ликвидация на фирмата стойността при реализация на активите ѝ би стигнала само за покриване на ипотеката и привилегированите задължения, обикновените задължения не биха имали стойност. В такъв случай приемането от един обикновен кредитор на анулиране на голяма част от задължението към него всъщност няма да бъде на загуба.
(169)
Следва, че ако няма информация за факторите, които определят съответните стойности на вариантите, предложени на кредиторите, фактът, че има явни разлики между дяловете, които различните кредитори са отписали, сам по себе си не обяснява причините, които са ги накарали да приемат предложеното опрощаване на дългове.“
(106)
Освен това по делото HAMSA (26) Първоинстанционният съд установи, че публичният кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база подробна и мотивирана преценка на това колко би могъл да възстанови, какъв е рискът от ликвидация и какви са шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност. Последно, в решението на Комисията по случая Huta Cynku (27) Комисията реши, че няма предимство - а оттам и държавна помощ - когато преструктурирането би осигурило по-големи постъпления, отколкото ликвидацията.
(107)
По отношение на цитираната по-горе съдебна практика, когато се преценява дали частният кредитор би действал или е действал по същия начин като WAK, е необходимо да се разгледат вариантите за WAK, когато е достигнато заключението, че GfW е изправено пред несъстоятелност, и какви биха били икономическите последици от тези варианти. Второ, необходимо е също така да се направи същата преценка за лозарските предприятия и търговците и после да се определи дали ситуацията, пред която е изправен WAK, може да бъде съпоставена и оценена на база на действията на лозарските предприятия и търговците.
(108)
След като е уведомен, че GfW е заплашено от несъстоятелност, WAK има два варианта. Той е могъл или да допусне откриването на производство по несъстоятелност, или да се опита да избегне това, като постигне споразумение с GfW, което да даде възможност на GfW да продължи да функционира. Въз основа на представената от Германия информация, подкрепена от изготвения от независим одитор доклад от 3 февруари 2003 г. (вж. съображение 88), според Германия икономическите последици от тези две решения са следните. Предварително, в случай на производство по несъстоятелност, WAK би могъл да очаква да си възстанови максимум 2,4 милиона EUR от задълженията към него. Ако WAK подпише споразумение с GfW, чрез което да опрости част от задълженията към него и по този начин да даде възможност на GfW да продължи на функционира, WAK предварително би могъл да очаква да възстанови около 5,1 милиона EUR от задълженията към него. Това означава разлика от 2,7 милиона EUR в полза на предоставянето на възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност. Дали лозарските предприятия и търговците са били склонни да направят същото, е имало съвсем слабо въздействие върху изчисленията на възстановяването, но не е могло да промени резултатите от съпоставянето на двата алтернативни варианта.
(109)
Прогнозата за сумата на възстановяването в случай на несъстоятелност в размер на 2,4 милиона EUR в доклада се базира на допускането на Германия, че задълженията към лозарските предприятия и търговците в размер на 4,4 милиона EUR би трябвало да бъдат уредени преди това към WAK. Въпреки това, според Европейската комисия, германският закон за несъстоятелността гласи, че само дългът към лозарските предприятия и търговците със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания би трябвало да бъде уреден преди дълговете към WAK. Останалите дългове би трябвало да са от същия ред като дълга към WAK. Собствените изчисления на Европейската комисия показват обаче, че дори в случай, че дълговете към WAK и към лозарските предприятия и търговците са от един и същи ред, WAK би могъл да очаква да възстанови най-много 4,7 милиона EUR в случай на несъстоятелност (на база на максимално общо възстановяване от 6,8 милиона EUR в случай на несъстоятелност WAK и лозарските предприятия биха получили погасяване пропорционално на дълговете към тях - 10 милиона EUR и 4,4 милиона EUR съответно за WAK и за лозарските предприятия и търговците). Следователно може да се заключи, че предварително по-благоприятният вариант за WAK би бил да даде възможност на GfW да избегне несъстоятелността.
(110)
Изчислението при лозарските предприятия и търговците, от друга страна, е съвсем различно. Първо, те вече са получили 80 % от плащането за доставените от тях стоки. Второ, според предложението от GfW те биха получили само 10 % от все още дължимите им 20 %. Всъщност това означава, че те биха получили допълнително 2 % от договорената покупна цена, ако подпишат споразумението. Това, разбира се, е по-малко отколкото биха могли да очакват при производство по несъстоятелност, независимо от реда на техните гаранции (запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания). Те биха могли средно да очакват да получат 48 % от оставащите задължения към тях (2,1 милиона EUR от общо дължимите им 4,4 милиона EUR). Затова не е изненада, че някои от лозарските предприятия и търговци са отказали предложението на GfW. Трето, трябва да е било очевидно, че би било в интерес на WAK да опрости част от задълженията към него и да избегне несъстоятелността, дори лозарските предприятия и търговците да не направят това, което отново би дало възможност на лозарските предприятия и търговците да получат по-голям дял от оставащите задължения към тях от предложените 10 %. Четвърто, няколко от тях вече са били дали GfW на съд и той е отсъдил в тяхна полза, като е задължил GfW да уреди 80 % от оставащите задължения.
(111)
Може да се заключи, че въпреки факта, че лозарските предприятия, търговците и WAK всички са кредитори на GfW, вариантите и резултатите от тези варианти за WAK и за лозарските предприятия и търговците са били толкова различни, че въобще не са съпоставими. Фактът, че лозарските предприятия и търговците са избрали да не опростят задълженията към тях не трябва да се разглежда като отрицателен, когато се анализира дали WAK е действал в съответствие с критерия за частния кредитор.
(112)
Като прецени един спрямо друг различните варианти за WAK, Комисията стигна до заключението, че частичното съгласие за промяна на поредността на вземанията и за опрощаване на задълженията от 4 декември 2000 г. и 21 февруари 2001 г. в общ размер на 5 005 441,60 EUR и опрощаването на лихвени плащания, считано от 31 декември 2000 г. е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на критерия за частния кредитор. Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията означават отсрочване на дълга, което е по-изгодно за кредитора в сравнение с ликвидацията. В съответствие с установената съдебна практика (28) публичният кредитор трябва да намери баланса между предимствата, свързани с получаването на предложената сума по плана за преструктуриране и сумата, която би могъл да възстанови чрез ликвидацията на фирмата. Следователно GfW не е получило никакво предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и следователно на GfW не е отпусната държавна помощ в резултат на решението на WAK да промени поредността на вземанията си и опрости част от задълженията към него.
(113)
При откриването на процедурите са изразени съмнения дали WAK е ограничил промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията до необходимия минимум. Според становището на Германия обаче WAK е опростил необходимия дял от задълженията към него, за да се покрие дефицита на GfW за 2000 г., което е било необходимо според германския закон за несъстоятелността (вж. съображение 25), за да се избегне производство по несъстоятелност и да се даде възможност на GfW да продължи да функционира. В първия договор (подписан на 4 декември 2000 г.) между GfW и WAK, за да избегне несъстоятелността на GfW, WAK се договаря с GfW да промени поредността на вземания в същия размер, какъвто е дефицита на GfW, след като лозарските предприятия и търговците се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях и, ако е необходимо, да опрости сумата на задълженията, чиято поредност се е съгласил да промени (вж. съображения 79 и 80). Причината опрощаването да е в по-голям размер от първоначално очакваното е, че въпреки усилията на WAK и GfW да убедят лозарските предприятия и търговците да дадат своя принос като подпомогнат GfW да избегне несъстоятелността (вж. съображение 79 и 80 от становището на Германия), решението на лозарските предприятия и на търговците е да не опростят никаква част от задълженията към тях поради причините, посочени в съображение 110 по-горе. Както е посочено в съображение 108, решението на лозарските предприятия и на търговците да не опростят никаква част от оставащите задължения към тях е оказало само ограничено въздействие върху икономическата оценка на WAK и не е променило резултата от тази оценка: че от икономическа гледна точка за WAK е било по-изгодно да даде възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност.
(114)
По тази причина Комисията стигна до заключението, че частичното променяне на поредността на вземанията и опрощаване на задълженията от страна на WAK е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на принципа на частния кредитор и не следва да се счита за държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2. Наличие на помощ за лозарските предприятия и търговците
(115)
При откриването и последващото разширяване на официалната процедура по разследване бяха повдигнати въпроси относно евентуална помощ за лозарските предприятия и търговците. Първо, редът на гаранциите на лозарските предприятия и търговците, предоставени от GfW към момента на закупуване, изглежда относително преден и са изразени съмнения дали предоставеният ред на гаранциите действително е в съответствие с нормалната стопанска практика. Второ, по преценки платената цена за закупената гроздова мъст е била над пазарната цена. Трето, решението на лозарските предприятия и търговците да не опростят никакви задължения към тях, когато GfW е изправено пред несъстоятелност, е поставено под съмнение заедно с решението на WAK да промени поредността на и след това да опрости част от задълженията към него, макар че лозарските предприятия и търговците са решили да не опростят 90 % от оставащите задължения към тях (20 % от стойността на запасите).
VI.2.2.а. Ред на предоставената гаранция към момента на закупуване на гроздовата мъст
(116)
В становището си Германия е предоставила уверения, че запазването на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, предоставено на различните лозарски предприятия и търговци във връзка със закупуването на мъст, всъщност е било в съответствие с нормалната стопанска практика. Това означава, че, макар че е предоставило на лозарските предприятия и на търговците гаранция от относително преден ред, особено на тези със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, това е било в съответствие с нормалната стопанска практика и не е било по-различно отколкото ако са сключили сделка с частен купувач.
(117)
Комисията се позовава на препоръките (29), представени от Федерацията на германските винарни и търговци на дребно на вино от Трир, Федерацията на германските търговци на вино от Майнц и Германската асоциация на лозарите от Бон (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) на федералната служба за защита на конкуренцията в съответствие с § 22 ал. 3 т. 2 от Закона срещу ограничаването на конкуренцията (30). Първата версия на препоръките е внесена през 1990 г., а настоящата версия - през 2005 г. Според тези препоръки е ясно, че в случаи, в които в момента на прехвърляне на стоката не е платена цялата покупна цена, продавачът следва да запази правото си на собственост до заплащането на цялата цена. Редът на гаранциите, предоставени на лозарските предприятия и търговците в разглеждания случай предоставя различни степени на сигурност. Само тези със запазено право на собственост до погасяване на всички вземания са имали пълна гаранция за плащане. Това означава, че редът на гаранцията за лозарските предприятия и търговците като цяло не е бил толкова преден, както гласят горепосочените препоръки. Следователно Комисията приема, по отношение на препоръките и действително предоставения ред на гаранциите, уверенията на Германия, че е нормална стопанска практика да се предоставя такъв ред на гаранциите, какъвто е предоставен на лозарските предприятия и на търговците в този случай, както и че предоставеният ред на гаранциите не е бил по-преден отколкото при нормален договор между двама частни контрагенти и, следователно, не представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
V.I.2.2.б. Заплатената цена за закупената мъст към момента на закупуването ѝ
(118)
При откриването на процедурите е определено, че заплатената от GfW цена за закупената мъст е над пазарната цена. Използваната пазарна цена за трапезно вино е била 0,26 EUR на литър, като тази цена е посочена като референтна. В становището си Германия е предоставила подробна информация относно стопанската стратегия на GfW, която показва, че пазарът на обикновено трапезно вино не е съответният пазар и че стратегията на GfW е имала три цели. Първо, да закупи гроздова мъст за трапезно вино, с която да участва в програмата на ЕС за дестилация (40 % от запасите). Второ, да закупи висококачествена мъст с намерението да я продаде на пазара на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино (60 % от запасите). Трето, да участва в програмата на ЕС за съхранение с 20 % от запасите преди да бъдат продадени за производството на пенливо вино. Когато прави анализ дали два продукта принадлежат към един и същ пазар, Комисията използва Известие на Комисията относно определянето на съответния пазар по смисъла на общностното право в областта на конкуренцията (31). Според точка 7 от известието „съответният продуктов пазар обхваща всички продукти и/или услуги, които се считат за взаимозаменяеми или заместващи от потребителя поради характеристиките на продуктите, техните цени и целта на тяхната определена употреба.“
(119)
Пазарът на гроздовата мъст, която е била закупена с цел възползване от програмата на ЕС за дестилация, разбира се, е пазарът на обикновено трапезно вино. Съответната цена обаче трябва да бъде цената, която е платена за виното, изпратено за дестилация.
(120)
Както всички традиционни интервенционни мерки на селскостопанските пазари, основната цел на превантивната дестилация на вино в съответствие с член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 е да ликвидира прекомерното предлагане на пазара на вино и следователно цената на тази доброволна дестилация е трябвало да бъде достатъчно висока, за да стимулира производителите да изпращат вино за дестилация. Действителната годишна цена на мярката за дестилация е била определена от Съвета на 65 % от т. нар. ориентировъчна цена.
(121)
Самата ориентировъчна цена е определяна от Съвета веднъж годишно, като изрично е фиксирана в такъв размер, че да подпомага пазара. По тази причина очевидно е трябвало да бъде определена на достатъчно високо равнище. Регламент (ЕО) № 1676/1999 на Съвета от 19 юли 1999 г. за определяне на ориентировъчната цена за вино за 1999/2000 винарска година (32) определя ориентировъчните цени за различните категории вино. Цената за категория AII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Sylvaner или Müller-Thurgau) е определена на 82,81 EUR на хектолитър, а за категория AIII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Riesling) - на 94,57 EUR на хектолитър. Според приложение III към Регламент (ЕО) № 1681/1999 на Комисията от 26 юли 1999 г. за определяне на изкупните цени, помощите и някои други суми, приложими за 1999/2000 винарска година към интервенционните мерки в сектора на виното (33), точната сума, заплащана за дестилация, е зависела от алкохолния градус на предоставеното вино, защото цената за превантивна дестилация (65 % от ориентировъчната цена) през тази година е изчислявана от Комисията не на база хектолитър, а на база алкохолен градус на хектолитър.
(122)
Основната роля на Комисията по отношение на дестилацията на вино е да прецени действителната пазарна ситуация и в съответствие с това да фиксира количествата, допускани всяка година за превантивна дестилация във всяка държава членка. Регламент (ЕО) № 2367/1999 на Комисията от 5 ноември 1999 г. за въвеждане на превантивна дестилация, както е предвидено в член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 на Съвета за 1999/2000 винарска година (34), определя 148 000 хектолитра за германския пазар за 1999/2000 винарска година. Регламент (ЕО) № 546/2000 на Комисията от 14 март 2000 г. (35) за изменение на Регламент (ЕО) № 2367/1999 увеличава количеството на 468 000 хектолитра. Регламент (ЕО) № 2367/1999 ограничава количеството вино, изпращано за дестилация, на 40 % от производството. Според записите на Комисията германските производители са дестилирали около 400 000 хектолитра по тази схема.
(123)
Според Германия цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино, е била 0,50-0,55 EUR на литър. Въз основа на горепосочения метод за изчисление Комисията счита, че посочената от Германия цена е реалистична.
(124)
Комисията стига до заключението, че поради пазарната интервенция на ЕС по отношение на значителна част от виното са били създадени два отделни пазара. Първият, на който референтната цена е била цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино - в този случай 0,50-0,55 EUR на литър - и вторият, на който референтната цена е пазарната. Следователно цената от 0,26 EUR на литър, посочена в решението за откриване на процедурата, не може да се разглежда като съответна референтна цена за гроздовата мъст, която е закупена, за да бъде изпратена за дестилация.
(125)
С цел да се определи съответният пазар за гроздовата мъст, закупена за преработване в базово вино за производството на пенливо вино, е необходимо първо да се прецени дали съществуват отделни пазари за вино и дали закупената от GfW мъст се числи към пазара на трапезно вино или не. Ще трябва също така да се определи дали виното с по-високо качество би могло да достигне по-високи цени. В своите статистически данни Комисията винаги се позовава на различни цени, в зависимост от качеството на виното. Според щатните експерти по виното на Комисията цената на виното не е една и съща за всяка партида и наличните статистически данни за виното дават само средни цени за различните качества вино. Действителната цена се влияе от няколко елемента. Основните елементи са качеството, отлежаването, репутацията, търсенето и алкохолният градус/градуси по Oechsle. Градусът по Oechsle указва зрелостта и количеството захар в гроздето. Той е важен, тъй като определя крайния естествен алкохолен градус на дадено вино. Според Deutsches Weininstitut (Германския институт по виното) производството на пенливо вино изисква висок градус на алкохолно съдържание в базовото вино (36).
(126)
Това подкрепя твърденията на Германия, че градусът по Oechsle в гроздовата мъст трябва да е по-висок, когато крайният продукт ще бъде пенливо вино, отколкото ако това ще е трапезно вино, както и че трябва да се плаща премия за мъст с по-висок градус по Oechsle. Следователно Комисията приема аргументите на Германия, че съществуват отделни пазари и че цената действително е трябвало да бъде по-висока за гроздовата мъст, която ще се използва за производството на пенливо вино, отколкото за мъст, използвана за производството на трапезно вино. В резултат на това Комисията приема също така, че заплатената от GfW цена към момента на покупката не може да се съпоставя с цената за трапезно вино - 0,26 EUR на литър - което е направено в решението за откриване на процедурата.
(127)
Освен това Германия предоставя информация по отношение на цената, която може да бъде достигната на съответния пазар - пазара на висококачествена мъст, която се използва за производството на пенливо вино. Според тази информация на пазара на базово вино за производство на пенливо вино основната цена, заплащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст. Също така, според предоставените от Германия статистически данни на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за вноса през периода 1998-2001 г., пазарната цена на внесеното наливно бяло вино, което поради високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е била 0,38 EUR на литър.
(128)
Комисията е склонна да приеме аргументите на Германия за съответна пазарна цена от около 0,38 EUR на литър, като се базира на информацията, предоставена от щатните ѝ експерти по виното във връзка с методиката за определяне на цената на виното, горепосочената информация от Deutsches Weininstitut и изчислението на печалбата в бизнес плана на GfW.
(129)
Бизнес планът на GfW, представен от Германия, показва, че към момента на закупуване на гроздовата мъст GfW е очаквало, че ще може да изпрати 40 % от запасите за превантивна дестилация при цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър, да продаде 60 % от запасите на цена от 0,375 EUR на литър, по отношение на 20 % от запаса те са очаквали да получат допълнителна субсидия от ЕС за съхранение на вино по 0,06 EUR на литър преди да ги продадат след година на цена 0,375 EUR на литър. Като цяло те са очаквали да продадат запаса на средна цена от 0,44 EUR до 0,46 EUR и да реализират печалба между 0,06 EUR и 0,09 EUR на литър. Това би означавало обща печалба между 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(130)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация, за което получава цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Поради спада в цените на пазара на виното в края 1999 г., който не е очакван от GfW, предвид по-високите цени преди една година, GfW решава да не продава останалите си запаси през тази година, а да ги съхрани и да ги продаде през 2000 г. или, ако цените на пазара останат ниски, да се възползва за втори път от превантивната дестилация. Това решение е базирано на допускането, че превантивната дестилация ще бъде продължена. Новият Регламент (ЕО) № 1493/1999 относно общата организация на пазара на вино обаче отменя превантивната дестилация. Вместо нея той въвежда вариант за доброволна дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки. Нововъведената кризисна мярка за дестилация може да се използва само в изключителни случаи на смущения на пазара. Съображение 35 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 изрично се позовава на премахването на системата на дестилация като изкуствен начин за реализация на свръхпродукцията. Новият регламент влиза в сила на 31 юли 2000 г.
(131)
За GfW това означава, че мерките за дестилация през 2000/2001 винарска година ще са значително по-неблагоприятни от тези през предходните години. В случай на дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки би могло да се достигне само около половината от предишната средна цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(132)
Според Германия GfW не е можело да предвиди тази промяна, когато е решило да задържи виното на съхранение. От друга страна Комисията счита, че тази промяна всъщност е била предвидима. Новата обща организация на пазара на вино е създадена изрично с цел да се премахне системата на дестилация. Затова за GfW трябва да е било ясно към момента, в който то решава за втори път да пристъпи към дестилация, че мерките за дестилация през втората половина на 2000 г. и след това няма да осигурят каквото и да било облекчение по отношение на падащите цени на пазара на вино.
(133)
Въпреки това аргументите за това дали GfW е трябвало да знае за промяната в регламента не са от значение. Бизнес планът в момента на закупуването, на база на който трябва да се преценява поведението на GfW като частен инвеститор, включва само първата превантивна дестилация, която е осъществена и за която GfW получава 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Той не включва втора превантивна дестилация и следователно очакваната печалба от такава дестилация не е част от общото изчисление на печалбата към момента на закупуването. Тя не е част от бизнес плана, и макар че няма съмнение, че решението на GfW за втора дестилация след спада на пазарната цена е лошо, то не може да се счита за държавна помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на закупуването.
(134)
На база на горното Комисията стига до заключението, че GfW заплаща пазарната цена за гроздовата мъст, закупена през есента на 1999 г., и, че следователно на лозарските предприятия и търговците не е предоставена държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2.в. Към момента на промяна на поредността на вземанията и на опрощаване на задълженията от страна на WAK
(135)
В съображение 114 се стига до заключението, че промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията от страна на WAK са направени изцяло с оглед на неговия интерес и в съответствие с критерия за частния кредитор, както и че на GfW не е отпусната държавна помощ. Фактът, че решението на WAK облагодетелства лозарските предприятия и търговците не е от значение, тъй като това не е било намерението, а по-скоро е последица от опита на WAK да увеличи до максимум възстановяването на собствените си средства.
(136)
Комисията заключва, че, като променя поредността на вземанията и опрощава задълженията към него, WAK не отпуска каквато и да било държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС на лозарските предприятия и на търговците.
VI.3. Класифициране на помощта като неправомерна помощ
(137)
Тъй като елементът на помощ, който се съдържа в заема, отпуснат от WAK на GfW, е предоставен и платен без предварително уведомяване на Комисията, той е неправомерен по смисъла на член 1, буква е) от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (37).
VI.4. Изключения, предвидени в член 107 от Договора по отношение на заема за GfW
(138)
Следователно трябва да се разгледа дали се прилага някое от изключенията на забраната за държавна помощ по член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(139)
От настояща гледна точка изключенията, предвидени в член 107, параграф 2 и параграф 3, букви а), б) и г), не са приложими, тъй като въпросната помощ не е нито:
-
помощ за насърчаване на икономическото развитие на региони, където жизненото равнище е необичайно ниско или където има високо равнище на безработица, нито
-
помощ за насърчаване изпълнението на важен проект от общоевропейски интерес или за преодоляването на сериозни затруднения в икономиката на държава членка, нито
-
помощите за насърчаване на културата и опазване на наследството, доколкото тези помощи не засягат условията на търговия и конкуренция в рамките на Съюза в степен, противоречаща на общия интерес.
(140)
Следователно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС е единственото изключение, което може евентуално да се прилага.
(141)
Към момента на отпускане на помощта, помощите за първичните производители се оценяват директно според член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Според тогавашната практика помощта за инвестиции, кредити, животновъдство, организации на производители, реклама и насърчаване, обезщетения за щети вследствие на заболявания, застрахователни премии и техническа помощ би могла да се счита за съвместима с вътрешния пазар, ако са изпълнени определени условия. Нито една от споменатите форми на съвместима помощ обаче не може да се използва за определяне на въпросната помощ като изключение.
(142)
Освен това, от загриженост да не пропусне нито един аспект, Комисията разгледа дали във въпросния случай биха могли да се приложат насоките за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение. Първото условие, което следва да бъде изпълнено от предприятието, за да може да се възползва от помощта за оздравяване и преструктуриране, е да се счита за предприятие в затруднение по смисъла на насоките за държавните помощи за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение (38). От информацията, с която разполага Комисията, не е видно, че предприятието е било в затруднение по смисъла на горепосочените насоки при отпускането на помощта. Едва година по-късно, поради рязък спад на пазара GfW се оказва в затруднение.
(143)
Във всеки случай Комисията би искала да отбележи, че от съответната държава членка зависи да изпълни задължението си за сътрудничество с Комисията, като предостави всички изисквани елементи, за да може Комисията да провери дали са изпълнени всички условия за дерогацията, от която желае да се възползва (39). Във въпросния случай Германия не е предоставила достатъчно информация, за да даде на Комисията възможност да оцени данните предвид тези насоки, нито германските органи са представили достатъчна документация, за да дадат на Комисията възможност да оцени помощта с оглед на другите форми на съвместима помощ, посочени в параграф 126, въпреки предоставената от Комисията информация в параграф 44 от решението за откриване на процедура по разследване.
(144)
Когато съвместимостта на мерките за помощ се преценява директно съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС, това трябва да се прави рестриктивно. Трябва ясно да се покаже, че положителните въздействия от мярката за помощ са повече от вредите, които мярката може да има върху конкуренцията и правилното функциониране на вътрешния пазар. Счита се, че едностранните мерки за държавна помощ, които са предназначени единствено за подобряване на финансовото положение на производителите, но по никакъв начин не допринасят за развитието на сектора, не отговарят на тези критерии и, следователно, представляват оперативна помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(145)
Поради горепосочените причини отпуснатата на GfW помощ като елемент от заема не отговаря на нито едно от възможните изключения съгласно член 107, параграф 3. Следователно тя представлява помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(146)
Не са приложими никакви други изключения съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
VII. ЗАКЛЮЧЕНИЯ
(147)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че отпуснатият на GfW заем не може да се счита за съвместим с вътрешния пазар. Комисията счита също така, че Германия е приложила мярката неправомерно.
(148)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че последващата промяна на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията и на бъдещите лихвени плащания не представляват държавна помощ нито в полза на GfW, нито в полза на лозарските предприятия и на търговците.
(149)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че покупката на гроздова мъст е извършена по пазарни цени и в съответствие с обичайната стопанска практика и следователно не представлява държавна помощ за лозарските предприятия и за търговците.
(150)
Естествена последица от констатирането на неправомерно отпусната държавна помощ, определена за несъвместима с вътрешния пазар, е тя да бъде възстановена, за да може, доколкото е възможно, да се възстанови конкурентното положение, съществувало преди отпускането на помощта.
(151)
Тъй като не съществува правоприемник на GfW, в съответствие с установената съдебна практика (40) възстановяване не е възможно,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Държавната помощ в размер на разликата между начисления лихвен процент върху заема за GfW и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е следвало да бъде начислена по заема, неправомерно предоставен от Германия, в нарушение на член 108, параграф 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз, в полза на Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH, е несъвместима с вътрешния пазар.
Член 2
Промяната на поредността на вземания и опрощаването на задължения от страна на WAK не представляват помощ за GfW или за лозарските предприятия и търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 3
Закупуването на гроздова мъст през 1999 г. от GfW не представлява помощ за лозарските предприятия и за търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 4
Не е необходимо Германия да възстановява помощта, посочена в член 1, от получателя, тъй като получателят е несъстоятелен и е прекратен и заличен от търговския регистър и няма правоприемник.
Член 5
Адресат на настоящото решение е Федерална република Германия.
Съставено в Брюксел на 29 юни 2011 година.
COMMISSION DECISION
of 29 June 2011
on State aid SA.14554 (C 7/04) implemented by Germany for the Gesellschaft für Weinabsatz (Wine Marketing Company)
(notified under document C(2011) 4426)
(Only the German text is authentic)
(2012/268/EU)
THE EUROPEAN COMMISSION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular the first subparagraph of Article 108(2) (1) thereof,
Having called on interested parties to submit their comments pursuant to the provision cited above (2),
Whereas:
I. PROCEDURE
(1)
Following a complaint received on 10 May 2001 the Commission sent a written inquiry to the Federal Republic of Germany on 9 November 2001. The measure was notified by letter of 5 March 2002, received on 8 March 2002, in response to this inquiry of the Commission. Since the measure had at that time already been implemented, it was listed among aid schemes not notified (aid NN 159/02).
(2)
Germany sent additional information by letter dated 20 November 2002, received on 25 November 2002, by letter dated 28 April 2003, received on 2 May 2003, by letter dated 27 May 2003, received on 28 May 2003, and by fax dated 2 October 2003.
(3)
By letter dated 19 February 2004, SG-Greffe (2004) D/200645, the Commission informed Germany that it had decided to initiate the procedure laid down in Article 108(2) of the Treaty on the Functioning of the European Union in respect of the aid.
(4)
The Commission decision to initiate the procedure was published in the Official Journal of the European Union (3). The Commission invited interested parties to submit their comments on the aid.
(5)
The Commission received no comments from interested parties (4).
(6)
Germany submitted comments to the Commission by letter of 18 March 2004, registered as received on 23 March 2004. Further comments were submitted by letter of 10 January 2006, registered on 10 January 2006, and by letter of 13 July 2007, registered on 16 July 2007.
(7)
By letter dated 21 October 2008, SG-Greffe (2008) D/206430, the Commission informed Germany that it had decided to extend the procedure which had been initiated under Article 108(2) of the TFEU in respect of the aid.
(8)
The Commission decision to extend the procedure was published in the Official Journal of the European Union (5). The Commission called on interested parties to submit their comments on the aid.
(9)
The Commission received no comments from interested parties.
(10)
Germany submitted (after a request for delay extension of 17 November 2008, accepted by the Commission on 21 November 2008) comments to the Commission by letter of 23 December 2008, registered on 5 January 2009.
II. DETAILED DESCRIPTION OF THE AID
II.1. Title of the measure
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [loan to the Gesellschaft für Weinabsatz (wine marketing company) and subsequent waiver of claims]
II.2. Legal basis
(12)
The measure was implemented on the basis of a contractual agreement between the Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (reconstruction fund for the Rhineland-Palatinate winegrowing areas, WAK) and the Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (Palatinate wine marketing company, GfW).
II.3. Objective
(13)
The objective was to grant a loan to GfW to purchase must from winegrowing enterprises and merchants. Secured assets were agreed as collateral. These assets were also subject to varying degrees of retention of title (Eigentumsvorbehalt) by the winegrowing enterprises and merchants (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) in the form of simple, extended or prolonged retention of title. The waiver of claims took place when GfW got into financial difficulty due to a slump in market prices.
II.4. Public body
(14)
WAK is a public-law corporation of the federal state of Rhineland-Palatinate registered in Mainz. It operates in the winegrowing sector in a similar manner as a bank. WAK’s customary trade is the granting of loans for land reparcelling (Flurbereinigung). WAK is financed from contributions, fees, loans and grants (Article 8(1) of the Weinbergsaufbaugesetz [winegrowing enterprise development act]).
II.5. Beneficiaries
(15)
Beneficiary of the measure was GfW, which was granted a loan by WAK on terms which were not in conformity with market conditions.
(16)
GfW was a wholly-owned subsidiary of the Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (southern Rhineland-Palatinate farmers’ and winegrowing enterprises’ association). It was founded in 1984 for the purpose of marketing wine and its trade was the production and marketing of sparkling wine, grape juice, grape jelly, grape spirit and brandy. GfW also provided services for winegrowing enterprises in connection with distillation measures (Destillationsmaßnahmen). These distillation measures involved the measures covered by the common market organisation (6) and state-funded distillation normally carried out on the basis of Council decisions (7). In connection to this GfW advised small wine producers and organised the transport of wine to the distilleries.
(17)
Other possible beneficiaries are the winegrowing enterprises and merchants from whom, as a result of the loan, GfW was placed in a position to buy must and who did not waive any of their claims on GfW when WAK decided to do so at the time GfW got into financial difficulty.
II.6. Background of the aid
(18)
In 1999, using a loan of EUR 15 302 696,25 from WAK and its own resources, GfW purchased 44 million litres of must. 60 % of this must had a minimum of 60 degree Oechsle and an average of 81 degree Oechsle. 40 % of the must was ordinary table wine must with a minimum of 44 degree Oechsle which was bought to take advantage of the beneficial conditions of preventive distillation. An average price of EUR 0,38 per litre was paid for all the must purchased. No finished wine was purchased. The purchase was carried out on the basis of simple, extended or prolonged retention of title (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) by the winegrowing enterprises and merchants. At the same time these secured assets were agreed as collateral for WAK.
(19)
According to the information submitted by Germany, GfW’s business plan was to take advantage of the distillation opportunities in accordance with Regulation (EEC) No 822/87 for 40 % of the must and process 60 % of the must into raw wine for the production of sparkling wine and to sell it to sparkling wine producers. In addition, GfW were planning to stock 20 % of the raw wine for nine months to one year in order to take advantage of EU subsidies for stocking of wine in accordance with Regulation (EEC) No 822/87, before it would be sold on the market for raw wine for the production of sparkling wine.
(20)
On 11 November 1999 the winegrowing enterprises and merchants received a down payment of 80 % of the purchase price. A down payment of EUR 0,31 per litre was paid on average.
(21)
In 1999, GfW sent 40 % of its stocks to preventive distillation. In view of the fall in prices on the market for raw wine at the end of 1999 GfW decided not to sell any of the raw wine that year but to wait for the market to recover in 2000.
(22)
In 2000, due to the comparatively large harvests and falling sales of sparkling wine the market in white wine slumped even further (average prices falling in some instances by as much as EUR 0,20). Much of the cask wine still in storage had to be sent for another round of distillation.
(23)
As a result of an amendment of the common organisation of the market in wine adopted in 1999 and entered into force on 1 August 2000, preventive distillation in accordance with Regulation (EEC) No 822/87 was replaced by distillation to supply the potable alcohol market in accordance with Regulation (EC) No 1493/1999. The terms were considerably poorer, and only around half the previous price of EUR 0,50-0,55 per litre for preventive distillation could be achieved.
(24)
Following on the slump in prices in 2000 it proved impossible for GfW to achieve the expected profits neither on the wine market nor in distillation to supply the potable alcohol market. As a result, the book value of GfW’s stocks had to be reduced significantly and as a result, GfW’s liabilities exceeded its assets.
(25)
In view of the commercial problems described above, an interim statement of account was drawn up for the year until 31 October 2000 and examined by an auditor. On 31 October 2000 GfW’s liabilities (EUR 15 670 155) exceeded its current assets (EUR 9 886 856) with EUR 5 783 299 and GfW had the liabilities as expressed in the table below. According to a report prepared by Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, GfW would very soon be facing insolvency proceedings due to its liabilities exceeding its assets (Überschuldung) if nothing was done to avoid this.
(26)
Table 1
(EUR)
Liabilities to
Amount
WAK
10 150 959
Financial institutions
726 892
Suppliers
218 460
Winegrowing enterprises and merchants
4 355 581
Other
218 263
Total
15 670 155
(27)
According to §19 of the German insolvency law (Insolvenzordnung) liabilities exceeding the assets of a company is cause for opening the insolvency proceedings. Because of this, the Executive board of GfW was under the obligation in accordance with § 64 GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, to within three weeks of entering into the state of its liabilities exceeding its assets (Überschuldung) to apply for the opening of the insolvency proceedings.
(28)
As a result of the impending insolvency, GfW asked some creditors (WAK, the winegrowing enterprises and around 130 merchants involved in the purchase described in recital 18) to waive part of their outstanding claims to enable the company to continue trading. In the case of the winegrowing enterprises and merchants, the waiver was to cover 90 % of their outstanding claims, meaning they would only receive an additional 2 % of the agreed purchase price. The remaining deficit was to be eliminated by the necessary subordination of claims and waiver of claims by WAK.
(29)
As principle creditor (see table 1) with a weaker security position, WAK had a considerable interest in avoiding the impending insolvency. It therefore tried to convince the winegrowing enterprises and merchants to agree to waive a part of their claims. WAK also signed a written agreement with GfW, dated 4 December 2000, where it agrees to subordinate a part of its outstanding claims - corresponding to GfW’s deficit - in favour of the other creditors. The final amount of the subordination of claims was only to be specified once the waiver of claims declarations of the winegrowing enterprises and merchants had been received, so as to minimise the amount subordinated. It was also agreed that WAK would, if it would prove necessary at a later stage to avoid insolvency proceedings, waive the same amount of claims as it had subordinated.
(30)
1 700 out of the 2 700 winegrowing enterprises and merchants declared their willingness to waive 90 % of their remaining claims, corresponding to around 60 % of the outstanding claims of the group as a whole. However, the remaining winegrowing enterprises and merchants either specifically refused the offer or did not answer the request. It was clear that some of them decided not to waive their claims because of their stronger security position - some had prolonged retention of title and had already received down payment of 80 % of the agreed price. This meant that their returns in case of insolvency proceedings would be higher than the 2 % of the agreed purchase price which was on offer.
(31)
In addition, a number of the winegrowing enterprises and merchants had handed in complaints against GfW and these complaints had been treated by the court who proposed settlements agreements. According to the settlement agreements GfW should pay 70 % of the remaining claims and 30 % should be waived. The court also decided that GfW would have to carry 80 % of the court fees. Similar settlement agreements were proposed by other courts and, with this in mind, it was no longer possible for GfW to expect that the other winegrowing enterprises and merchants would agree to waiving 90 % of their remaining claims. In addition, several winegrowing enterprises and merchants now declared that they would demand 100 % repayment of the remaining 20 %.
(32)
§ 305a of the German insolvency law states that an out of court settlement (außergerichtliche Einigung) to avoid settlement of debts fails when one single creditor decides to proceed to enforcement after the out of court settlement negotiations have started.
(33)
Therefore, contrary to its original intention, GfW could no longer ask the winegrowing enterprises and merchants to waive any of their claims. Instead, GfW signed an agreement with WAK dated 21 February 2001 stating that WAK agrees to fully cover GfW’s deficit of year 2000 by waiving EUR 5 005 441,60 of its claims. On the remaining debt for the time period of 1 January 2001 to 31 December 2001, no interest would be charged. The agreement also stated that the winegrowing enterprises and merchants remaining claims would be settled in full. This way, the security of WAK’s non-subordinated claims was guaranteed, the deficit situation was remedied, insolvency proceedings were avoided for the time being and GfW could continue trading.
(34)
During the period of 1 November 2000 to 31 December 2000 GfW made repayments to WAK on the loan at a value of EUR 1 440 446,92. During the period of 2001-2005 GfW continued trading and made regular repayments on its loan to WAK, totalling EUR 3 728 969,40. In addition, during 2001, GfW made interest payments totalling EUR 149 757,16 to WAK.
(35)
Due to a decline in turnover in GfW’s regular fields of business as well as insufficient capitalisation, GfW had by 31 December 2004 decided to cease all activity and to liquidate GfW. All remaining stock of the remaining business areas was sold. All the proceeds were used to repay WAK. It was agreed with the buyer (a private person) that the value of all the stock remaining according to the inventory list on 31 December 2004 would be transferred to WAK at the end of 2005. The value would be the original purchase value of EUR 79 579,79.
(36)
GfW was eventually dissolved as of 1 June 2005 and deleted from the trade registry during the course of 2006. There is neither a legal successor nor any legal entity from which the aid could be recovered.
(37)
By 31 December 2005 EUR 9 897 154,65 of the loan had been repaid and EUR 793 994,99 in interest payments had been made. After winding-up GfW’s remaining assets (EUR 87 079,79), WAK’s remaining outstanding claims of around EUR 313 000 were declared irrecoverable and were written off. The part of the loan that was never repaid therefore totalled EUR 5 318 441,60 (the original waiver of claims of EUR 5 005 441,60 plus the outstanding claims after liquidation of EUR 313 000).
II.7. Nature and intensity of the aid
(38)
WAK’s EUR 15 302 696,25 loan to GfW was granted in several instalments in 1999 for a term of 12 to 18 months:
(EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Total
15 302 696,25
(39)
The interest rates charged was as follows:
4th quarter 1999
3,28 %
1st quarter 2000
3,51 %
2nd quarter 2000
4,15 %
3rd quarter 2000
4,80 %
4th quarter 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
On 11 November 1999 the suppliers received a down payment of 80 % of the agreed price. In addition, as a result of the prolonged retention of title awarded some of the suppliers, which would not come to an end on processing, blending or mixing, part of the stock was used to secure these suppliers’ remaining claim of 20 %. The stocks were also agreed as collateral for WAK. However, due to the retention of title WAK had only a secondary claim on part of the stock as long as the claims with prolonged retention of title were not settled. The larger share of the risk of fluctuations in prices consequently lay with GfW and its creditors of which WAK was the main one.
(41)
On the loan granted by WAK to GfW only limited interest was paid: from 11 November 1999 to 31 December 1999 (at a rate of 3,28 %), from 1 January 2000 to 31 December 2000 (3,51-5,15 %) and from 1 January 2001 to 31 December 2001 (4,55-5,25 %). No further interest was claimed after 31 December 2001.
(42)
Considering the risk that WAK took when lending the money to GfW, a substantial risk premium should have been charged on top of the regular interest rate. As there was no such risk premium added to the interest rate an aid element was present at the time of granting of the loan. This aid element can be calculated as the difference between the interest rate charged and the market interest rate plus the risk premium which should have been charged.
(43)
According to the Commission notice on the method for setting the reference and discount rates (8) as amended by Commission notice on technical adaptation to the method for setting the reference and discount rates (9), applicable for the period in question, the base reference rate for Germany lay between 5,23 % and 6,33 %. According to the notice, the reference rate determined is a floor rate which may be increased in situations involving particular risk (for example, an undertaking in difficulty, or where the security normally required by banks is not provided). In such cases, the premium may amount to 400 basis points or more if no private bank would have agreed to grant the relevant loan.
(44)
According to Germany, interest rates charged by German banks during the same period for similar credits lay between 5,25 % and 6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) and 5,40 % and 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Duration of measure
(45)
One-off measure.
II.9. Reasons for initiating the formal investigation procedure
(46)
The Commission initiated the formal investigation procedure provided for under Article 108(2) of the TFEU because it suspected that the subordination and waiver of claims could constitute State aid in the meaning of Article 107 of the TFEU.
(47)
In particular, the Commission had, based on the information available at the time of the initial opening of the formal investigation procedure, examined whether the subordination and waiver of claims were carried out pursuant to the private creditor test.
(48)
The private creditor test assesses whether, under the same market conditions, a private creditor would have acted or has acted in the same way as the public creditor. As regards the case at hand, private creditors had claims on GfW totalling EUR 5,5 million on 31 October 2000, but none of them waived their claims. The report by an independent auditor did appear to show that it made economic sense for WAK to subordinate and waive a share of their claims, but did not explain why none of the other creditors were prepared to waive their own claims.
(49)
In the opening of the formal investigation procedure the Commission concluded that at the time of the opening of procedure, it could not be excluded that WAK’s subordination and waiver of claims (the loan to GfW and future interest payments on this loan) were not in accordance with the private creditor test as they seemed to be higher than absolutely necessary and excessively favoured not only GfW but also the other creditors (primarily the winegrowing enterprises and merchants) who had their claims refunded in full.
(50)
The opening of the formal investigation procedure was then extended to include the granting of the loan. Specifically, doubt was expressed concerning whether the granting of the loan was done on market terms (no risk premium was charged) and with sufficient securities.
(51)
In the extension of the formal investigation procedure, doubt regarding possible aid to the winegrowing enterprises and merchants was again raised. The information available at the time seemed to indicate that the price paid for the must was above the relevant market price, that the aim of the transaction was not to maximise profits but to support the wine and must market, and that the security position awarded the winegrowing enterprises and merchants under the sales contract were more advantageous than under normal circumstances.
(52)
The doubt regarding the price was emphasised by documents provided by Germany after the first opening of procedure, which showed a fluctuation in the price per litre of table wine (not including VAT) in 1999 in the Pfalz-Rheinhessen region from a minimum EUR 0,26 (October/November) to EUR 0,30 (June to September), EUR 0,35 (April), and a maximum EUR 1,10 (February, June, November/December). The minimum market price that could be achieved for table wine at the time of granting the loan was therefore EUR 0,26 per litre.
(53)
The average purchase price of EUR 0,38 per litre therefore seemed to be above the lowest market price of around EUR 0,26 per litre.
III. COMPLAINTS AND INFORMATION FROM THIRD PARTIES
(54)
The Commission received information indicating that the above waiver of claims was financed through WAK funds. As the public authority funding WAK, the federal state of Rhineland-Palatinate was said to have examined a possible capital injection due to WAK’s reduced capital base, but ultimately decided against it.
(55)
The Commission received a complaint concerning the alleged State aid involved in the waiver of claims by WAK. The complainant stated that GfW was competing in selling wine distillates and, as a result of the waiver in favour of this company, competitors would have considerable problems selling their own products. The complainant submitted several news paper articles with information concerning the waiver of claim by WAK to the benefit of GfW.
(56)
The same complainant also forwarded a letter he had received from the public prosecutor’s office in Kaiserslautern (central economic crime office) as a response to a letter he had sent there. The letter from the public prosecutor’s office in Kaiserslautern summarises the information received from the complainant in the form of news paper articles and statements and in the letter informs the complainant that, based on this information they had received, there are no grounds for opening criminal investigation proceedings (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. COMMENTS FROM INTERESTED PARTIES
(57)
The Commission did not receive any comments as part of the formal investigation procedures.
(58)
The repeated letters from the complainant after the initial opening of procedure did not add any new facts or arguments.
V. COMMENTS FROM GERMANY
V.1. Aid element at time of granting of the loan
(59)
Germany has provided comprehensive information on the conditions of the loan granted by WAK to GfW which has been included in the description of the measure in section II.
(60)
In its comments, Germany agrees that the interest charged by WAK for the loan to GfW was lower than the market rate. Germany recognises that the difference between the market rate and the interest rate charged constitutes aid to GfW in the meaning of Article 107(1) of the TFEU.
(61)
Germany also supplies proof of that GfW was liquidated and dissolved as of 1 June 2005. All remaining stock of the remaining business areas was sold. All the proceeds were used to repay WAK. It was agreed with the buyer (a private person) that the value of all the stock remaining according to the inventory list on 31 December 2004 would be transferred to WAK at the end of 2005. The value would be the original purchase value of EUR 79 579,79. GfW was deleted from the trade registry during the course of 2006 and there is neither a legal successor nor any legal entity from which the aid could be recovered. In accordance with settled case-law (10) recovery is according to Germany therefore not possible.
(62)
Germany gives their assurances that GfW’s granting of simple, extended or prolonged retention of title to the winegrowing enterprises and merchants in connection with the sale of must, was in accordance with common business practise. Germany also assures that to accept the secured assets as collateral despite the retention of title as WAK did for the loan to GfW is also according to common business practice.
(63)
Further, Germany states that the purchase of must in autumn 1999 by GfW was carried out at the market price because 60 % of the must bought was quality must (minimum 60 degree Oechsle) and not ordinary table wine must as assumed in the opening of procedure. According to Germany the quality requirements for the production of sparkling wine are higher than the requirements for table wine (minimum 60 and 44 degree Oechsle respectively). The remaining 40 % of the must was ordinary table wine must and was bought to take advantage of the beneficial conditions of preventive distillation.
(64)
In its comments, Germany emphasises that the marketing concept of GfW for 60 % of the stock involved the purchase of high quality must in large quantities and the subsequent processing into homogenous batches of raw wine for sparkling wine (Sektgrundwein), in compliance with the homogeneity and quality requirements of wineries. Raw wine for the production of sparkling wine requires a low level of SO2 and high levels of fruit acids. This could only be achieved if the must was purchased during the autumn sales period and through GfW’s own preparation of the must into raw wine.
(65)
Pursuant to the information provided by Germany, on the market for raw wine for sparkling wine, the basic price paid for one litre of must of 60 degrees Oechsle was EUR 0,312 per litre. For each additional degree Oechsle (up to a maximum of 80 degrees Oechsle) EUR 0,005 per litre was paid. The winegrowing enterprises and merchants were paid for their high quality must, 60 % of the must purchased, in accordance with this principle.
(66)
In this context Germany points to the relevant market. In its opinion the market price for ordinary table wine cannot be taken as a benchmark for this 60 % of the stock because the relevant market for GfW is not the ordinary table wine market but the market for higher quality raw wine to be used in the production of sparkling wine. Germany also makes reference to the theory of demand substitution which points out that two products are not traded on the same market if one cannot be replaced by the other even if the price of one changes. In the case at hand, the specific requirements for must and raw wine for the production of sparkling wine makes it impossible to replace it with ordinary table wine must or table wine even if the price for table wine would decrease significantly. Therefore, a decrease in the price of table wine will not influence the price of must for the production of sparkling wine because they cannot be substituted for one another.
(67)
According to the import statistics of the German winegrowers association (Deutsche Weinbauverband) for the years 1998-2001, imported white wine, which due to its high quality is suitable for the production of sparkling wine, had a market price of EUR 0,38 per litre, significantly higher than the EUR 0,26 per litre quoted to table wine. In its comments, Germany concludes that two separate markets exist, one for ordinary table wine and table wine must, and another for high quality raw wine and high quality must to be used for the production of sparkling wine.
(68)
According to Germany it should therefore be concluded that the relevant market for the wine not being sent for distillation is the market for high quality raw wine for the production of sparkling wine, with much higher achievable prices (EUR 0,38 per litre) and not the ordinary table wine market price (EUR 0,26 per litre). Germany therefore reasons that the price paid for the must by GfW was in conformity with the market price of the relevant market and included a normal profit margin.
(69)
In addition, GfW planned to participate in EU stocking and distillation programmes (GfW had already offered such services to winegrowers before). Under the stocking programme EUR 0,06 per litre was paid for 20 % of the stocks which should later be sold as raw wine for sparkling wine production. Under the distillation programme EUR 0,50-0,55 per litre was paid for the 40 % of the stock sent for distillation.
(70)
In the opinion of Germany it was possible to make a profit from these activities when WAK granted the loan to GfW. On the one hand, GfW intended to use 40 % of the must purchases for preventive distillation in December 1999 at a distillation price considerably higher than the purchase price (EUR 0,50-0,55 per litre). On the other, it was predicted that sparkling wine producers would pay relatively good prices (between EUR 0,36 and EUR 0,41 per litre) for large lots of uniform, guaranteed quality raw wine. Germany reasons that GfW could have achieved an average sales revenue of EUR 0,44 to EUR 0,46 per litre, much above the average of EUR 0,38 per litre paid to the winegrowing enterprises and merchants.
(71)
The planning was based on the following assumptions of target prices:
Volume
Price/litre (EUR)
Distillation
40 %
0,50-0,55
EU subsidy for stocking of wine/must (1 year): EUR 0,06/l and subsequent sale as raw wine for sparkling wine
20 %
0,435
Sale as raw wine for sparkling wine
40 %
0,375
(72)
Based on these assumptions an average sales price of 0,44 to 0,46 EUR /l was expected.
(73)
The above sales forecast results in the following profit calculation:
Price/litre (EUR)
Purchase price and processing
0.37-0,38
Income from sale as raw wine for sparkling wine, distillation, stocking subsidies
0,44-0,46
Expected profit
0,06-0,09
(74)
Based on a total volume of some 44 million litres, a total profit between some EUR 2,64 million and some EUR 3,96 million was expected.
(75)
Germany also makes reference to that the market price for table wine quoted by the European Commission in the opening decisions (EUR 0,26 per litre) is the lowest quote for November 1999 for table wine. The full quote for November 1999 is a market price for table wine between EUR 0,26 and EUR 0,56 per litre. In addition, this was the full spread for entire 1999. For 2000 the spread lay between EUR 0,20 and EUR 0,41 per litre. Germany also emphasises that 60 % of the must bought by GfW had an average degree of Oechsle of 81, much higher than the requirement for table wine of 44 and this was of course reflected in the price GfW paid for the must.
V.2. Aid element at time of subordination of claims and waiver of claims
(76)
According to Germany, it was established that GfW was facing insolvency after an interim statement of accounts was drawn up in November 2000. GfW then had an account deficit of some EUR 6 million which was confirmed when the annual accounts were drawing up for 2000. The reasons for the deficit was that the value of the stock still in GfW possession had fallen following a significant slump in market prices which meant that GfW would only be able to sell their stock at a lower price than first predicted.
(77)
According to the information submitted by Germany, on 31 October 2000, WAK still had claims of some EUR 10 million towards GfW. As collateral WAK had GfW’s secured assets, valued at EUR 5,7 million at the same moment in time. These were subject to retention of title (simple, extended or prolonged) by the winegrowing enterprises and merchants which according to Germany would give them priority in case of insolvency. So according to Germany, in case of insolvency procedure, GfW would need to settle the payment to the winegrowing enterprises and merchants, at a value of around EUR 3,5 million, before payments to any other creditor could be made.
(78)
In order to remedy the deficit situation in time and avoid the opening of the insolvency proceedings in accordance with § 64 GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, immediate action was needed.
(79)
Germany points out that, as principle creditor with a weaker security position, WAK had a considerable interest in avoiding the impending insolvency. It therefore tried to convince the winegrowing enterprises and merchants to waive part of their claims and also agreed to the following with GfW on 4 December 2000:
-
a subordination of claims of the same amount as the deficit after the winegrowing enterprises and merchants had agreed to waive 90 % of their remaining claims,
-
to, but only if necessary, waive the amount of claim they had agreed to subordinate.
(80)
Despite a successful start to the negotiations with a majority of the winegrowing enterprises and merchants agreeing to waive their claims, GfW eventually failed due to concerted actions by some of the winegrowing enterprises and merchants and their lawyers. They were not willing to waive their claims because of their preferential security position as a result of their extended or prolonged retention of title and filled complaints. These complaints were treated by the court who proposed settlement agreements. According to the settlement agreements GfW should pay 70 % of the remaining claims and 30 % should be waived. The court also decided that GfW would have to carry 80 % of the court fees. Similar settlement agreements were proposed by other courts. With this in mind, it was no longer possible for GfW to expect that the winegrowing enterprises and merchants would agree to waiving 90 % of their remaining claims. In addition, several winegrowing enterprises and merchants now declared that they would demand 100 % repayment of the remaining 20 %. The fact that 1 700 out of 2 700 winegrowing enterprises and merchants had already indicated that they would be willing to waive a share of their claims was no longer of relevance as § 305a of the German insolvency law states that an out of court settlement (außergerichtliche Einigung) to avoid insolvency proceedings fails when one single creditor decides to proceed to enforcement after the out of court settlement negotiations have started.
(81)
On 21 February 2001 WAK therefore agreed with GfW to cover the deficit of year 2000 by waiving EUR 5 005 441,60 of its claims, that no interest would be charged on the remaining debt for the time period of 1 January 2001 to 31 December 2001 and that the claims of the winegrowing enterprises and merchants would be settled in full. The security of the non-subordinated claims was guaranteed. GfW’s deficit situation was remedied, insolvency proceedings were avoided and GfW could continue trading.
(82)
Germany claims that the subordination and the waiver of claims are both in accordance with the private creditor test. To support this claim, Germany refers to relevant case-law.
(83)
Waiving part of the claim can be required in order to increase the amount which is effectively recovered (11). A private creditor would act so as to minimise his losses. In case a claim was not sufficiently secured, agreement to postpone the repayment would increase the chances of repayment without losses as the debtor would have the chance to overcome the crisis and improve its situation (12). In the HAMSA judgment of the CFI, the court rejects the Commissions previous practice of requiring equal share of waivers of claims for private and public creditors in relation to their share of the debt. Instead the court established that the private creditor test can be applied also when the waivers relationship between the different creditors is asymmetric. The CFI emphasises that the creditor’s status as the holder of a secured, preferential or ordinary claim, i.e. the rank of the securities of the different creditors, is decisive. The CFI established that a public creditor acts like a private creditor when he decides to waive a share of his claims, after extensive and reasonable evaluation of how much he might be able to recover, of the risk of liquidation and of the chance of the firm being restored to viability (13). Lastly, Germany refers to the Commission’s decision in the Huta Cynku case, where the Commission decided that no advantage and thus no State aid exists where restructuring would yield better proceeds than liquidation (14).
(84)
On these grounds Germany argues that taking into consideration WAK’s position as the main creditor and its weaker security position compared to the winegrowing enterprises and merchants, both the subordination as well as the waiver of claim was in accordance with the private creditor test and do not constitute State aid. In an insolvency procedure WAK would have lost at least the same and most probably a significantly larger amount of their remaining claim.
(85)
Only through avoiding the insolvency of GfW and settling the winegrowing enterprises and merchants remaining claims did WAK have full security rights to the remaining stock and could secure a higher repayment on its remaining claims than what would be realised in case of insolvency.
(86)
From an ex-ante perspective, the behaviour of WAK was, according to Germany, correct, especially as they managed to secure a higher repayment by having converted their weak security position into a primary security right and avoided the impending insolvency of GfW. According to Germany, any private bank would have acted in the same way in the same situation.
(87)
According to the German authorities, an ex-ante evaluation of GfW accounts would have estimated that by a continuation of GfW, WAK would have been able to realise repayments of EUR 5 112 918,81 million. On the other hand, if GfW had entered into insolvency proceedings, WAK would only have been able to realise a repayment of maximum EUR 2,4 million. This leaves a difference of minimum EUR 2,7 million.
(88)
This is confirmed by a report from 3 February 2003, prepared by an independent auditor (15), commissioned by WAK and submitted by the German authorities. The report comes to the conclusion that it made economic sense for WAK to subordinate their claims, waive part of their claims to the abovementioned amount and to waive the future interest payments. The reasons for this conclusion were submitted by Germany and are as follows:
-
If WAK had not subordinated and waived its claims and interest payments GfW would have had to apply for insolvency and GfW would have been wound up. WAK’s claims would have had to be met from the sale of GfW’s stocks.
-
If the company had been wound up the value of GfW’s stocks would have fallen. The actual proceeds from the sale of the stocks would have been only about 50 % to 70 % of the book value. Therefore, allowing for security rights, the proceeds would have amounted to between EUR 1,84 million and EUR 2,4 million.
-
Insolvency proceedings are costly.
-
The German Insolvency Law (‘InsO’) provides for a right to separation for products with retention of title; however, this is determined on the basis of the insolvency administrator’s option to choose between performance of the contract and separation of assets (paragraph 103 InsO). Separation of assets is possible only if the insolvency administrator refuses to perform the contract, in which case the creditor can withdraw from the contract and demand the separation of the assets, and is entitled to compensation for non-performance of the contract. Down payments may be offset. In return, GfW can claim recovery of the payments already made, which may be offset against the compensation for non-performance of the contract.
-
By contrast, after WAK subordinated part of its claims, it was legally possible for GfW to avoid insolvency proceedings and after waiving part of its claims and interest payments, WAK had outstanding claims of EUR 5,15 million which it could expect to recover as a result of the fact that GfW could continue trading.
-
It is also pointed out that if insolvency proceedings had been opened the repayments on the loan of EUR 1 440 476,92 made by GfW to WAK in the period 1 November to 31 December 2000 could have been contested by GfW under the insolvency rules. This would have led to WAK being obliged to repay these funds.
(89)
Germany emphasises that an ex-post evaluation shows that the subordination and waiver of claims option made more economic sense as the repayments received by avoiding the insolvency of GfW was EUR 4 670 517,65, making it superior to the maximum EUR 2,4 million which could have been secured under the insolvency proceedings.
(90)
Germany concludes that as the subordination and waiver of claims was in accordance with the private creditor test, there was no aid to the winegrowing enterprises and merchants at the time of subordination and waiver of claims by WAK.
VI. ASSESSMENT OF THE AID
VI.1. Common market organisation
(91)
Until the entry into force of Council Regulation (EC) No 479/2008 of 29 April 2008 on the common organisation of the market in wine (16), winegrowing and wine processing were covered by Regulation (EC) No 1493/1999. Article 71 of Regulation (EC) No 1493/1999 states that Articles 87, 88 and 89 of the Treaty (now Articles 107, 108 and 109 of the TFEU) shall apply to the production of and trade in the products covered by it. Before 31 July 2000, winegrowing and wine processing were covered by Regulation (EEC) No 822/87. Article 76 of Regulation (EEC) No 822/87 states that Articles 92, 93 and 94 of the Treaty (now Articles 107, 108 and 109 of the TFEU) shall apply to the production of and trade in the products listed in Article 1 of the Regulation. Therefore, the measures at hand have to be examined in the light of State aid rules.
VI.2. Existence of State aid within the meaning of Article 107(1) of the TFEU
(92)
Pursuant to Article 107(1) of the TFEU, any aid granted by a Member State or through state resources in any form whatsoever which distorts or threatens to distort competition by favouring certain undertakings or the production of certain goods is prohibited, insofar as it affects trade between Member States.
(93)
WAK is a public-law corporation and is financed partly from funds of the federal state of Rhineland-Palatinate and partly from parafiscal charges. The measure is therefore financed from state resources.
(94)
Aid to an undertaking appears to affect trade between Member States where that undertaking operates in a market open to intra-Union trade (17). There is a substantial intra-Union trade in agricultural products. Therefore, the present aid is liable to affect trade between Member States (18).
(95)
The Court has ruled that in order to determine whether a state measure constitutes aid within the meaning of Article 107(1) of the TFEU, it is also necessary to establish whether the recipient undertaking receives an economic advantage which it would not have obtained under normal market conditions (19) and/or whether the measure enabled the undertaking to avoid having to bear costs which it would normally have had to meet out of its own financial resources (20). This would indeed be sufficient to indicate potential distortions of competition (21).
VI.2.1. Existence of aid to the Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.a. The granting of loan by WAK
(96)
The WAK loan of EUR 15 302 696,25 was granted in autumn 1999. GfW was charged an interest rate between 3,28 % and 5,25 % over the period of the loan. No risk premium was charged. The reference rate for Germany for this period lay between 5,23 % and 6,33 %.
(97)
Germany agrees with the Commission’s view that the granting of the loan was not done on market terms. Had the loan been granted on market terms, a higher base rate would have been charged and a risk premium would have been added considering the limited security that the collateral for the loan offered.
(98)
It can be concluded that the loan granted to GfW contained a State aid element within the meaning of Article 107(1) of the TFEU as GfW received an economic advantage it would not have obtained under normal market conditions. The aid element is calculated as the difference between the interest charged and the reference rate plus an appropriate risk premium.
(99)
Possible passing on of aid to legal successors
(100)
According to Germany, GfW was liquidated and dissolved as of 1 June 2005. All remaining stock of the remaining business areas was sold. All the proceeds were used to repay WAK. It was agreed with the buyer (a private person) that the value of all the stock remaining according to the inventory list on 31 December 2004 would be transferred to WAK at the end of 2005. The value would be the original purchase value of EUR 79 579,79. GfW was deleted from the trade registry during the course of 2006 and there is neither a legal successor nor any legal entity from which the aid could be recovered. In accordance with settled case-law (22) recovery is according to Germany therefore not possible.
(101)
As the remaining assets of GfW were sold off, the person who purchased them could possibly have benefited from the aid granted to GfW. However, as the person paid the original purchase price and the market had slumped over the passed years, it is clear that the price paid by the purchaser was at least the market prices. Therefore, the Commission concludes that no aid was passed on to the purchaser of GfW’s remaining stock. At the same time, GfW ceased to exist and therefore there is no aid to be recovered.
VI.2.1.b. The subordination and waiver of claims by WAK
(102)
The subordination of claims and the waiver of claims and interest payments were financed by WAK’s own resources and a corresponding loan taken out by WAK and are therefore to be considered to be financed through State resources.
(103)
To establish whether the subordination of claims and the waiver of claims and interest payments constitute State aid in the meaning of Article 107(1) of the TFEU to GfW it is necessary to establish whether GfW receives an economic advantage which it would not have obtained under normal market conditions and/or whether the measure enabled GfW to avoid having to bear costs which it would normally have had to meet out of its own financial resources. This assessment has to be done using the private creditor test. The private creditor test assesses whether, under the same market conditions, a private creditor would have acted or has acted in the same way as the public creditor.
(104)
According to settled case-law, waiving part of the claim can be required in order to increase the amount which is effectively recovered. A private creditor would act so as to minimise his losses (23). In case a claim was not sufficiently secured, agreement to postpone the repayment would increase the chances of repayment without losses as the debtor would have the chance to overcome the crisis and improve its situation (24).
(105)
In the HAMSA (25) ruling of the CFI, the court rejects the Commissions previous practice of requiring equal share of waivers of claims for private and public creditors in relation to their share of the debt. Instead the court established that the private creditor test can be applied also when the waivers relationship between the different creditors is asymmetric. Paragraph 168 and 169 of the judgment reads:
‘(168)
When a firm faced with a substantial deterioration of its financial situation proposes an agreement or series of agreements for debt arrangement to its creditors with a view to remedying the situation and avoiding liquidation, each creditor must make a decision having regard to the amount offered to it under the proposed agreement, on the one hand, and the amount it expects to be able to recover following possible liquidation of the firm, on the other. Its choice is influenced by number of factors, including the creditor’s status as the holder of a secured, preferential or ordinary claim, the nature and extent of any security it may hold, its assessment of the chances of the firm being restored to viability, as well as the amount it would receive in the event of liquidation. If it turned out, for example, that in the event the firm was liquidated, the realisation value of its assets was only sufficient to cover mortgage and preferential claims, ordinary claims would have no value. In such a scenario, acceptance by an ordinary creditor of the cancellation of a major part of its claim would not really be a sacrifice.
(169)
It follows that, in the absence of knowledge about the factors which determine the respective values of the choices offered to creditors, the mere fact that there is an apparent lack of proportion between the amounts which the various creditors have written off is not in itself conclusive as to the reasons which led them to accept the debt remissions proposed.’
(106)
In addition, in the HAMSA (26) case the CFI established that, a public creditor acts like a private creditor when he decides to waive a share of his claims, after extensive and reasonable evaluation of how much he might be able to recover, of the risk of liquidation and of the chance of the firm being restored to viability. Lastly, in the Commission’s decision in the Huta Cynku (27) case, the Commission decided that no advantage and thus no State aid exists where restructuring would yield better proceeds than liquidation.
(107)
With reference to the case-law quoted above, when assessing whether a private creditor would have acted or has acted in the same way as WAK, it is necessary to examine the choices that WAK had when it was concluded that GfW was facing insolvency and what the economic implications connected to these choices would be. As a second step, it is also necessary to carry out the same examination for the winegrowing enterprises and merchants and then to evaluate whether the situation faced by WAK can be compared to and evaluated based on the actions of the winegrowing enterprises and merchants.
(108)
When informed that GfW was facing insolvency, WAK had two choices. It could either allow for insolvency proceedings to be opened, or it could try to avoid this by reaching an agreement with GfW which would enable GfW to continue trading. Based on the information submitted by Germany and supported by a report from 3 February 2003 prepared by an independent auditor (see recital 88), the economic implications connected with these two decisions are according to Germany as follows. Ex-ante, in case of insolvency proceedings, WAK could expect to recover a maximum of about EUR 2,4 million of its claims. In the case WAK signed an agreement with GfW, waiving part of its claims and thereby enabling GfW to continue trading, WAK could ex-ante expect to recover some EUR 5,1 million of its claims. This leaves a difference of EUR 2,7 million in favour of enabling GfW to avoid insolvency proceedings. Whether the winegrowing enterprises and merchants were willing to do the same, only had a slight impact on the recovery calculations, but did not change the outcome on the comparison of the two alternatives.
(109)
The estimate of a recovery rate in case of insolvency of EUR 2,4 million in the report is based on the German assumption that the claims of the winegrowing enterprises and merchants of EUR 4,4 million would have to be settled before those of WAK. However, according to the European Commission, the German insolvency law states that only the debt to those winegrowing enterprises and merchants with prolonged retention of title would have had to be settled before the debts of WAK. The other debts would be on an equal standing with the debt of WAK. The European Commission’s own calculations show however that even in the case where the claims of WAK and the winegrowing enterprises and merchants would all have equal standing, WAK could expect to recover the maximum of EUR 4,7 million in case of insolvency (based on a maximum total repayment of EUR 6,8 million in case of insolvency and that WAK and the winegrowing enterprises received repayment in proportion to what they were owed - EUR 10 million and EUR 4,4 million respectively for WAK and the winegrowing enterprises and merchants). It can therefore be concluded that ex ante the more favourable option for WAK would be to enable GfW to avoid insolvency.
(110)
The winegrowing enterprises and merchants on the other hand faced a very different calculation. Firstly, they had already received 80 % of the payment for their delivered goods. Secondly, according to the offer by GfW they would only receive 10 % of the 20 % still owed to them. In effect this meant that they would only receive an additional 2 % of the agreed purchase price if they signed the agreement. This is certainly less than what they could expect in insolvency proceeding, irrespectively of their security standing (simple, extended or prolonged retention of title). In average they could expect to receive 48 % of their remaining claims (EUR 2,1 million of the total EUR 4,4 million owed them). It is therefore no surprise that some of the winegrowing enterprises and merchants refused the offer by GfW. Thirdly, it must have been evident that it would be in WAK’s interest to waive part of its claims and avoid insolvency even if the winegrowing enterprises and merchants did not do the same, which again would enable the winegrowing enterprises and merchants to get a larger share of their remaining claims back than the offered 10 %. Fourthly, several of them had already taken GfW to court and the court had rules in their favour, obliging GfW to settle 80 % of the remaining claims.
(111)
It can be concluded that despite the fact that the winegrowing enterprises and merchants and WAK were all creditors to GfW, the choices and outcome of those choices for WAK and the winegrowing enterprises and merchants were so dissimilar that they are not comparable. The fact that the winegrowing enterprises and merchants chose not to waive their claims should not have a negative bearing when analysing whether WAK acted in accordance with the private creditor test.
(112)
Weighing the different options for WAK against each other the Commission concludes that the partial subordination and waiver of claims of 4 December 2000 and of 21 February 2001 totalling of EUR 5 005 441,60 and waiver of interest payments as from 31 December 2000 was the most favourable option for WAK and is therefore in accordance with the private creditor test. The subordination and waiver of claims make out a debt deferral, which is more advantageous to the creditor compared to liquidation. In accordance with settled case-law (28), a public creditor will balance the advantage inherent in obtaining the offered sum under the restructuring plan and the sum they would be able to recover via the firm’s liquidation. Hence, GfW did not receive any advantage it would not have received under normal market conditions and thus no State aid was awarded to GfW as a result of WAK’s decision to subordinate and waive part of its claims.
(113)
In the opening of procedures doubt was expressed as to whether WAK kept the subordination and waiver of claim to a strict minimum. However, according to the comments of Germany, WAK waived the share of its claims needed to cover GfW’s deficit for 2000, which was necessary according to German insolvency law (see recital 25) in order to avoid insolvency proceedings and enable GfW to continue trading. In the first contract (signed on 4 December 2000) between GfW and WAK, in order to avoid GfW’s insolvency, WAK agrees with GfW on a subordination of claims of the same amount as GfW’s deficit after the winegrowing enterprises and merchants had agreed to waive 90 % of their remaining claims and to, if necessary, waive the amount of claim they had agreed to subordinate (see recitals 79 and 80). The reason for the waiver being larger than first expected was that despite WAK’s and GfW’s efforts to convince the winegrowing enterprises and merchants to contribute their part in helping GfW to avoid insolvency (see recitals 79 and 80 of the German comments), the winegrowing enterprises and merchants’ decision to not waive any of their claims for the reasons mentioned in recital 110 above. As mentioned in recital 108, the decision by the winegrowing enterprises and merchants to not waive a share of their remaining claims only had a limited impact on WAKs economic assessment and did not change the outcome of this assessment: that it was economically preferential for WAK to enable GfW to avoid insolvency proceedings.
(114)
The Commission therefore concludes that WAK’s partial subordination and waiver of claims was the most favourable option for WAK and is therefore in according with the private creditor principle and are therefore not to be considered State aid within the meaning of Article 107(1) of the TFEU to GfW.
VI.2.2. Existence of aid to winegrowing enterprises and merchants
(115)
In the opening and subsequent extension of the formal investigation procedure questions were raised regarding possible aid to the winegrowing enterprises and merchants. Firstly, the security position awarded the winegrowing enterprises and merchants by GfW at the time of purchase seemed relatively strong and doubts were raised whether the awarded security position was really in accordance with normal business practice. Secondly, the price paid for the purchased must was estimated to be above the market price. Thirdly, the winegrowing enterprises and merchants decision to not waive any of their claims when GfW was faced with insolvency was put into question together with WAK’s decision to subordinate and then waive a share of its claims even though the winegrowing enterprises and merchants decided not to waive the 90 % of their remaining claims (20 % of value of stock).
VI.2.2.a. At the time of purchase of must - security position awarded
(116)
In their comments, Germany has given their assurances that that simple, extended or prolonged retentions of title awarded to the different winegrowing enterprises and merchants in connection with the purchase of must, was indeed in accordance with normal business practise. This means that though it gave the winegrowing enterprises and merchants a relatively strong security position, especially those awarded prolonged retention of title, it was in accordance with normal business practise and was not stronger than had they made arrangements with a private purchaser.
(117)
The Commission makes reference to the recommendations (29) registered by the Federation of German wineries and wine retailers, Trier, the Federation of German wine merchants, Mainz and the German Winegrowers’ Association, Bonn (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) with the German competition authorities (Bundeskartellamt) in accordance with § 22 Abs. 3 Nr. 2 of the Act against Restraints of Competition (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). The first version of the recommendations was registered in 1990 and the current version in 2005. These recommendations make it clear that in cases where the full purchase price is not paid at the time of transfer of the merchandise the seller should retain the title of ownership until the full price has been paid. The security positions awarded the winegrowing enterprises and merchants in the case at hand gave varying degree of security. Only the ones with prolonged retention of title had the full security for payment. This means that the security position for the winegrowing enterprises and merchants were in average not as strong as recommended in the recommendations mentioned above. The Commission therefore accepts, with reference to the recommendations and the actual security position awarded, Germany’s assurances that it is normal business practice to award security positions as was done to the winegrowing enterprises and merchants in this case and that the security position awarded was not stronger than under a normal contract between two private actors and therefore do not constitute State aid in the meaning of Article 107(1) of the TFEU.
VI.2.2.b. At the time of purchase of must - the price paid for the purchased must
(118)
In the opening of procedures, the price paid by GfW for the must bought was said to be above the market price. As market price the price for table wine was used and the price quoted as reference price was EUR 0,26 per litre. In their comments, Germany has supplied substantial information on the business strategy of GfW, which shows that the ordinary table wine market is not the relevant market and that the strategy of GfW was threefold. First, to buy table wine must with which to participate to the EU’s distillation programme (40 % of the stock). Second, to buy high quality must with the intention to sell it on the market for high quality raw wine to be used for the production of sparkling wine (60 % of the stock). Third, to participate to the EU’s stocking programme with 20 % of the stock before it was sold for production of sparkling wine. When analysing whether two products belong to the same market, the Commission makes use of the Commission Notice on the definition of relevant market for the purposes of Community competition law (31). According to point 7 of the note, ‘a relevant product market comprises all those products and/or services which are regarded as interchangeable or substitutable by the consumer, by reason of the products’ characteristics, their prices and their intended use’.
(119)
The market for the must bought for taking advantage of the EU’s distillation programme is of course that for ordinary table wine. However, the relevant price must be the price paid for wine sent for distillation.
(120)
As all traditional intervention measures on agricultural markets, preventive distillation of wine according to Article 38 of Regulation (EEC) No 822/87 has as its main aim to remove over-supply from the wine market and thus the price of this voluntary distillation had to be high enough to give producers the incentive to send wine for distillation. The actual yearly price of the distillation measure was defined by the Council as 65 % of the so called guide price.
(121)
The guide price itself was decided upon by the Council once a year and the price was expressly set to support the market. To do this it obviously had to be set at a high enough level. Council Regulation (EC) No 1676/1999 of 19 July 1999 fixing the guide price for wine for the 1999/2000 wine year (32) fixed the guide prices for the different categories of wine. The price for category AII (white table wine from vine varieties of the Sylvaner or Müller-Thurgau type) was set at EUR 82,81 per hectolitre and the one for AIII (white table wine from vine varieties of the Riesling type) at EUR 94,57 per hectolitre. According to Annex III of Commission Regulation (EC) No 1681/1999 of 26 July 1999 fixing the buying-in prices, aids and certain other amounts applicable for the 1999/2000 wine year to intervention measures in the wine sector (33), the exact amount paid for distillation depended on the degree of alcohol of the wine delivered because the price for preventive distillation (65 % of the guide price) was calculated by the Commission not per hectolitre but by degree of alcohol per hectolitre that year.
(122)
The Commission’s main role in relation to distillation of wine was to assess the actual market situation and accordingly fix the quantities admitted for preventive distillation each year in each Member State. Commission Regulation (EC) No 2367/1999 of 5 November 1999 introducing preventive distillation as provided for in Article 38 of Council Regulation (EEC) No 822/87 for the 1999/2000 wine year (34) allocated 148 000 hectolitres to the German market for the wine year 1999/2000. Commission Regulation (EC) No 546/2000 of 14 March 2000 amending Regulation (EC) No 2367/1999 introducing preventive distillation as provided for in Article 38 of Council Regulation (EEC) No 822/87 for the 1999/2000 wine year (35) increased this to 468 000 hectolitres. Regulation (EC) No 2367/1999 limited the quantity of wine sent for distillation to 40 % of the production. According to the Commission’s records German producers distilled around 400 000 hectolitres under this scheme.
(123)
According to Germany the price paid for the wine sent for distillation was EUR 0,50-0,55 per litre. Taking the calculation method above into consideration, the Commission finds the price quoted by Germany to be realistic.
(124)
The Commission concludes that because of the EU’s market intervention for a substantial share of the wine two separate markets were created. One where the reference price was that paid for wine sent to distillation, in this case EUR 0,50-0,55 per litre, and another where the reference price was that of the market. The EUR 0,26 per litre as quoted in the opening of procedure decision can therefore not be seen as the relevant reference price for the must bought to be sent for distillation.
(125)
In order to establish what was the relevant market for the must bought in order to turn it into raw wine for the production of sparkling wine it is first necessary to evaluate if separate markets exist for wine and if whether the must bought by GfW belongs to the same market as table wine or not. It will also be necessary to decide whether higher quality wine could achieve higher prices. The Commission in its statistics always refer to different prices depending on the quality of the wine. According to the Commission’s in-house wine experts the price of wine is not the same for each batch and the wine statistics available only give average prices for different quality of wine. The actual price is influenced by several elements. The main elements are the quality, the aging, the reputation, the demand and the alcoholic degree/degrees of Oechsle. The degree of Oechsle indicates the ripeness and the level of sugar which is present in the grapes. It is important as it determines the final natural alcoholic degree of a wine. According to the Deutsches Weininstitute (German wine institute) the production of sect/sparkling wine requires a high degree of alcohol content in the raw wine (36).
(126)
This supports Germany’s claims that the degree of Oechsle in the must needs to be higher if the final product is to be sparkling wine than if it is to be table wine and that a premium had to be paid for the must with a higher degree of Oechsle. The Commission therefore accepts Germany’s arguments that separate markets exist and that the price must indeed have been higher for must to be used for the production of sparkling wine rather than for must used for the production of table wine. As a result, the Commission also accepts that the price paid by GfW at the time of purchase cannot be compared to the price for table wine, EUR 0,26 per litre, as done in the opening of the procedure.
(127)
Germany goes on to provide information regarding the achievable price on the relevant market, the market for high quality must to be used for the production of sparkling wine. Pursuant to this information, on the market of raw wine for sparkling wine, the basic price paid for one litre of must of 60 degrees Oechsle was EUR 0,312 per litre. For each additional degree Oechsle (up to a maximum of 80 degrees Oechsle) EUR 0,005 per litre was paid. The winegrowing enterprises and merchants were paid for their high quality must, 60 % of the must purchased, in accordance with this principle. Also, according to the import statistics of the German winegrowers association (Deutsche Weinbauverband) for the years 1998-2001, submitted by Germany, imported bulk white wine, which due to its high quality is suitable for the production of sparkling wine, had a market price of EUR 0,38 per litre.
(128)
The Commission is willing to accept the arguments of Germany for a relevant market price of around EUR 0,38 per litre, based on the information from its in-house wine experts regarding how the price of wine is determined, the information from the Deutsches Weininstitute as stated above and the profit calculation in GfW’s business plan.
(129)
The business plan of GfW, submitted by Germany, shows that at the time of purchasing the must, GfW was expecting to be able to send 40 % of the stock for preventive distillation at a price of EUR 0,50-0,55 per litre, to sell 60 % of the stock at a price of EUR 0,375 per litre and for 20 % of the stock, they expected to get an additional EU subsidy for stocking of wine of EUR 0,06 per litre before selling it at EUR 0,375 per litre a year later. In total, they expected to sell the stock at an average price of EUR 0,44 to EUR 0,46 and to make a profit of between EUR 0,06 and EUR 0,09 per litre. This would leave a total profit of between some EUR 2,64 million and EUR 3,96 million.
(130)
In 1999, GfW sent 40 % of its stocks to preventive distillation for which it received a price of EUR 0,50-0,55 per litre. In view of a fall in prices on the market in wine at the end of 1999 - which had not been expected by GfW considering the higher prices the year before - GfW decided not to sell its remaining stock that year but to store it and sell it in 2000, or if the prices on the market would remain low, to take advantage of a second round of preventive distillation. This decision was based on the assumption that preventive distillation would be continued. However, the new Regulation (EC) No 1493/1999 on the common organisation of the market in wine abolished preventive distillation. Instead it introduced the option of voluntary distillation to supply the potable alcohol market. The newly introduced crisis distillation measure can only be used in exceptional cases of market disturbance. Recital 35 of Regulation (EC) No 1493/1999 explicitly refers to the elimination of the distillation system as an artificial outlet for surplus production. The new Regulation entered into force on 31 July 2000.
(131)
For GfW this meant that the distillation measures in the 2000/01 wine year were considerably less favourable than those in previous years. In distillation to supply the potable alcohol market only around half of the previously achieved average price of EUR 0,50-0,55 per litre could be achieved.
(132)
In the view of Germany this development could not have been predicted when GfW decided to keep the wine in storage. The Commission, on the other hand, believes that this development was in fact foreseeable. The new common organisation of the market in wine explicitly set out to eliminate the distillation system. Thus it ought to have been clear to GfW, at the time it was decided to go for a second round of distillation, that distillation measures in the second part of 2000 and onwards would not provide any relief from the falling prices on the wine market.
(133)
However, the arguments around whether GfW should have known about the change in the Regulation are irrelevant. The business plan at the time of purchase, against which GfW’s behaviour as a private investor should be judged, only included a first round of preventive distillation, which did take place and for which GfW received EUR 0,50-0,55 per litre. It did not include a second round of preventive distillation and therefore the expected profit from such distillation was not a part of the overall profit calculation at the time of purchase. It was not part of the business plan and though there is no doubt that GfW’s decision to go for a second round of distillation when the market price fell was a bad one, it cannot be seen as State aid to the winegrowing enterprises and merchants at the time of purchase.
(134)
Based on the above, the Commission concludes that GfW paid the market price for the must purchased in the autumn of 1999 and that therefore, no State aid in the meaning of Article 107(1) of the TFEU was awarded the winegrowing enterprises and merchants.
VI.2.2.c. At the time of subordination and waiver of claims by WAK
(135)
In recital 114 it was concluded that the subordination and waiver of claims by WAK was done purely out of self interest and in accordance with the private creditor test and that there therefore was no State aid to GfW. The fact that the decision by WAK favoured the winegrowing enterprises and merchants has no relevance as this was not the intention, but just a consequence of WAK trying to maximise the recovery of its own funds.
(136)
The Commission concludes that when subordinating and waiving its claims, WAK did not award any State aid in the meaning of Article 107(1) of the TFEU to the winegrowing enterprises and merchants.
VI.3. Classification of the aid as illegal aid
(137)
Since the aid element contained in the loan by WAK in favour of GfW was granted and paid without prior notification to the Commission, it is illegal within the meaning of Article 1(f) of Council Regulation (EC) No 659/1999 of 22 March 1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (37).
VI.4. Exemptions provided for in Article 107 of the Treaty regarding the loan to GfW
(138)
It must therefore be examined whether one of the exemptions to the prohibition of State aid under Article 107(1) of the TFEU applies.
(139)
From the current viewpoint, the exemptions provided for in Article 107(2) and (3)(a), (b) and (d) are not applicable, since the aid in question is neither:
-
aid to promote the economic development of areas where the standard of living is abnormally low or where there is serious underemployment, nor
-
aid to promote the execution of an important project of common European interest or to remedy a serious disturbance in the economy of a Member State, nor
-
aid to promote culture and heritage conservation where such aid does not affect trading conditions and competition in the Union to an extent that is contrary to the common interest.
(140)
Article 107(3)(c) of the TFEU is therefore the only exemption which might possibly apply.
(141)
At the time of the granting of the aid, aid to primary producers was evaluated directly under Article 107(3)(c) of the TFEU. In accordance with the praxis at the time, aid for investments, credit, the livestock sector, producer organisations, publicity and promotion, compensation for damages caused by diseases, insurance premiums and technical assistance could when fulfilling certain criteria be deemed compatible with the internal market. None of the mentioned forms of compatible aid can however be used to exempt the aid in question.
(142)
In addition, concerned not to leave any avenue unexplored, the Commission has examined whether the guidelines for rescuing and restructuring firms in difficulty might not be applicable to the case in question. The first condition to be fulfilled by an undertaking if it is to benefit from rescuing or restructuring aid is that it should be considered as being in difficulty within the meaning of the guidelines on State aid for rescuing and restructuring firms in difficulty (38). There is no indication from the information held by the Commission that the undertaking was in difficulty within the meaning of the abovementioned guidelines when the aid was granted. It is only a year later due to a slump in the market that GfW finds itself in difficulty.
(143)
In any case, the Commission wishes to point out that it is up to the Member State concerned to fulfil the duty of cooperation it has towards the Commission by providing all the elements required for the Commission to be able to check that all the conditions of the derogation from which it is asking to benefit have been met (39). In the case in question, Germany has not supplied sufficient information enabling the Commission to assess the data in the light of these guidelines, nor has the German authorities supplied sufficient documentation to enable the Commission to evaluate the aid in the light of the other forms of compatible aid mentioned in paragraph 126, and this in spite of the information provided by the Commission in point 44 of the decision to initiate the investigative procedure.
(144)
Aid measures which compatibility is to be assessed directly under Article 107(3)(c) of the TFEU has to be done so restrictively. It must be clearly demonstrated that the positive effects of the aid measure outweigh the damaging effects the aid could have on competition and the proper functioning of the internal market. Unilateral State aid measures which are simply intended to improve the financial situation of producers but which in no way contribute to the development of the sector are not considered to fulfil these criteria and hence constitute operating aid which is incompatible with the internal market.
(145)
For the above reasons, the aid granted to GfW as an element of the loan does not comply with any of the possible exemptions to Article 107(3). It therefore constitutes aid incompatible with the internal market.
(146)
No other exceptions under Article 107(3)(c) of the TFEU are applicable.
VII. CONCLUSIONS
(147)
For the above reasons, the Commission finds that the loan granted to GfW may not be considered to be compatible with the internal market. The Commission also finds that Germany implemented the measure unlawfully.
(148)
For the above reasons, the Commission finds that the subsequent subordination of claims and waiver of claims and future interest payments does not constitute State aid in favour of GfW nor in favour of the winegrowing enterprises and merchants.
(149)
For the above reasons, the Commission finds that the purchase of must was done at market prices and in accordance with common business practice and therefore does not constitute State aid to the winegrowing enterprises and merchants.
(150)
Where illegally granted State aid is found to be incompatible with the internal market, the natural consequence is that the aid should be recovered in order - as far as possible - to restore the competitive position that existed before the aid was granted.
(151)
As no legal successor to GfW exists, recovery is not possible in accordance with settled case-law (40),
HAS ADOPTED THIS DECISION:
Article 1
The State aid, amounting to the difference between the interest rate charged on the loan to GfW and the market interest rate plus the risk premium which should have been charged on the loan, unlawfully granted by Germany, in breach of Article 108(3) of the Treaty on the Functioning of the European Union, in favour of Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH is incompatible with the internal market.
Article 2
The subordination and waiver of claims by WAK does not constitute aid to GfW or the winegrowing enterprises and merchants within the meaning of Article 107(1) of the Treaty on the Functioning of the European Union.
Article 3
The purchase of must in 1999 by GfW does not constitute aid to the winegrowing enterprises and merchants within the meaning of Article 107(1) of the Treaty on the Functioning of the European Union.
Article 4
Germany shall not need to recover the aid referred to in Article 1 from the beneficiary as the beneficiary is insolvent and has been dissolved and deleted from the trade registry and there is no legal successor.
Article 5
This Decision is addressed to the Federal Republic of Germany.
Done at Brussels, 29 June 2011.