ДЕЛЕГИРАН РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 1187/2014 НА КОМИСИЯТА
от 2 октомври 2014 година
за допълване на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на регулаторните технически стандарти за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на сделките с базисни активи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (1), и по-специално член 390, параграф 8, алинея 3 от него,
като има предвид, че:
(1)
За да се определи цялостната експозиция към определен длъжник, която произтича от експозициите на институцията към сделка с базисни активи, първо следва да се определи отделно стойността на всяка от тези експозиции. След това общата стойност на експозициите следва да се определи като сбор от тези експозиции, но не би трябвало да е по-голяма от стойността на експозицията, формирана от самия базисен актив.
(2)
Когато експозиции на други инвеститори са с равностоен ранг с тази на институцията, стойността на експозицията на институцията към базисен актив следва да отразява пропорционалното разпределение на загубите между експозициите с равностоен ранг. Това произтича от факта, че ако е настъпило неизпълнение по базисен актив, загубите винаги се разпределят между експозициите с равностоен ранг пропорционално на размера на всяка от тях и максималната загуба, която институцията може да понесе в случай на пълна загуба на базисен актив, е ограничена до частта, която съответства на дела на експозицията на институцията от общия размер на всички експозиции, които са с равностоен ранг.
(3)
Следва да се прави разграничение между сделки, при които всички инвеститори са с равностоен ранг, като например предприятия за колективно инвестиране, и други видове сделки, като например секюритизации, при които може да е необходимо разделяне на траншове с различаващи се по своя ранг експозиции. При първия вид сделки произтичащата експозицията към базисен актив зависи единствено от дела на експозицията на инвеститора от общия размер на експозициите на всички инвеститори. При втория вид сделки загубите се разпределят първо за определени траншове в зависимост от техния ранг, а след това, в случай на повече от един инвеститор в един и същ транш - пропорционално сред инвеститорите. Всички траншове в дадена секюритизация следва да бъдат третирани еднакво, тъй като при реализиране на най-лошия възможен сценарий подчинените траншове могат да бъдат изчерпани много бързо. По-специално следва да бъде призната максималната загуба, която може да бъде понесена от всички инвеститори в даден транш в случай на пълна загуба на определен базисен актив, тъй като не следва да бъде признато редуциране на кредитния риск за подчинените траншове. Експозицията на институцията към базисен актив по сделка не следва да превишава общата стойност на експозициите за този транш (понеже загубата за определен инвеститор в даден транш, която произтича от неизпълнение по базисен актив, никога не може да бъде по-голяма от общата стойност на експозициите за транша) и стойността на експозицията, формирана от базисния актив (понеже институцията никога не може да загуби повече от стойността на базисния актив). Това ограничение на максималната загуба следва да се вземе предвид, като се използва по-ниската от двете стойности на експозицията и след това се приложи процедурата за признаване на пропорционалното разпределение на загубите между всички експозиции с еднакъв ранг в този транш, ако има повече от един инвеститор в него.
(4)
Въпреки че се очаква институциите да идентифицират всички длъжници по базисни активи на сделките, в които инвестират, може да има случаи, в които това би довело до неоправдани разходи за институциите или когато обстоятелства не позволяват на институциите да идентифицират определени длъжници. В такива случаи, когато експозиция към базисен актив е достатъчно малка, за да има само несъществено въздействие върху цялостната експозиция към определен клиент или група от свързани клиенти, е достатъчно тази експозиция да бъде отнесена към сделката като отделен клиент. Общият размер на тези експозиции към базисни активи по една и съща сделка следва при все това да подлежи на ограничението за максималния размер на големите експозиции за тази сделка. Делът на даден базисен актив от цялостната експозиция следва да се приеме за несъществен, когато за достигане на пределната стойност от 25 % от приемливия капитал на институцията са необходими поне 100 експозиции към базисни активи по дадена сделка. Затова стойността на експозицията не трябва да превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията.
(5)
С цел да се предотврати възникването на неограничена цялостна експозиция, произтичаща от пропуски по отношение на информацията, е необходимо експозициите, чиято стойност превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията и за които липсва информация за длъжника, да бъдат отнесени към хипотетичен клиент („неизвестен клиент“), по отношение на който следва да важи ограничението от 25 % за големите експозиции.
(6)
Когато дадена институция не е в състояние да определи размера на отделните базисни активи по дадена сделка, съществува риск базисните активи по сделката да се отнасят към един и същ длъжник или една и съща група от свързани клиенти. В този случай с цел да се ограничи рискът, от институцията следва да се изиска да прецени доколко е съществена общата стойност на нейните експозиции към сделката, преди да може да я отнесе към сделката като отделен клиент, вместо към категорията „неизвестен клиент“.
(7)
Структурата на дадена сделка не следва да представлява допълнителна експозиция, когато обстоятелствата по сделката са такива, че загуби от експозиция към тази сделка могат да възникнат само вследствие на неизпълнение по базисни активи. Допълнителна експозиция следва да бъде призната, когато сделката включва задължение за плащане на дадено лице, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или поне ги предхожда, предвид това че е възможно инвеститорите да понесат допълнителни загуби в случай на неизпълнение на задълженията на това лице, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Допълнителна експозиция следва да бъде призната и когато условията на сделката дават възможност парични потоци да бъдат пренасочени към лице, което няма право да ги получава, тъй като инвеститорите биха могли да понесат допълнителни загуби, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Не следва да бъде призната допълнителна експозиция за предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) в съответствие с посоченото в Директива 2009/65/ЕO на Европейския парламент и на Съвета (2), предвид това че парични потоци не могат да бъдат пренасочени към лице, което по условията на сделката няма право да ги получава. Това изискване следва да се приеме и по отношение на субекти, които подлежат на еквивалентни изисквания по силата на законодателни актове на Съюза или на трета държава.
(8)
Съществуването и стойността на експозиции към клиент или група от свързани клиенти, произтичащи от експозиции към сделки, не зависят от това дали експозициите към сделки биват отнесени към търговския или към банковия портфейл. Поради това условията и методологиите, които трябва да се използват за идентифициране на експозиции към базисни активи, следва да бъдат едни и същи, независимо от това дали тези експозиции биват отнесени към търговския, или към банковия портфейл на институцията.
(9)
Настоящият регламент се основава на проектите на регулаторни технически стандарти, представени на Европейската комисия от Европейския банков орган (ЕБО).
(10)
ЕБО проведе открити обществени консултации по проектите на регулаторни технически стандарти, въз основа на които е изготвен настоящият регламент, анализира свързаните с тях потенциални разходи и ползи и поиска становище от Групата на участниците от банковия сектор, създадена в съответствие с член 37 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 на Европейския парламент и на Съвета (3),
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Предмет
С настоящия регламент се уреждат условията и методологиите, които се използват за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на експозиции, произтичащи от сделки с базисни активи, и условията, при които структурата на сделки с базисни активи не представлява допълнителна експозиция.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„сделки“ означава сделките по член 112, букви м) и о) от Регламент (ЕС) № 575/2013, както и други сделки, при които е налице експозиция към базисни активи;
б)
„неизвестен клиент“ означава един хипотетичен клиент, към който институцията отнася всички експозиции, за които не е идентифицирала длъжника, при условие че не са приложими член 6, параграф 2, букви а) и б) и член 6, параграф 3, буква а) от настоящия регламент.
Член 3
Идентификация на произтичащи от сделки експозиции
1. Дадена институция определя дела на определена сделка от цялостната експозиция към даден клиент или група от свързани клиенти в съответствие с изложената в членове 4 - 6 методология.
Институцията определя поотделно експозицията си към всеки от базисните активи в съответствие с член 5.
2. Дадена институция преценява дали определена сделка представлява допълнителна експозиция в съответствие с член 7.
Член 4
Базисни експозиции към сделки, които на свой ред включват базисни активи
1. За целите на членове 5 и 6 при оценяването на базисните експозиции на определена сделка (сделка А), която сама по себе си включва базисна експозиция към друга сделка (сделка Б), дадена институция третира експозицията към сделка Б, като я заменя с базисните за нея експозиции.
2. Параграф 1 се прилага, при условие че базисните експозиции представляват експозиции към сделки с базисни активи.
Член 5
Изчисляване на стойността на експозицията
1. Експозицията на дадена институция към базисен актив на сделка е по-ниската от следните стойности:
а)
стойността на експозицията, която произтича от базисния актив;
б)
общата стойност на експозициите на институцията към базисния актив, която се получава от всички експозиции на институцията към сделката.
2. Стойността на произтичащата от дадена сделка експозиция към базисен актив за всяка експозиция на институция към сделката се определя, както следва:
а)
ако експозициите на всички инвеститори по тази сделка са с равностоен ранг, стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по стойността на формираната от базисния актив експозиция;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по по-ниската от следните стойности:
i)
стойността на експозицията, формирана от базисния актив,
ii)
общата стойност на експозицията на институцията към сделката, заедно с всички други експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
3. Пропорционалният дял на експозицията на дадена институция към определена сделка се получава, като стойността на експозицията на институцията се раздели на общата стойност на експозицията на институцията и всички останали експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
Член 6
Процедура за определяне на дела на базисните експозиции от цялостните експозиции
1. За всяка експозиция към кредитен риск, за която длъжникът е идентифициран, дадена институция включва стойността на своята експозиция към съответния базисен актив при изчисляването на цялостната експозиция към този длъжник като отделен клиент или към групата от свързани клиенти, към която принадлежи този длъжник.
2. Ако дадена институция не е идентифицирала длъжника по базисна експозиция към кредитен риск или когато не е в състояние да потвърди, че дадена базисна експозиция не представлява експозиция към кредитен риск, институцията отнася тази експозиция по следния начин:
а)
когато стойността на експозицията не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
б)
когато стойността на експозицията е не по-малка от 0,25 % от приемливия капитал на институцията и чрез мандата на сделката институцията може да гарантира, че базисните експозиции на сделката не са свързани с други експозиции в нейния портфейл, включително базисни експозиции от други сделки, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
в)
в случаите, различни от посочените в букви а) и б), тя отнася експозицията към категорията „неизвестен клиент“.
3. Ако дадена институция не е в състояние да разграничи отделните базисни експозиции на дадена сделка, институцията отнася общата стойност на своите експозиции към сделката по следния начин:
а)
когато общата стойност на експозициите не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася общата стойност на експозициите към сделката като отделен клиент;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), тя отнася тази обща стойност на експозициите към категорията „неизвестен клиент“.
4. За целите на параграфи 1 и 2 институциите редовно и поне веднъж месечно извършват наблюдение на тези сделки за евентуални промени в състава и относителния дял на базисните експозиции.
Член 7
Допълнителна експозиция, произтичаща от структурата на сделката
1. Структурата на дадена сделка не трябва да представлява допълнителна експозиция, ако сделката изпълнява едновременно следните две условия:
а)
правната и оперативната структура на сделката са създадени така, че да не дават възможност на управителя на сделката или на трета страна да пренасочва каквито и да е произтичащи от сделката парични потоци към лица, които според условията на сделката нямат право да ги получават;
б)
условията на сделката не могат да изискват от емитента или от друго лице да извърши плащане към институцията, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или ги предхожда.
2. Условието в параграф 1, буква а) се счита за изпълнено, когато сделката е един от следните видове:
а)
ПКИПЦК по определението в член 1, параграф 2 от Директива 2009/65/ЕO;
б)
установено в трета държава предприятие, което извършва дейности, подобни на извършваните от ПКИПЦК, и което е обект на надзор по силата на законодателен акт на Съюза или на законодателството на трета държава, прилагаща надзорни и регулаторни изисквания, които са най-малко равностойни на прилаганите в Съюза по отношение на ПКИПЦК.
Член 8
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 2 октомври 2014 година.
COMMISSION DELEGATED REGULATION (EU) No 1187/2014
of 2 October 2014
supplementing Regulation (EU) No 575/2013 of the European Parliament and of the Council as regards regulatory technical standards for determining the overall exposure to a client or a group of connected clients in respect of transactions with underlying assets
(Text with EEA relevance)
THE EUROPEAN COMMISSION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union,
Having regard to Regulation (EU) No 575/2013 of the European Parliament and of the Council of 26 June 2013 on prudential requirements for credit institutions and investment firms and amending Regulation (EU) No 648/2012 (1), and in particular the third subparagraph of Article 390(8) thereof,
Whereas:
(1)
In order to identify the overall exposure to a particular obligor that results from the institution’s exposures to a transaction with underlying assets, the exposure value should be firstly identified separately for each of these exposures. The total exposure value should then be determined by the aggregate of these exposures, but should not be larger than the exposure value of the exposure formed by the underlying asset itself.
(2)
Where exposures of other investors rank pari passu with the institution’s exposure, the exposure value of the institution’s exposure to an underlying asset should reflect the pro-rata distribution of losses amongst the exposures that rank pari passu. This results from the fact that if a default event has occurred for an underlying asset, losses are always distributed amongst the exposures that rank pari passu according to the pro-rata ratio of each of these exposures and the maximum loss to be suffered by the institution in case of a total loss on an underlying asset is limited to the portion according to the ratio of the institution’s exposure to the total of all the exposures that rank pari passu.
(3)
A distinction should be made between transactions where all investors rank pari passu such as collective investment undertakings, and other transactions, such as securitisations, which can involve tranching where exposures can rank differently in seniority. For the former, the resulting exposure to an underlying asset is solely dependent on the pro-rata ratio of the investor’s exposure in relation to the exposures of all investors. For the latter, losses are attributed first to certain tranches depending on their seniority and then, in case of more than one investor into the same tranche, amongst the investors on a pro rata basis. All tranches in a securitisation should be treated equally as, in a worst case scenario, subordinated tranches may disappear very quickly. In particular, the maximum loss to be suffered by all investors in a certain tranche in case of a total loss on an underlying asset should be recognised since no mitigation should be recognised from subordinated tranches. The institution’s exposure to an underlying asset of a transaction should not exceed the total exposure value of this tranche (since the loss for an investor in a given tranche that stems from the default of an underlying asset can never be higher than the total exposure value of the tranche) and the exposure value of the exposure formed by the underlying asset (since the institution can never lose more than the amount of the underlying asset). This limitation of maximum loss should be reflected by using the lower of the two exposure values and then applying the procedure for recognising the pro-rata distribution of losses amongst all exposures that rank pari passu in this tranche, in case of more than one investor in this tranche.
(4)
Although institutions are expected to identify all obligors of underlying assets of transactions in which they invest, there may be cases where this would create unjustifiable costs for institutions or where circumstances prevent institutions from identifying particular obligors As such, where an exposure to an underlying asset is sufficiently small to only immaterially contribute to the overall exposure to a certain client or group of connected clients, it should be sufficient to assign this exposure to the transaction as a separate client. The total of such exposures to underlying assets of the same transaction should then still be limited by the large exposures limit for this transaction. Immateriality of the contribution of an underlying asset to the overall exposure should be assumed where at least 100 exposures to underlying assets of a transaction are needed to reach the limit of 25 % of the institution’s eligible capital. This would require that the exposure value does not exceed 0,25 % of the institution’s eligible capital.
(5)
In order to prevent an unlimited overall exposure resulting from information deficiencies, it would be necessary to assign exposures - for which the exposure value exceeds 0,25 % of the institution’s eligible capital and for which information on the obligor is missing - to a hypothetical client (unknown client) to which the 25 % large exposures’ limit should apply.
(6)
Where an institution is not able to distinguish between the underlying assets of a transaction in terms of their amount, there is a risk that the underlying assets of the transaction relate to the same obligor or group of connected clients. In this case, in order to mitigate this risk, the institution should be required to assess the materiality of the total value of its exposures to the transaction before being able to assign it to the transaction as a separate client instead of the ‘unknown client’.
(7)
The structure of a transaction should not constitute an additional exposure where the circumstances of the transaction ensure that losses on an exposure to this transaction can only result from default events of underlying assets. An additional exposure should be recognised where the transaction involves a payment obligation of a certain person in addition to, or at least in advance of, the cash flows from the underlying assets, given that investors could suffer additional losses in the event of default of this person although no default event has occurred for an underlying asset. An additional exposure should also be recognised where the circumstances of the transaction enable cash flows to be redirected to a person who is not entitled to receive them as investors could suffer additional losses, although no default event for an underlying asset has occurred. No additional exposure should be recognised for undertakings for collective investment in transferable securities (UCITS) as referred to in Directive 2009/65/EC of the European Parliament and of the Council (2), given that cash flows cannot be redirected to a person who is not entitled under the transaction to receive these cash flows. This should also be assumed for entities that are subject to equivalent requirements pursuant to Union legislative acts or to legislation of a third country.
(8)
The existence and value of exposures to a client or group of connected clients resulting from exposures to transactions do not depend on whether the exposures to transactions are assigned to the trading book or the non-trading book. Therefore, the conditions and methodologies to be used for identifying exposures to transactions with underlying assets should be the same, irrespective of whether these exposures are assigned to the trading book or the non-trading book of the institution.
(9)
This Regulation is based on the draft regulatory technical standards submitted by the European Banking Authority (EBA) to the Commission.
(10)
The EBA has conducted open public consultations on the draft regulatory technical standards on which this Regulation is based, analysed the potential related costs and benefits and requested the opinion of the Banking Stakeholder Group established in accordance with Article 37 of Regulation (EU) No 1093/2010 of the European Parliament and of the Council (3),
HAS ADOPTED THIS REGULATION:
Article 1
Subject matter
This Regulation specifies the conditions and methodologies used to determine the overall exposure of an institution to a client or a group of connected clients in respect of exposures through transactions with underlying assets and the conditions under which the structure of transactions with underlying assets does not constitute an additional exposure.
Article 2
Definitions
For the purposes of this Regulation the following definitions shall apply:
(a)
‘transactions’ mean, transactions referred to in points (m) and (o) of Article 112 of Regulation (EU) No 575/2013 and other transactions where there is an exposure to underlying assets;
(b)
‘unknown client’ means a single hypothetical client to which the institution assigns all exposures for which it has not identified the obligor, provided that Article 6(2)(a) and (b) and Article 6(3)(a) of this Regulation are not applicable.
Article 3
Identification of exposures resulting from transactions
1. An institution shall determine the contribution to the overall exposure to a certain client or group of connected clients that results from a certain transaction in accordance with the methodology set out in Articles 4, 5 and 6.
The institution shall determine separately for each of the underlying assets its exposure to this underlying asset in accordance with Article 5.
2. An institution shall assess whether a certain transaction constitutes an additional exposure in accordance with Article 7.
Article 4
Underlying exposures to transactions which themselves have underlying assets
1. When assessing the underlying exposures of a transaction (transaction A) which itself has an underlying exposure to another transaction (transaction B) for the purpose of Articles 5 and 6, an institution shall treat the exposure to transaction B as replaced with the exposures underlying transaction B.
2. Paragraph 1 shall apply as long as the underlying exposures are exposures to transactions with underlying assets.
Article 5
Calculation of the exposure value
1. The exposure of an institution to an underlying asset of a transaction is the lower of the following:
(a)
the exposure value of the exposure arising from the underlying asset;
(b)
the total exposure value of the institution’s exposures to the underlying asset resulting from all exposures of the institution to the transaction.
2. For each exposure of an institution to a transaction, the exposure value of the resulting exposure to an underlying asset shall be determined as follows:
(a)
if the exposures of all investors in this transaction rank pari passu, the exposure value of the resulting exposure to an underlying asset shall be the pro rata ratio for the institution’s exposure to the transaction multiplied by the exposure value of the exposure formed by the underlying asset;
(b)
in cases other than those referred to point (a) the exposure value of the resulting exposure to an underlying asset shall be the pro rata ratio for the institution’s exposure to the transaction multiplied by the lower of:
(i)
the exposure value of the exposure formed by the underlying asset;
(ii)
the total exposure value of the institution’s exposure to the transaction together with all other exposures to this transaction that rank pari passu with the institution’s exposure.
3. The pro rata ratio for an institution’s exposure to a transaction shall be the exposure value of the institution’s exposure divided by the total exposure value of the institution’s exposure together with all other exposures to this transaction that rank pari passu with the institution’s exposure.
Article 6
Procedure for determining the contribution of underlying exposures to overall exposures
1. For each credit risk exposure for which the obligor is identified, an institution shall include the exposure value of its exposure to the relevant underlying asset when calculating the overall exposure to this obligor as an individual client or to the group of connected clients to which this obligor belongs.
2. If an institution has not identified the obligor of an underlying credit risk exposure, or where an institution is unable to confirm that an underlying exposure is not a credit risk exposure, the institution shall assign this exposure as follows:
(a)
where the exposure value does not exceed 0,25 % of the institution’s eligible capital, it shall assign this exposure to the transaction as a separate client;
(b)
where the exposure value is equal to or exceeds 0,25 % of the institution’s eligible capital and the institution can ensure, by means of the transaction’s mandate, that the underlying exposures of the transaction are not connected with any other exposures in its portfolio, including underlying exposures from other transactions, it shall assign this exposure to the transaction as a separate client;
(c)
in cases other than those referred to in points (a) and (b), it shall assign this exposure to the unknown client.
3. If an institution is not able to distinguish the underlying exposures of a transaction, the institution shall assign the total exposure value of its exposures to the transaction as follows:
(a)
where this total exposure value does not exceed 0,25 % of the institution’s eligible capital, it shall assign this total exposure value to the transaction as a separate client;
(b)
in cases other than those referred to in point (a), it shall assign this total exposure value to the unknown client.
4. For the purposes of paragraphs 1 and 2, institutions shall regularly, and at least on a monthly basis, monitor such transactions for possible changes in the composition and the relative share of the underlying exposures.
Article 7
Additional exposure constituted by the structure of a transaction
1. The structure of a transaction shall not constitute an additional exposure if the transaction meets both of the following conditions:
(a)
the legal and operational structure of the transaction is designed to prevent the manager of the transaction or a third party from redirecting any cash flows which result from the transaction to persons who are not otherwise entitled under the terms of the transaction to receive these cash flows;
(b)
neither the issuer nor any other person can be required, under the transaction, to make a payment to the institution in addition to, or as an advance payment of, the cash flows from the underlying assets.
2. The condition in point (a) of paragraph 1 shall be considered to be met where the transaction is one of the following:
(a)
a UCITS as defined in Article 1(2) of Directive 2009/65/EC;
(b)
an undertaking established in a third country, that carries out activities similar to those carried out by a UCITS and which is subject to supervision pursuant to a Union legislative act or pursuant to legislation of a third country which applies supervisory and regulatory requirements which are at least equivalent to those applied in the Union to UCITS.
Article 8
Entry into force
This Regulation shall enter into force on the twentieth day following that of its publication in the Official Journal of the European Union.
This Regulation shall be binding in its entirety and directly applicable in all Member States.
Done at Brussels, 2 October 2014.