РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 655/2014 НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 15 май 2014 година
за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 81, параграф 2, букви а), д) и е) от него,
като взеха предвид предложението на Европейската комисия,
след предаване на проекта на законодателния акт на националните парламенти,
като взеха предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (1),
в съответствие с обикновената законодателна процедура (2),
като имат предвид, че:
(1)
Съюзът си е поставил за цел да поддържа и развива пространство на свобода, сигурност и правосъдие, в което свободното движение на хора е гарантирано. С оглед на постепенното изграждане на това пространство Съюзът трябва да приеме мерки в областта на съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси с трансгранично значение, по-специално когато това е необходимо за правилното функциониране на вътрешния пазар.
(2)
В съответствие с член 81, параграф 2 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС) тези мерки могат да включват мерки, които целят да осигурят, наред с друго, взаимно признаване между държавите членки на съдебни решения и тяхното изпълнение, ефективен достъп до правосъдие и премахване на пречките пред правилното протичане на гражданските производства, като при необходимост се насърчава съвместимостта на гражданскопроцесуалните правила, приложими в държавите членки.
(3)
На 24 октомври 2006 г. със „Зелената книга за подобряване на ефективността на принудителното изпълнение на съдебните решения в Европейския съюз: налагане на запор върху банкови сметки“ Комисията започна консултация относно необходимостта от единна европейска процедура за запор на банкови сметки и евентуалните характеристики на една такава процедура.
(4)
В Стокхолмската програма от декември 2009 г. (3), в която се определят приоритетите в областта на свободата, сигурността и правосъдието за периода 2010 - 2014 г., Европейският съвет прикани Комисията да направи оценка дали е необходимо и изпълнимо да се предвидят определени временни, в това число предпазни, мерки на равнище Съюза, за да се предотврати, например, изчезването на имущество преди изпълнението на вземането, и да представи подходящи предложения, за да се подобри ефикасността на изпълнението на съдебни решения в Съюза по отношение на банковите сметки и имуществото на длъжниците.
(5)
Във всички държави членки съществуват национални процедури за налагане на обезпечителни мерки, като например заповеди за запор на банкови сметки, но условията за допускане на такива мерки и ефикасността на тяхното изпълнение се различават значително. Освен това прибягването до национални обезпечителни мерки може да се окаже тромаво в случаите, които имат трансгранични последици, и по-специално когато кредиторът се стреми да наложи запор на няколко банкови сметки в различни държави членки. Ето защо изглежда необходимо и подходящо да се приеме обвързващ и пряко приложим правен инструмент на Съюза, в който да се установи нова европейска процедура при трансгранични дела, която дава възможност за ефикасно и бързо запориране на средства по банкови сметки.
(6)
Процедурата, установена с настоящия регламент, следва да служи като допълнително и факултативно средство за кредитора, който има свободата да използва всякаква друга процедура за получаването на еквивалентна мярка съгласно националното право.
(7)
Кредиторът следва да е в състояние да получи обезпечителна мярка под формата на европейска заповед за запор на банкови сметки („заповед за запор“ или „заповед“), която да предотвратява прехвърлянето или изтеглянето на средства, държани от неговия длъжник в банкова сметка в държава членка, ако съществува опасност без такава мярка последващото изпълнение на неговото вземане срещу длъжника да бъде възпрепятствано или съществено затруднено. Запорът на средства, държани в банковата сметка на длъжника, следва да попречи да се използват средствата не само от самия длъжник, но и от лица, упълномощени от него да извършват плащания чрез тази сметка, напр. чрез постоянно платежно нареждане, чрез директен дебит или ползване на кредитна карта.
(8)
Обхватът на настоящия регламент следва да включва всички граждански и търговски дела, с изключение на някои ясно определени въпроси. По-специално настоящият регламент не следва да се прилага за искове срещу длъжник в производство по несъстоятелност. Това следва да означава, че не може да бъде издадена заповед за запор срещу длъжник, след като срещу него вече е започнато производство по несъстоятелност по смисъла на Регламент (ЕО) № 1346/2000 на Съвета (4). От друга страна, изключването следва да позволява заповедта за запор да се използва за обезпечаване възстановяването на ощетяващи плащания, извършени от длъжника към трети страни.
(9)
Настоящият регламент следва да се прилага за сметки, държани в кредитни институции, чийто предмет на дейност е да извършват публично привличане на влогове или други възстановими средства и да предоставят кредити за своя сметка.
Следователно той не следва да се прилага за финансови институции, които не привличат такива влогове, например институции, осигуряващи експортно финансиране и финансиране за инвестиционни проекти или проекти в развиващите се страни, или институции, предоставящи услуги на финансовите пазари. Освен това настоящият регламент не следва да се прилага за сметки, държани от или в централни банки, когато те действат в качеството си на органи на паричната политика, нито за сметки, които не могат да бъдат запорирани по силата на национална заповед, равностойна на заповедта за запор, или които по друг начин се ползват с имунитет срещу запор съгласно правото на държавата членка, в която се държи въпросната сметка.
(10)
Настоящият регламент следва да се прилага единствено спрямо трансгранични дела и следва да съдържа определение какво представлява трансгранично дело в този конкретен контекст. За целите на настоящия регламент наличие на трансгранично дело следва да има, когато съдът, разглеждащ молба за заповед за запор, се намира в една държава членка, а банковата сметка - обект на заповедта за запор, се държи в друга държава членка. Наличие на трансгранично дело следва да има още, когато кредиторът е с местоживеене в една държава членка, а съдът и банковата сметка, подлежаща на запориране, сe намират в друга държава членка.
Настоящият регламент не следва да се прилага спрямо запор на сметки, държани в държавата членка на съда, сезиран с молба за заповед за запор, ако кредиторът е с местоживеене в същата държава членка, дори когато кредиторът същевременно е подал молба за заповед за запор по отношение на сметка или сметки, държани в друга държава членка. В този случай кредиторът следва да подаде две отделни молби - една за заповед за запор и една за национална мярка.
(11)
Процедурата за заповед за запор следва да е достъпна за кредитор, който желае да гарантира изпълнението на последващо съдебно решение по съществото на съответния въпрос, преди да поиска да бъде образувано производство по съществото на въпроса и на всеки етап от това производство. Процедурата следва също да бъде достъпна за кредитор, който вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, които изискват длъжникът да заплати сумата по вземането на кредитора.
(12)
Заповедта за запор следва да е достъпна за целите на обезпечаване на вземания, които вече са станали дължими. Тя следва да е достъпна и за вземания, които още не са дължими, доколкото тези вземания произтичат от вече настъпила трансакция или събитие и техният размер може да бъде определен, включително за вземания във връзка с гражданска отговорност, деликт или квазиделикт, и граждански искове за вреди или реституция въз основа на акт, който дава основание за наказателно производство.
Кредиторът следва да може да поиска издаване на заповед за запор за сумата по основното вземане или за по-малка сума. Втората възможност би могла да бъде в негов интерес, ако например той вече е получил някакво друго обезпечаване за част от вземането си.
(13)
За да се осигури тясна връзка между производствата за издаване на заповед за запор и производствата по същество, международна компетентност да издават заповедта следва да имат съдилищата на държавата членка, които са компетентни да се произнесат по същество. За целите на настоящия регламент понятието за „производството по същество“ следва да обхваща всякакви производства, целящи да се получи изпълнително основание по съответния иск, включващи например бързи производства за платежни нареждания и производства като френската „procédure de référé“. Ако длъжникът е потребител с местоживеене в държава членка, единствено съдилищата на тази държава членка са компетентни да издадат заповедта.
(14)
В условията за издаване на заповед за запор следва да се постигне подходящ баланс между интереса на кредитора да получи заповед и интереса на длъжника да предотврати злоупотреба със заповедта.
Вследствие на това, когато кредиторът подава молба за заповед за запор, преди да е получил съдебно решение, съдът, до който е подадена молбата, следва да се убеди въз основа на доказателствата, представени от кредитора, че има вероятност искът на кредитора срещу длъжника да бъде удовлетворен по същество.
Освен това във всички случаи, дори когато вече е получил съдебно решение, кредиторът следва да докаже по убедителен начин пред съда, че неговото вземане спешно се нуждае от съдебна закрила и че без заповедта изпълнението на съществуващото или на бъдещо съдебно решение може да бъде възпрепятствано или значително затруднено, тъй като съществува реална опасност за кредитора, докато започне изпълнението на съществуващото или на бъдещо съдебно решение, длъжникът да е пропилял, укрил или унищожил активите си или да се е разпоредил с тях на по-ниска стойност, в необичаен размер или чрез необичайно действие.
Съдът следва да оцени доказателствата, представени от кредитора, за наличие на такава опасност. Те могат да бъдат свързани например с поведението на длъжника по отношение на вземането на кредитора или при предишен спор между страните, с кредитната история на длъжника, с естеството на активите на длъжника и с всякакви неотдавнашни действия на длъжника по отношение на активите му. При оценка на доказателствата съдът може да прецени, че тегленията по сметки и разходите от страна на длъжника за поддържане на нормалния ход на неговата стопанска дейност или за покриване на текущи сметки на семейството му сами по себе си не са необичайни действия. Самото неплащане или оспорване на вземането или просто фактът, че длъжникът има повече от един кредитор, сами по себе си не следва да се считат за достатъчно доказателство, обосноваващо издаването на заповед. Нито пък самият факт, че финансовото състояние на длъжника е затруднено или се влошава, следва сам по себе си да представлява достатъчно основание за издаването на заповед. Съдът обаче може да вземе предвид тези фактори при цялостната преценка за съществуването на опасност.
(15)
За да се гарантира ефектът на изненадата на заповедта за запор, както и че тя ще бъде полезно средство за кредитор, който се опитва да си възстанови дългове от длъжник при трансгранични случаи, длъжникът не следва да бъде информиран за молбата на кредитора, нито да бъде изслушан преди издаването на заповедта или уведомен за заповедта преди изпълнението ѝ. Когато въз основа на доказателствата и информацията, представени от кредитора или, по целесъобразност, от неговия свидетел или свидетели, съдът не е убеден, че запорът на въпросната сметка или сметки е обоснован, той не следва да издава заповед.
(16)
В случаите, когато кредиторът подава молба за заповед за запор, преди да образува производство по съществото на въпроса пред даден съд, настоящият регламент следва да го задължи да образува производството в рамките на конкретен срок, както и следва също да го задължи да представи на съда, в който е подал молбата си за заповед за запор, доказателства за образуването на това производство. Ако кредиторът не изпълни това задължение, заповедта следва да бъде отменена от съда по негова собствена инициатива или автоматично прекратена.
(17)
Предвид отсъствието на предварително изслушване на длъжника настоящият регламент следва да предвиди конкретни предпазни мерки с цел да се предотврати злоупотреба със заповедта и да се защитят правата на длъжника.
(18)
Една такава важна предпазна мярка следва да бъде възможността да се изиска от кредитора да учреди гаранция, за да може да осигури обезщетение на длъжника на по-късен етап за всяка вреда, която може да е претърпял в резултат на заповедта за запор. В зависимост от националното право такава гаранция може да се учреди под формата на парична гаранция или алтернативно обезпечение, например банкова гаранция или ипотека. Съдът следва да има правото да определи сумата на гаранцията, която е достатъчна за предотвратяване на злоупотреба със заповедта и за осигуряване на обезщетение на длъжника, и при липсата на конкретни доказателства за размера на евентуалните щети следва да може да счете сумата, за която трябва да бъде издадена заповедта, като насока за определяне на размера на гаранцията.
В случаи, при които кредиторът все още не е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, чрез които от длъжника се изисква да изплати вземането на кредитора, учредяването на гаранция следва да бъде правило, а съдът следва да освобождава от това изискване или да изисква учредяването на гаранция от по-малка сума само в изключителни случаи, ако счете, че подобна гаранция е нецелесъобразна, излишна или непропорционална при обстоятелствата по конкретния случай. Такива обстоятелства биха били, например, че кредиторът има особено силни аргументи, но не разполага с достатъчно средства за учредяване на гаранция, че искът се отнася за издръжка или изплащане на заплати или че искът е в такъв размер, че няма вероятност заповедта да причини вреда на длъжника, например дълг, свързан с малко предприятие.
В случаи, при които кредиторът вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, учредяването на гаранция следва да се остави на преценката на съда. С изключение на посочените по-горе извънредни обстоятелства, учредяването на гаранция може например да бъде целесъобразно, когато съдебното решение, чието изпълнение следва да се обезпечи със заповедта за запор, все още не е изпълнимо или е изпълнимо само временно поради текуща процедура на обжалване.
(19)
Друг важен елемент за постигането на подходящ баланс между интересите на кредитора и на длъжника следва да бъде правилото за отговорността на кредитора за всяка вреда, която длъжникът може да е претърпял в резултат на заповедта за запор. Ето защо в настоящия регламент следва да се предвиди като минимален стандарт отговорност на кредитора, в случай че причинената на длъжника вреда от заповедта за запор е по вина на кредитора. В този смисъл доказателствената тежест се носи от длъжника. Що се отнася до основанията за отговорност, посочени в настоящия регламент, следва да се предвиди хармонизирано правило, установяващо оборима презумпция за вина на кредитора.
Освен това държавите членки следва да имат възможност да запазят или да въведат в националното си право други основания за отговорност освен посочените в настоящия регламент. За тези други основания за отговорност държавите членки също следва да имат възможност да запазят или да въведат други видове отговорност, например обективна отговорност.
В настоящия регламент следва да се установят също стълкновителни норми, които посочват, че приложимото право към отговорността на кредитора следва да бъде правото на държавата членка по изпълнение. Когато съществуват няколко държави членки по изпълнение, приложимото право следва да бъде правото на държавата членка по изпълнение, в която обичайно пребивава длъжникът. Ако длъжникът не пребивава обичайно в никоя от държавите членки по изпълнение, приложимото право следва да бъде правото на държавата членка по изпълнение с най-тесни връзки със случая. При определянето на най-тесните връзки един от факторите, които съдът взема предвид, може да бъде размерът на запорираната сума в отделните държави членки по изпълнение.
(20)
За преодоляване на съществуващите практически трудности за получаване на информация относно наличието на банкови сметки на длъжника в трансграничен контекст, в настоящия регламент следва да се установи механизъм, който да позволява на кредитора да поиска преди издаването на заповед за запор съдът да получи информацията, необходима за установяването на сметката на длъжника, от определения орган за предоставяне на информация на държавата членка, в която кредиторът смята, че длъжникът притежава сметка. Предвид особения характер на такава намеса от страна на публичните органи и на подобен достъп до лични данни, по правило достъпът до информацията за сметката следва да се дава само в случаи, когато кредиторът е получил подлежащо на изпълнение съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт. По изключение обаче следва да бъде възможно кредиторът да подаде искане за информация за сметката, въпреки че съдебното решение, съдебната спогодба или автентичният акт, с които той разполага, са все още неизпълними. Такова искане следва да бъде възможно, когато сумата, подлежаща на запор, предвид съответните обстоятелства, е значителна и когато съдът въз основа на представените от кредитора доказателства е удовлетворен относно наличието на спешна необходимост от такава информация, тъй като съществува риск, че без нея по-нататъшното изпълнение на вземането на кредитора срещу длъжника е вероятно да бъде застрашено и че това впоследствие би могло да доведе до значително влошаване на финансовото състояние на кредитора.
За да може подобен механизъм да функционира, държавите членки следва да предвидят в националното си право един или повече методи за получаване на такава информация, които да са ефективни и ефикасни, без да бъдат непропорционални по отношение на разходите или времеемки. Механизмът следва да се прилага само ако всички условия и изисквания за издаване на заповед за запор са изпълнени и ако кредиторът надлежно е обосновал в искането си причините да смята, че длъжникът притежава една или повече сметки в съответната държава членка, например поради факта, че длъжникът работи или упражнява професионална дейност в тази държава членка или има собственост там.
(21)
За да се осигури защитата на личните данни на длъжника, получената информация относно установяването на банковата сметка или сметки на длъжника не следва да се предоставя на кредитора. Тя следва да се предоставя единствено на отправилия искането съд и по изключение на банката, ако банката или друго образувание, което отговаря за изпълнението на заповедта в държавата членка по изпълнение, не е в състояние да установи сметката на длъжника въз основа на съдържащата се в заповедта информация, например когато в една и съща банка съществуват сметки на няколко лица с едно и също име и един и същ адрес. Ако при такъв случай в заповедта е посочено, че номерът или номерата на сметката или сметките, които подлежат на запориране, са получени чрез искане за информация, банката следва да поиска тази информация от органа за предоставяне на информация на държавата членка по изпълнение и следва да може да отправи това искане по неофициален и опростен начин.
(22)
С настоящия регламент следва да се предостави право на кредитора да обжалва отказа да бъде издадена заповед за запор. Това право не следва да възпрепятства възможността кредиторът да подаде нова молба за заповед за запор въз основа на нови факти или нови доказателства.
(23)
Изпълнителните структури за запориране на банкови сметки се различават значително между държавите членки. За да се избегне дублирането на тези структури в държавите членки и да се зачитат националните процедури, доколкото това е възможно, по отношение на изпълнението и действителното осъществяване на заповедта за запор настоящият регламент следва да се основава на съществуващите методи и структури за изпълнение и осъществяване на равностойните национални заповеди в държавата членка, в която ще се изпълнява заповедта.
(24)
За да се осигури своевременно изпълнение, в настоящия регламент следва да се предвиди предаване на заповедта от държавата членка по произход на компетентния орган на държавата членка по изпълнение по всякакъв подходящ начин, който гарантира, че съдържанието на предадените документи е вярно, точно и четливо.
(25)
При получаване на заповедта за запор компетентният орган на държавата членка по изпълнение следва да предприеме необходимите стъпки за изпълнение на заповедта в съответствие със своето национално право, като предаде получената заповед на банката или на друго образувание, което отговаря за изпълнението на такива заповеди в тази държава членка, или като даде указания по друг начин на банката да изпълни заповедта, когато това се предвижда от националното право.
(26)
В зависимост от метода, предвиден в правото на държавата членка по изпълнение за равностойни национални заповеди, изпълнението на заповедта за запор следва да се извърши чрез блокиране на запорираната сума в сметката на длъжника или, когато националното право предвижда това, чрез прехвърляне на тази сума към специална сметка за целите на запорирането, която може да бъде сметка на компетентния изпълнителен орган, съда, банката, в която длъжникът има сметка, или банка, определена за координиращо образувание за запорирането в съответния случай.
(27)
Настоящият регламент не следва да възпрепятства възможността да се изисква предварителното заплащане на таксите за изпълнение на заповедта за запор. Този въпрос следва да се реши от националното право на държавата членка, в която ще се изпълнява заповедта.
(28)
Заповедта за запор следва да бъде от същия ред, ако има такъв, като равностойна национална заповед в държавата членка по изпълнение. Ако съгласно националното право определени мерки за принудително изпълнение имат приоритет пред мерките за запор, същият приоритет следва да им бъде осигурен спрямо заповедите за запор съгласно настоящия регламент. За целите на настоящия регламент заповедите in personam, които съществуват в някои национални правни системи, следва да се считат за равностойни национални заповеди.
(29)
В настоящия регламент следва да се предвиди налагането на задължение на банката или на друго образувание, което отговаря за изпълнението на заповедта за запор в държавата членка по изпълнение, да декларира дали и до каква степен заповедта е довела до запорирането на средства на длъжника, както и задължение за кредитора да гарантира освобождаването на всички средства, които са запорирани в превишение на сумата, посочена в заповедта.
(30)
Настоящият регламент следва да защитава правото на длъжника на справедлив съдебен процес и правото му на ефективни правни средства за защита, поради което и предвид едностранния характер (ex parte) на производството по издаване на заповедта за запор следва да му предоставя възможност да оспори заповедта или изпълнението ѝ на основанията, предвидени в настоящия регламент, веднага след изпълнението на заповедта.
(31)
Във връзка с това в настоящия регламент следва да се изисква заповедта за запор, всички документи, представени от кредитора на съда на държавата членка по произход, и необходимите преводи да бъдат връчени на длъжника своевременно след изпълнението на заповедта. Съдът следва да разполага с право на преценка дали да включи за връчване допълнителни документи, залегнали в основата на решението на съда и които може да са необходими на длъжника за действията му за правна защита, като стенограми от евентуално изслушване на устни показания.
(32)
Длъжникът следва да разполага с възможност да поиска преразглеждането на заповедта за запор, по-специално ако съдържащите се в настоящия регламент условия или изисквания не са били изпълнени или когато обстоятелствата, довели до издаването на заповедта, са се променили по такъв начин, че издаването на заповедта вече не би било обосновано. Например длъжникът следва да разполага с правни средства за защита, ако делото не представлява трансгранично дело по определението в настоящия регламент, ако изложените в настоящия регламент правила за определяне на компетентност не са спазени, ако кредиторът не е образувал производство по съществото на въпроса в рамките на срока, предвиден в настоящия регламент, и съдът впоследствие не е отменил заповедта по своя собствена инициатива или заповедта не е прекратена автоматично, ако вземането на кредитора не се нуждае от спешна мярка за защита под формата на заповед за запор, тъй като не съществува опасност последващото изпълнение на вземането да бъде възпрепятствано или съществено затруднено, или ако учредяването на гаранция не отговаря на изложените в настоящия регламент изисквания.
Длъжникът следва също да разполага с правно средство за защита, ако заповедта и декларацията относно запорирането не са му били връчени съгласно предвиденото в настоящия регламент или ако връчените му документи не отговарят на езиковите изисквания в настоящия регламент. Въпреки това подобно средство за правна защита не следва да се предоставя, ако пропускът по връчването или липсата на превод бъдат отстранени в определения за целта срок. За отстраняване на пропуска по връчването кредиторът следва да отправи молба до органа, отговарящ за връчването в държавата членка по произход, съответните документи да бъдат връчени на длъжника с препоръчана поща или, ако длъжникът се е съгласил да вземе документите от съда, следва да осигури необходимите преводи на документите за съда. Такава молба следва да не бъде необходима, ако пропускът по връчването вече е отстранен с други средства, например ако в съответствие с националното право съдът е предприел връчването по своя собствена инициатива.
(33)
Въпросът, от кого трябва да се осигуряват евентуално необходимите преводи съгласно настоящия регламент и кой трябва да понесе разходите за тези преводи, се урежда от националното право.
(34)
Съдилищата на държавата членка, в която е издадена заповед за запор, следва да бъдат компетентни във връзка със средствата за правна защита срещу издаването на заповедта. Съдилищата или, когато е приложимо, компетентните изпълнителни органи на държавата членка по изпълнение следва да бъдат компетентни във връзка със средствата за правна защита срещу изпълнението на заповедта.
(35)
Длъжникът следва да разполага с правото да подаде молба за освобождаване на запорираните средства, ако учреди подходяща алтернативна гаранция. Такава алтернативна гаранция може да се учреди под формата на парична гаранция или алтернативно обезпечение, например банкова гаранция или ипотека.
(36)
Настоящият регламент следва да гарантира, че запорът на сметката на длъжника не засяга сумите, които са освободени от запор съгласно правото на държавата членка по изпълнение, например сумите, необходими за осигуряване на препитание на длъжника и на неговото семейство. В зависимост от процесуалната система, приложима в тази държава членка, съответната сума следва да бъде освободена преди изпълнението на заповедта ex officio от отговорния орган, който може да бъде съдът, банката или компетентният изпълнителен орган, или да бъде освободена по искане на длъжника след изпълнението на заповедта. Когато са запорирани сметки в няколко държави членки и освобождаването е приложено повече от веднъж, кредиторът следва да може да подаде молба до компетентния съд на държава членка по изпълнение или, когато това е предвидено в националното право на държавата членка по изпълнение, до компетентния изпълнителен орган в посочената държава членка за коригиране на освобождаването, приложено в нея.
(37)
За да се гарантира, че заповедта за запор се издава и изпълнява бързо и без забавяне, в настоящия регламент следва да бъдат определени сроковете за приключване на различните етапи от процедурата. Участващите в процедурата съдилища или органи следва да могат да се отклоняват от тези срокове само при изключителни обстоятелства, например при дела с правна или фактическа сложност.
(38)
За целите на изчисляването на периодите и сроковете, предвидени в настоящия регламент, следва да се прилага Регламент (ЕИО, Евратом) № 1182/71 на Съвета (5).
(39)
За да се улесни прилагането на настоящия регламент, следва да се предвиди задължение за държавите членки да съобщават на Комисията определена информация за своето законодателство и процедури във връзка със заповедите за запор и равностойните национални заповеди.
(40)
За да се улесни прилагането на практика на настоящия регламент, следва да бъдат установени стандартни формуляри, по-специално за молбата за заповед, за самата заповед, за декларацията относно запорирането на средства и за молбите за правна защита или обжалване съгласно настоящия регламент.
(41)
За по-голяма ефикасност на производствата настоящият регламент следва да предвижда възможно най-широко използване на съвременни комуникационни технологии, приети в процедурните правила на съответните държави членки, по-специално за целите на попълването на стандартните формуляри, предвидени в настоящия регламент, и на комуникацията между участващите в производствата органи. Освен това методите за подписване на заповедта за запор и на други документи по силата на настоящия регламент следва да бъдат неутрални от технологична гледна точка, за да позволяват прилагането на съществуващите методи, като цифрово удостоверяване или надежден контрол на автентичността, както и бъдещо техническо развитие в тази област.
(42)
За да се гарантират еднакви условия за изпълнение на настоящия регламент, на Комисията следва да бъдат предоставени изпълнителни правомощия по отношение на изготвянето и последващото изменение на стандартните формуляри, предвидени в настоящия регламент. Тези правомощия следва да бъдат упражнявани в съответствие с Регламент (ЕС) № 182/2011 на Европейския парламент и на Съвета (6).
(43)
За приемането на актове за изпълнение за изготвяне и последващо изменение на стандартните формуляри, предвидени в настоящия регламент, следва да се използва процедурата по консултиране в съответствие с член 4 от Регламент (ЕС) № 182/2011.
(44)
Настоящият регламент зачита основните права и съблюдава принципите, признати в Хартата на основните права на Европейския съюз. По-специално той се стреми да гарантира зачитането на личния и семейния живот, защитата на личните данни, правото на собственост и правото на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, установени съответно в членове 7, 8, 17 и 47 от нея.
(45)
Във връзка с достъпа до лични данни, използването и предаването на такива данни съгласно настоящия регламент, следва да се спазват изискванията на Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (7), както е транспонирана в националното право на държавите членки.
(46)
За целите на прилагането на настоящия регламент обаче е необходимо да се предвидят някои специфични условия за достъп до лични данни и за тяхното използване и предаване. Във връзка с това беше взето предвид становището на Европейския надзорен орган по защита на данните (8). Уведомяването на субекта на данните следва да се извършва съгласно националното право. Въпреки това уведомяването на длъжника за разкриването на информация относно негова сметка или сметки следва да се отложи с 30 дена, за да се избегне вероятността ранното уведомяване да застраши действието на заповедта за запор.
(47)
Доколкото целта на настоящия регламент, а именно да се установи процедура на Съюза за обезпечителна мярка, която позволява на кредитор да получи заповед за запор, като по този начин последващото изпълнение на вземането на кредитора не може да бъде възпрепятствано чрез прехвърляне или изтегляне на средствата, държани от длъжника по банкова сметка в Съюза, не може да бъде постигната в достатъчна степен от държавите членки, а поради своя обхват и последици може да бъде по-добре постигната на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз (ДЕС). В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящият регламент не надхвърля необходимото за постигането на тази цел.
(48)
Настоящият регламент следва да се прилага само за тези държави членки, които са обвързани от него в съответствие с Договорите. Във връзка с това процедурата за получаване на европейска заповед за запор на банкови сметки, предвидена в настоящия регламент, следва да бъде на разположение само на кредитори с местоживеене в държава членка, която е обвързана от настоящия регламент, а заповедите, издадени съгласно настоящия регламент, следва да се отнасят само до запор на банкови сметки, държани в такава държава членка.
(49)
В съответствие с член 3 от Протокол № 21 относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към ДЕС и към ДФЕС, Ирландия уведоми за желанието си да участва в приемането и прилагането на настоящия регламент.
(50)
В съответствие с членове 1 и 2 от Протокол № 21 относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към ДЕС и към ДФЕС, Обединеното кралство не участва в приемането на настоящия регламент и не е обвързано от него, нито от неговото прилагане.
(51)
В съответствие с членове 1 и 2 от Протокол № 22 относно позицията на Дания, приложен към ДЕС и към ДФЕС, Дания не участва в приемането на настоящия регламент и не е обвързана от него, нито от неговото прилагане,
ПРИЕХА НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
ГЛАВА 1
ПРЕДМЕТ, ОБХВАТ И ОПРЕДЕЛЕНИЯ
Член 1
Предмет
1. С настоящия регламент се създава процедура на Съюза, която дава възможност на даден кредитор да получи европейска заповед за запор на банкова сметка („заповед за запор“ или „заповед“), с която се пречи на длъжника да застраши последващо изпълнение на иска на кредитора чрез прехвърляне или изтегляне на средства до посочения в заповедта размер, държани от длъжника или от негово име в банкова сметка в държава членка.
2. Заповедта за запор е достъпна за кредитора като алтернатива на мерки за запор, предвидени в национално право.
Член 2
Обхват
1. Настоящият регламент се прилага по отношение на парични искове по трансгранични граждански и търговски дела, както са определени в член 3, независимо от естеството на конкретния съд или правораздавателен орган („съдът“). Той не обхваща по-специално данъчни, митнически или административни дела, нито отговорността на държавата за действия или бездействия при упражняването на държавна власт („acta iure imperii“).
2. Настоящият регламент не се прилага за:
а)
имуществени права, произтичащи от брачни правоотношения или от отношения, които съгласно приложимото към тях право имат последици, сходни на тези, произтичащи от брак;
б)
завещания и наследяване, включително задължения за издръжка, произтичащи в случай на смърт;
в)
искове срещу длъжник, по отношение на когото са образувани производства по обявяване в несъстоятелност, производства, свързани с прекратяване на дейността на неплатежоспособни дружества или други юридически лица, по съдебни споразумения, конкордати или аналогични производства;
г)
социална сигурност;
д)
арбитраж.
3. Настоящият регламент не се прилага по отношение на банкови сметки, които съгласно правото на държавата членка, в която се държи сметката, се ползват с имунитет срещу запор, нито по отношение на сметки, които се държат във връзка с функционирането на някоя от системите, определени в член 2, буква а) от Директива 98/26/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (9).
4. Настоящият регламент не се прилага спрямо банкови сметки, държани от и в централни банки, когато те действат в качеството си на органи на паричната политика.
Член 3
Трансгранични дела
1. За целите на настоящия регламент едно дело е трансгранично, ако банковата сметка или сметки за запориране със заповедта за запор се държат в държава членка, която е различна от:
а)
държавата членка на съда, в който е подадена молба за издаване на заповед за запор съгласно член 6; или
б)
държавата членка по местоживеене на кредитора.
2. Моментът, спрямо който се определя дали делото е трансгранично, е датата, на която молбата за издаване на заповед за запор е подадена в съда, компетентен да издаде заповедта за запор.
Член 4
Определения
За целите на настоящия регламент:
1)
„банкова сметка“ или „сметка“ означава всяка сметка, съдържаща финансови средства, държана в банка на името на длъжника или на името на трета страна от името на длъжника;
2)
„банка“ означава кредитна институция, както е определена в член 4, параграф 1, точка 1 от Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета (10), включително клоновете, по смисъла на член 4, параграф 1, точка 17 от същия регламент, на кредитни институции с главно управление във или - в съответствие с член 47 от Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета (11) - извън Съюза, когато тези клонове са разположени в Съюза;
3)
„средства“ означава пари, кредитирани по сметка във всякаква валута, или други подобни вземания, даващи право на изплащане на пари, като например депозити на паричния пазар;
4)
„държава членка, в която се държи сметката“ означава:
а)
държавата членка, посочена в IBAN (международен номер на банкова сметка) на сметката; или
б)
за банкова сметка без IBAN - държавата членка, в която се намира централното управление на банката, в която се държи сметката, или - когато сметката се държи в клон - държавата членка, в която се намира клонът;
5)
„иск“ означава иск за плащане на определена изискуема сума пари или иск за плащане на определима сума пари, който произтича от сделка или от вече настъпило събитие, при условие че този иск може да бъде предявен пред съд;
6)
„кредитор“ означава физическо лице с местоживеене в държава членка или юридическо лице, което има местоживеене в държава членка, или друг субект с местоживеене в държава членка, има процесуална правоспособност съгласно правото на държава членка и което подава молба за издаване на заповед за запор или вече се е снабдило с такава заповед във връзка с иск;
7)
„длъжник“ означава физическо или юридическо лице или друг субект с процесуална правоспособност съгласно правото на държава членка, срещу което кредитор се стреми да получи или вече е получил заповед за запор във връзка с иск;
8)
„съдебно решение“ означава съдебно решение, постановено от съд на държава членка, независимо от наименованието на решението, включително решение за определяне на разходите или разноските от служител на съда;
9)
„съдебна спогодба“ означава споразумение, което е било одобрено от съд на държава членка или сключено пред съд на държава членка в хода на производството;
10)
„автентичен акт“ означава документ, който е официално съставен или заверен като автентичен акт в държава членка и чиято автентичност:
а)
е свързана с подписа и съдържанието на акта; и
б)
е установена от публичен орган или друг орган, оправомощен за тази цел;
11)
„държава членка по произход“ означава държавата членка, в която е издадена заповедта за запор;
12)
„държава членка по изпълнение“ означава държавата членка, в която се държи банковата сметка, подлежаща на запор;
13)
„информационен орган“ означава орган, който държава членка е определила като компетентен за целите на получаването на необходимата информация относно сметката или сметките на длъжника в съответствие с член 14;
14)
„компетентен орган“ означава орган или органи, които държава членка е определила като компетентни за получаването, предаването или връчването съгласно член 10, параграф 2, член 23, параграфи 3, 5 и 6, член 25, параграф 3, член 27, параграф 2, член 28, параграф 3 и член 36, параграф 5, втора алинея;
15)
„местоживеене“ означава местоживеене, както е определено съгласно членове 62 и 63 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета (12).
ГЛАВА 2
ПРОЦЕДУРА ЗА ПОЛУЧАВАНЕ НА ЗАПОВЕД ЗА ЗАПОР
Член 5
Достъп
Заповедта за запор е достъпна за кредитора в следните ситуации:
а)
преди кредиторът да предприеме действия в някоя държава членка за образуване на съдебно производство срещу длъжника по същество или на всеки етап по време на това производство до момента на постановяване на съдебното решение или на одобряването или сключването на съдебна спогодба;
б)
след като кредиторът е получил в държава членка съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, който изисква длъжникът да заплати сумата по иска на кредитора.
Член 6
Компетентен съд
1. Когато кредиторът все още не е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, компетентни да издават заповед за запор са съдилищата на държавата членка, които са компетентни да се произнесат по същество съгласно съответните приложими правила за компетентност.
2. Независимо от параграф 1, когато длъжникът е потребител, сключил договор с кредитор за цел, която може да се счита за попадаща извън предмета на дейност или професията на длъжника, компетентни да издават заповед за запор, целяща да се обезпечи иск, свързан с въпросния договор, са единствено съдилища в държавата членка, в която е местоживеенето на длъжника.
3. Когато кредиторът вече е получил съдебно решение или е постигнал съдебна спогодба, компетентни да издадат заповедта за запор за иска, посочен в решението или спогодбата, са съдилищата на държавата членка, в която е издадено решението или е одобрена или сключена съдебната спогодба.
4. Когато кредиторът е получил автентичен акт, компетентни да издадат заповедта за запор за иска, посочен в автентичния акт, са съдилищата, определени за тази цел в държавата членка, в която е съставен автентичният акт.
Член 7
Условия за издаване на заповед за запор
1. Съдът издава заповед за запор, когато кредиторът е представил достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че е налице спешна необходимост от мярка за защита под формата на заповед за запор, тъй като съществува реална опасност без такава мярка последващото изпълнение на иска на кредитора срещу длъжника да бъде осуетено или значително затруднено.
2. Когато кредиторът все още не е получил в която и да е държава членка съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, чрез които от длъжника се изисква да изплати сумата по иска на кредитора, последният представя и достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че има вероятност искът му срещу длъжника да бъде удовлетворен по същество.
Член 8
Молба за издаване на заповед за запор
1. Молбите за издаване на заповед за запор се подават, като се използва формулярът, установен в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2.
2. Молбата включва следната информация:
а)
наименованието и адреса на съда, до който е подадена молбата;
б)
данни за кредитора: име и данни за връзка и, където е приложимо, име и данни за връзка на представителя на кредитора, и:
i)
когато кредиторът е физическо лице - датата му на раждане и, ако е приложимо и ако има, идентификационния му номер или номера на паспорта му; или
ii)
когато кредиторът е юридическо лице или друг субект с процесуална правоспособност съгласно правото на държава членка - държавата на учредяването, образуването или регистрацията му и идентификационния или регистрационния му номер или, когато такива не съществуват - датата и мястото на учредяването, образуването или регистрацията му;
в)
данни за длъжника: име и данни за връзка и, когато е приложимо, име и данни за връзка на представителя на длъжника, както и, ако такива съществуват:
i)
когато длъжникът е физическо лице - датата му на раждане и идентификационен номер или номер на паспорта; или
ii)
когато длъжникът е юридическо лице или друг субект с процесуална правоспособност съгласно правото на държава членка - държавата на учредяването, образуването или регистрацията му и идентификационния или регистрационния номер или, когато такива не съществуват - датата и мястото на учредяването, образуването или регистрацията му;
г)
номер, с който може да бъде идентифицирана банката, като IBAN или BIC и/или името и адреса на банката, където длъжникът притежава една или повече сметки, подлежащи на запор;
д)
ако има такъв, номер на сметката или сметките, подлежащи на запор, и указание в такива случаи дали следва да бъдат запорирани някакви други сметки на длъжника, притежавани в същата банка;
е)
когато нито един компонент от информацията, изисквана по буква г), не може да бъде предоставен - декларация, че е подадено искане за получаване на информация за сметката съгласно член 14, когато такова искане е възможно, и обосновка защо кредиторът счита, че длъжникът притежава една или повече сметки в банка в конкретна държава членка;
ж)
сумата, за която се изисква заповед за запор:
i)
когато кредиторът още не е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт - сумата по основния иск или част от нея, както и всякакви лихви, които подлежат на възстановяване съгласно член 15;
ii)
когато кредиторът вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт - сумата по основния иск, която е посочена в съдебното решение, съдебната спогодба или автентичния акт, или част от нея, както и всякакви лихви и разходи, които подлежат на възстановяване съгласно член 15;
з)
когато кредиторът все още не е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт:
i)
описание на всички елементи от значение в подкрепа на компетентността на съда, в който е подадена молбата за заповедта за запор;
ii)
описание на всички обстоятелства от значение, посочени като основание за иска, и където е приложимо, на претендираните лихви;
iii)
декларация, в която се посочва дали кредиторът вече е предприел действия за образуване на съдебно производство по същество срещу длъжника;
и)
когато кредиторът вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт - декларация, че съдебното решение, съдебната спогодба или автентичният акт все още не е изпълнен или, ако е изпълнен отчасти, информация за степента на неизпълнение;
й)
описание на всички обстоятелства от значение, оправдаващи издаването на заповедта за запор съгласно изискванията на член 7, параграф 1;
к)
когато е приложимо, информация за причините, поради които кредиторът счита, че следва да бъде освободен от учредяване на гаранция съгласно член 12;
л)
списък на доказателствата, представени от кредитора;
м)
декларация, предвидена в член 16, дали кредиторът е подал в други съдилища или органи молба за издаване на равностойна национална заповед или дали подобна заповед вече е била получена или отказана, както и - ако е била получена - степента, до която заповедта е била изпълнена;
н)
по желание, информация за банковата сметка на кредитора, която да се използва за евентуално доброволно плащане на иска от длъжника;
о)
декларация, че доколкото на кредитора е известно, информацията, представена от него в молбата, е вярна и пълна и че кредиторът е наясно, че всяко умишлено невярно или непълно твърдение може да доведе до правни последици съгласно правото на държавата членка, в която е подадена молбата, или до отговорност съгласно член 13.
3. Към молбата се прилагат съответните придружаващи документи, а когато кредиторът вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт - препис на съдебното решение, съдебната спогодба или автентичния акт, който отговаря на условията, необходими за установяване на автентичността му.
4. Молбата и придружаващите документи могат да бъдат подадени посредством всякакви средства за комуникация, включително електронни, които са приети съгласно процедурните правила на държавата членка, в която е подадена молбата.
Член 9
Събиране на доказателства
1. Съдът взема решение посредством писмена процедура въз основа на информацията и доказателствата, представени от кредитора в неговата молба или към нея. Ако съдът счита, че представените доказателства не са достатъчни, той може, когато националното право го разрешава, да поиска кредиторът да представи допълнителни писмени доказателства.
2. Независимо от параграф 1 и като се спазва член 11, и при условие че това не забавя ненужно производството, съдът може да използва също така всеки друг подходящ метод за събиране на доказателства, който е на разположение съгласно националното право, като например изслушване на кредитора или неговия свидетел или свидетели, включително чрез видеоконферентна връзка или други комуникационни технологии.
Член 10
Образуване на производство по същество
1. Когато кредиторът е подал молба за издаване на заповед за запор преди започването на производство по същество по въпроса, той инициира такова производство и предоставя доказателство за това на съда, в който е подадена молбата за издаване на заповед за запор, до 30 дни след датата, на която е подал молбата, или до 14 дни от датата на издаване на заповедта, в зависимост от това, коя от двете дати е по-късна. Освен това съдът, по искане на длъжника, може да удължи посочения срок, например за да даде възможност на страните да уредят иска, като информира двете страни за това.
2. Ако съдът не е получил доказателство за образуването на производство в рамките на срока, посочен в параграф 1, заповедта за запор се отменя или изпълнението ѝ се прекратява и страните биват информирани за това.
Когато съдът, издал заповедта за запор, се намира в държавата членка по изпълнение, отмяната на заповедта или прекратяването на изпълнението ѝ в тази държава членка се извършва в съответствие с нейното право.
Когато отмяната на заповедта или прекратяването на изпълнението ѝ трябва да се извърши в държава членка, различна от държавата членка по произход, съдът отменя заповедта за запор, като използва формуляра за отмяна, установен с актове за изпълнение, приети в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2, и предава формуляра за отмяна в съответствие с член 29 на компетентния орган на държавата членка по изпълнение. Този орган предприема необходимите мерки, като прилага член 23 по целесъобразност за извършване на отмяната или прекратяването.
3. За целите на параграф 1 производството по същество се счита за започнало:
а)
в момента, в който документът за образуване на производството или равностоен документ е внесен в съда, при условие че кредиторът впоследствие не е пропуснал да предприеме изискуемите стъпки, за да се извърши връчване на длъжника; или
б)
ако документът трябва да бъде връчен, преди да бъде внесен в съда, в момента, в който е получен от отговорната за връчването служба, при условие че кредиторът впоследствие не е пропуснал да предприеме изискуемите стъпки, за да внесе документа в съда.
Отговорният за връчването орган, посочен в първа алинея, буква б), е първият орган, който получава документите за връчване.
Член 11
Процедура ex parte
Длъжникът не се уведомява за молбата за заповед за запор, нито се изслушва преди издаването на заповедта.
Член 12
Гаранция, която да бъде учредена от кредитора
1. Преди да издаде заповед за запор, когато кредиторът още не е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, съдът изисква от кредитора да учреди гаранция в размер, достатъчен, за да се предотврати злоупотреба с процедурата, предвидена в настоящия регламент, и да се гарантира обезщетение за всички вреди, понесени от длъжника в резултат на заповедта, доколкото кредиторът е отговорен за такива вреди съгласно член 13.
По изключение съдът може да не приложи изискването, посочено в първа алинея, ако счете, че учредяването на гаранцията, посочена в същата алинея, е нецелесъобразно предвид обстоятелствата по конкретния случай.
2. Когато кредиторът вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, преди да издаде заповедта, съдът може да изиска кредиторът да учреди гаранция съгласно посоченото в параграф 1, първа алинея, ако счете това за необходимо и целесъобразно предвид обстоятелствата по случая.
3. Ако съдът изисква учредяване на гаранция съгласно настоящия член, той информира кредитора за необходимата сума и за приемливите форми на гаранция съгласно правото на държавата членка, в която се намира съдът. Той посочва на кредитора, че ще издаде заповед за запор веднага след учредяването на гаранция в съответствие с посочените изисквания.
Член 13
Отговорност на кредитора
1. Кредиторът носи отговорност за всякакви вреди, причинени на длъжника, по вина на кредитора, от заповедта за запор. Доказателствената тежест се носи от длъжника.
2. В следните случаи се приема, че вината е на кредитора, освен ако той не докаже друго:
а)
ако заповедта е отменена, тъй като кредиторът не е успял да инициира производство по същество по въпроса, освен ако този пропуск не е вследствие на изплащането на иска от длъжника или друга форма на разплащане между страните;
б)
ако кредиторът не е успял да поиска освобождаване на сумите, надвишаващи посоченото в заповедта за запор, съгласно член 27;
в)
ако впоследствие се установи, че издаването на заповедта не е било уместно или е било уместно само за по-малка сума, поради това че кредиторът не е изпълнил задълженията си съгласно член 16; или
г)
ако заповедта е отменена или нейното изпълнение е прекратено, тъй като кредиторът не е изпълнил задълженията си съгласно настоящия регламент във връзка с връчването или превода на документи или за предприемане на действия за отстраняване на пропуска по връчването или липсата на превод.
3. Въпреки параграф 1 държавите членки могат да съхранят или да въведат в националното си право други основания или други видове отговорност или правила относно доказателствената тежест. Всички други аспекти, свързани с отговорността на кредитора спрямо длъжника, които не са изрично разгледани в параграф 1 или параграф 2, се уреждат от националното право.
4. Приложимото право за отговорността на кредитора е правото на държавата членка по изпълнение.
Когато са запорирани сметки в повече от една държава членка, приложимото право относно отговорността на кредитора е правото на държавата членка по изпълнение:
а)
в която се намира обичайното местожителство на длъжника, както е определено в член 23 от Регламент (ЕО) № 864/2007 на Европейския парламент и на Съвета (13); или ако това е невъзможно,
б)
която е в най-тясна връзка със случая.
5. Настоящият член не урежда въпроса за евентуална отговорност на кредитора към банката или някоя трета страна.
Член 14
Искане за получаване на информация относно сметка
1. Когато кредиторът е получил в държава членка подлежащо на изпълнение съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, чрез който от длъжника се изисква да плати иска на кредитора, и кредиторът има основания да смята, че длъжникът притежава една или повече сметки в банка в конкретна държава членка, но не знае нито наименованието и/или адреса на банката, нито IBAN, BIC, нито друг банков номер, позволяващ да бъде установена банката, кредиторът може да поиска от съда, в който е подадена молбата за заповедта за запор, да поиска от информационния орган на държавата членка по изпълнение да получи информацията, необходима за установяване на банката или банките и на сметката или сметките на длъжника.
Независимо от първата алинея кредиторът може да направи посоченото там искане, когато съдебното решение, съдебната спогодба или автентичният акт, получени от кредитора, са все още неизпълними и сумата, подлежаща на запор, предвид съответните обстоятелства е значителна, и когато кредиторът е представил достатъчно доказателства, за да се увери съдът в наличието на спешна необходимост от информация за сметката, тъй като съществува риск, че без нея по-нататъшното изпълнение на иска на кредитора срещу длъжника е вероятно да бъде застрашено и че това впоследствие би могло да доведе до значително влошаване на финансовото състояние на кредитора.
2. Кредиторът отправя искането, посочено в параграф 1, в молбата за издаване на заповед за запор. Кредиторът обосновава защо счита, че длъжникът има една или повече сметки в банка във въпросната държава членка, и предоставя цялата значима информация, с която разполага, относно длъжника и сметката или сметките, които подлежат на запориране. Ако съдът, в който е подадена молбата за издаване на заповед за запор, счита, че молбата на кредитора не е достатъчно обоснована, той я отхвърля.
3. Когато съдът е удовлетворен, че молбата на кредитора е добре обоснована и всички условия и изисквания за издаването на заповед за запор са спазени, освен изискването за информация, определено в член 8, параграф 2, буква г), и когато е приложимо, изискването за гаранция съгласно член 12, съдът предава искането за информация на информационния орган на държавата членка по изпълнение в съответствие с член 29.
4. За да получи посочената в параграф 1 информация, информационният орган в държавата членка по изпълнение използва един от предвидените в тази държава членка методи съгласно параграф 5.
5. Всяка държава членка предвижда в националното си право най-малко един от следните методи за получаване на информацията, посочена в параграф 1:
а)
задължение за всички банки на нейна територия да разкриват, по искане на информационния орган, дали длъжникът има сметка при тях;
б)
достъп на информационния орган до съответната информация, когато тази информация се съхранява от публични органи или администрации в регистри или по друг начин;
в)
възможност нейните съдилища да задължат длъжника да разкрие в коя банка или банки на нейна територия има една или повече сметки, когато такова задължение се придружава от заповед in personam от съда, с която му се забранява изтеглянето или прехвърлянето на средства от неговата сметка или сметки до размера, подлежащ на запориране съгласно заповедта за запор; или
г)
всякакви други методи, които са ефективни и ефикасни за целите на получаването на съответната информация, при условие че не са несъразмерни по отношение на разходи или времеемки.
Независимо от предвидения от държавата членка метод или методи, всички имащи отношение към получаването на информацията органи действат експедитивно.
6. Веднага щом информационният орган на държавата членка по изпълнение получи информацията относно сметката, той я предава на съда, който я е поискал в съответствие с член 29.
7. Ако информационният орган не е в състояние да получи информацията по параграф 1, той информира отправилия искането съд за това. Когато в резултат от липсата на информация за сметката или сметките молбата за издаване на заповед за запор е отхвърлена изцяло, отправилият искането съд незабавно освобождава всяка гаранция, която може да е учредена от кредитора съгласно член 12.
8. Когато съгласно настоящия член информационният орган получава информация от банка или достъп до информация за сметка, съхранявана в регистри на публични органи или администрации, уведомяването на длъжника за разкриването на неговите лични данни се отлага с 30 дни, за да се предотврати застрашаването на действието на заповедта за запор при предварително уведомяване.
Член 15
Лихви и разходи
1. По искане на кредитора заповедта за запор включва всички лихви, натрупани съгласно приложимото право по иска до датата на издаването на заповедта, при условие че размерът и видът на лихвите не са такива, че включването им да е в нарушение на първостепенни императивни норми в правото на държавата членка по произход.
2. Когато кредиторът вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, по негово искане заповедта за запор включва и разходите за получаване на такова съдебно решение, спогодба или акт, доколкото е било определено, че тези разходи трябва да бъдат понесени от длъжника.
Член 16
Паралелни молби
1. Кредиторът не може да подава едновременно до няколко съдилища паралелни молби за заповед за запор срещу един и същ длъжник, целящи обезпечаване на един и същ иск.
2. В молбата си за издаване на заповед за запор кредиторът декларира дали е подал в друг съд или орган молба за издаване на равностойна национална заповед срещу същия длъжник, целяща обезпечаване на същия иск, както и дали вече е получил такава заповед. Кредиторът посочва и дали има молби за издаване на такава заповед, които са били отхвърлени като недопустими или неоснователни.
3. Ако в хода на производството по издаване на заповед за запор кредиторът получи равностойна национална заповед срещу същия длъжник, обезпечаваща същия иск, той незабавно уведомява съда за това, както и за всяко последващо изпълнение на предоставената национална заповед. Кредиторът уведомява също съда дали има молби за издаване на равностойна национална заповед, които са били отхвърлени като недопустими или неоснователни.
4. Когато съдът бъде уведомен, че кредиторът вече е получил равностойна национална заповед, той решава, въз основа на всички обстоятелства по делото, дали издаването на заповед за запор, пълна или частична, продължава да бъде основателно.
Член 17
Решение по молбата за издаване на заповед за запор
1. Съдът, който е сезиран с молба за издаване на заповед за запор, проверява дали са спазени условията и изискванията по настоящия регламент.
2. Съдът взема решението по молбата без забавяне, но не по-късно от изтичане на сроковете по член 18.
3. Когато кредиторът не е предоставил цялата информация, изисквана съгласно член 8, съдът, може да даде на кредитора възможност да допълни или поправи молбата в определен от съда срок, освен ако молбата е очевидно недопустима или неоснователна. В случай че кредиторът не допълни или не поправи молбата в посочения срок, молбата се отхвърля.
4. Заповедта за запор се издава за сума, оправдана предвид доказателствата, посочени в член 19, и както е посочено в приложимото към иска право, и когато е необходимо, включва лихви и/или разходи съгласно член 15.
Заповедта в никакъв случай не може да бъде издадена за сума, надвишаваща посочената от кредитора в неговата молба сума.
5. Решението по молбата се свежда до знанието на кредитора съгласно процедурата, предвидена от правото на държавата членка по произход за равностойни национални заповеди.
Член 18
Срокове за вземане на решение по молба за издаване на заповед за запор
1. Когато кредиторът все още не е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, съдът постановява решението си до края на десетия работен ден, след като кредиторът е подал или, когато е приложимо, допълнил молбата си.
2. Когато кредиторът вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, съдът постановява решението си до края на петия работен ден, след като кредиторът е подал или, когато е приложимо, допълнил молбата си.
3. Когато съдът определи съгласно член 9, параграф 2, че е необходимо да бъдат изслушани кредиторът и евентуално неговият свидетел или свидетели, съдът провежда изслушването без забавяне и постановява решението си до края на петия работен ден след провеждането на изслушването.
4. В случаите по член 12 сроковете, определени в параграфи 1, 2 и 3 от настоящия член, се прилагат спрямо решението, с което се изисква кредиторът да учреди гаранция. След като кредиторът учреди изискваната гаранция, съдът своевременно произнася своето решение по молбата за заповед за запор.
5. Независимо от параграфи 1, 2 и 3 от настоящия член в случаите по член 14 съдът постановява решението си без забавяне след получаване на информацията, посочена в член 14, параграф 6 или 7, при условие че до тогава кредиторът е учредил евентуалната изисквана гаранция.
Член 19
Форма и съдържание на заповедта за запор
1. Заповедта за запор се издава, като се използва формулярът, установен с актове за изпълнение, приети в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2, и на нея има печат, подпис и/или всякакъв друг знак за удостоверяване на автентичността, поставен от съда. Формулярът се състои от две части:
а)
част А, съдържаща информацията, определена в параграф 2, която се предоставя на банката, кредитора и длъжника; както и
б)
част Б, съдържаща информацията, определена в параграф 3, която се предоставя на кредитора и на длъжника, наред с информацията по параграф 2.
2. Част А включва следната информация:
а)
наименованието и адреса на съда и номера на делото;
б)
данни за кредитора съгласно посоченото в член 8, параграф 2, буква б);
в)
данни за длъжника съгласно посоченото в член 8, параграф 2, буква в);
г)
наименованието и адреса на банката, която трябва да изпълни заповедта;
д)
ако кредиторът е предоставил номер на банковата сметка на длъжника в молбата, номера на сметката или сметките, подлежащи на запор, и където е приложимо - указание дали следва да бъдат запорирани други сметки на длъжника, притежавани в същата банка;
е)
когато е приложимо - указание, че номерът или номерата на сметката или сметките, подлежащи на запориране, са получени чрез молба по член 14 и че банката, когато това е необходимо съгласно член 24, параграф 4, втора алинея, получава въпросния номер или номера от информационния орган на държавата членка по изпълнение;
ж)
сумата, която ще бъде запорирана със заповедта;
з)
указание към банката за изпълнение на заповедта в съответствие с член 24;
и)
датата на издаване на заповедта;
й)
ако кредиторът е посочил банкова сметка в своята молба съгласно член 8, параграф 2, буква н) - разрешение на банката съгласно член 24, параграф 3 за освобождаване и прехвърляне, ако това е поискано от длъжника и ако е разрешено от правото на държавата членка по изпълнение, на средства до посочения в заповедта размер от запорираната сметка в сметката, която кредиторът е посочил в своята молба;
к)
информация къде да бъде намерен в електронен вид формулярът, който се използва за декларацията по член 25.
3. Част Б включва следната информация:
а)
описание на предмета на делото и мотивите на съда за издаването на заповедта;
б)
размера на гаранцията, учредена от кредитора, ако има такава;
в)
когато е приложимо - срока за иницииране на производство по същество по въпроса и за предоставяне на доказателство за това иницииране на издаващия съд;
г)
когато е приложимо - указание кои документи трябва да бъдат преведени съгласно член 49, параграф 1, второ изречение;
д)
когато е приложимо - указание, че кредиторът е отговорен за предприемане на действия по изпълнението на заповедта и следователно, когато е приложимо, указание, че кредиторът е отговорен за предаването ѝ на компетентния орган на държавата членка по прилагане съгласно член 23, параграф 3 и за предприемане на действия по връчването ѝ на длъжника съгласно член 28, параграфи 2, 3 и 4; както и
е)
информация относно средствата за правна защита, които са на разположение на длъжника.
4. Когато заповедта за запор се отнася до сметки в различни банки, се попълва отделен формуляр (част А съгласно параграф 2) за всяка банка. В такъв случай формулярът, който се предоставя на кредитора и длъжника (части А и Б съгласно параграфи 2 и 3 съответно) съдържа списък на всички въпросни банки.
Член 20
Срок на действие на запора
Средствата, запорирани съгласно заповедта за запор, остават запорирани съгласно предвиденото в заповедта или във всякакви последващи изменения или ограничения на посочената заповед съгласно глава 4:
а)
докато заповедта бъде отменена;
б)
докато изпълнението на заповедта бъде прекратено; или
в)
докато мярка за изпълнение на съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, получен от кредитора и свързан с иска, за чието обезпечаване се издава заповедта за запор, не произведе действие по отношение на запорираните със заповедта средства.
Член 21
Обжалване на отказ за издаване на заповед за запор
1. Кредиторът има право да обжалва всяко решение на съда, с което изцяло или частично неговата молба за издаване на заповед за запор е била отхвърлена.
2. Такава жалба се подава в срок от 30 дни от датата, на която кредиторът е бил уведомен за решението по параграф 1. Тя се подава до съда, посочен от съответната държава членка на Комисията съгласно член 50, параграф 1, буква г).
3. Когато молбата за заповед за запор е била отхвърлена изцяло, жалбата се разглежда посредством процедурата ex parte, предвидена в член 11.
ГЛАВА 3
ПРИЗНАВАНЕ, ИЗПЪЛНИТЕЛНА СИЛА И ИЗПЪЛНЕНИЕ НА ЗАПОВЕДТА ЗА ЗАПОР
Член 22
Признаване и изпълнителна сила
Заповед за запор, издадена в държава членка съгласно настоящия регламент, се признава в другите държави членки, без да е необходима специална процедура, и подлежи на изпълнение в другите държави членки, без да има необходимост от декларация за изпълнителна сила.
Член 23
Изпълнение на заповедта за запор
1. При спазване на разпоредбите на настоящата глава изпълнението на заповедта за запор се осъществява в съответствие с процедурите, приложими за изпълнението на равностойни национални заповеди в държавата членка по изпълнение.
2. Всички органи, които участват в изпълнението на заповедта, действат без забавяне.
3. Когато заповедта за запор е издадена в държава членка, различна от държавата членка по изпълнение, за целите на параграф 1 от настоящия член част А от заповедта съгласно посоченото в член 19, параграф 2, както и един празен стандартен формуляр за декларацията по член 25 се предават в съответствие с член 29 на компетентния орган в държавата членка по изпълнение.
Предаването се извършва от издаващия съд или от кредитора, в зависимост от това кой отговаря съгласно правото на държавата членка по произход за иницииране откриването на изпълнителното производство.
4. Заповедта се придружава, когато това е необходимо, от превод или транслитерация на официалния език на държавата членка по изпълнение или, при наличие на повече от един официален език в тази държава членка, на официалния език или един от официалните езици на мястото, където трябва да се изпълни заповедта. Такъв превод или транслитерация се предоставя от издаващия съд, като се използва съответният езиков вариант на стандартния формуляр, посочен в член 19.
5. Компетентният орган на държавата членка по изпълнение предприема необходимите стъпки за изпълнението на заповедта в съответствие с неговото национално право.
6. Когато заповедта за запор засяга повече от една банка в една и съща или в различни държави членки, на компетентния орган на съответната държава членка по изпълнение се предава отделен формуляр за всяка банка съгласно посоченото в член 19, параграф 4.
Член 24
Изпълнение на заповедта за запор
1. Банката, до която е адресирана заповед за запор, я изпълнява веднага след като получи тази заповед или, когато това е предвидено в правото на държавата членка по изпълнение, съответното указание за изпълнение на заповедта.
2. За да изпълни заповедта за запор, банката запорира при спазване на разпоредбите на член 31 сумата, посочена в заповедта:
а)
като прави необходимото тази сума да не бъде прехвърляна или теглена от сметката или сметките, посочени в заповедта за запор или идентифицирани съгласно параграф 4; или
б)
когато това е предвидено в националното право, като прехвърля тази сума в специална сметка за целите на запора.
Окончателният размер на запорираната сума може да бъде предмет на уреждане на трансакции, които вече са висящи към момента, в който банката получи заповедта или съответното указание. Такива висящи трансакции обаче могат да се вземат предвид единствено ако са уредени, преди банката да издаде декларацията по член 25 в сроковете по член 25, параграф 1.
3. Независимо от параграф 2, буква а), на банката се разрешава, ако това е поискано от длъжника, да освободи запорирани средства и да ги прехвърли на сметката на кредитора, посочена в заповедта за целите на удовлетворяването на иска на кредитора, ако са изпълнени едновременно следните условия:
а)
това разрешение на банката е специално указано в заповедта в съответствие с член 19, параграф 2, буква й);
б)
правото на държавата членка по изпълнение позволява това освобождаване и прехвърляне; и
в)
няма конфликт на конкурентни заповеди по отношение на въпросната сметка.
4. Когато в заповедта за запор не е уточнен номерът или номерата на банковата сметка или сметки на длъжника, а фигурират само името и други данни във връзка с длъжника, банката или друг субект, отговарящ за изпълнението на заповедта, посочва сметката или сметките, притежавани от длъжника в посочената в заповедта банка.
Ако банката или другият субект не може да идентифицира със сигурност сметка на длъжника въз основа на съдържащата се в заповедта информация, банката:
а)
получава номера или номерата на сметката или сметките от информационния орган на държавата членка по изпълнение, когато съгласно член 19, параграф 2, буква е) в заповедта е посочено, че този номер или тези номера на сметката или сметките, подлежащи на запориране, са получени чрез молба по член 14; и
б)
във всички други случаи не изпълнява заповедта.
5. Всички средства, държани по сметката или сметките, посочени в параграф 2, буква а), които надвишават сумата, посочена в заповедта за запор, остават незасегнати от изпълнението на заповедта.
6. Когато по време на изпълнението на заповедта за запор средствата по сметката или сметките, посочени в параграф 2, буква а), не са достатъчни за обезпечаване на цялата сума, посочена в заповедта, заповедта се изпълнява само в рамките на наличните суми по сметката или сметките.
7. Когато заповедта за запор обхваща няколко сметки, притежавани от длъжника в една и съща банка, и по тези сметки има средства, които превишават посочената в заповедта сума, заповедта се изпълнява в следната последователност:
а)
спестовни сметки единствено на името на длъжника;
б)
текущи сметки единствено на името на длъжника;
в)
съвместни спестовни сметки, попадащи в обхвата на член 30;
г)
съвместни текущи сметки, попадащи в обхвата на член 30.
8. Когато средствата по сметката или сметките, посочени в параграф 2, буква а), са в парична единица, различна от тази, в която е издадена заповедта за запор, банката преизчислява сумата, посочена в заповедта, към паричната единица на средствата спрямо референтния валутен курс на Европейската централна банка или обменния курс на централната банка на държавата членка по изпълнение за продажба на тази парична единица в деня и часа на изпълнение на заповедта и запорира съответната сума в паричната единица на средствата.
Член 25
Декларация относно запорирането на средства
1. До края на третия работен ден след изпълнението на заповедта за запор банката или друг субект, отговарящ за изпълнението на заповедта в държавата членка по изпълнение, издава декларация, като използва формуляра за декларация, установен в актове за изпълнение, приети в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2, като посочва дали и до каква степен са били запорирани средствата в сметката или сметките на длъжника, и ако това е така, на коя дата е изпълнена заповедта. Ако при извънредни обстоятелства не е възможно банката или друг субект да издаде декларацията в срок от три работни дни, банката или другият субект я издават при първа възможност, но не по-късно от края на осмия работен ден след изпълнението на заповедта.
Декларацията се предава незабавно в съответствие с параграфи 2 и 3.
2. Когато заповедта за запор е издадена в държавата членка по изпълнение, банката или друг субект, отговарящ за изпълнението на заповедта, изпраща декларацията в съответствие с член 29 на издаващия съд и - с препоръчана поща, удостоверена с обратна разписка, или с равностойни електронни средства - на кредитора.
3. Когато заповедта е издадена в държава членка, различна от държавата членка по изпълнение, декларацията се предава в съответствие с член 29 на компетентния орган на държавата членка по изпълнение, освен ако не е издадена от същия орган.
До края на първия работен ден след получаването или издаването на декларацията този орган изпраща декларацията в съответствие с член 29 на издаващия съд и - с препоръчана поща, удостоверена с обратна разписка, или с равностойни електронни средства - на кредитора.
4. Банката или друг субект, отговарящ за изпълнението на заповедта, по искане на длъжника разкрива на длъжника данните от заповедта. Банката или субектът могат да направят това и без такова искане.
Член 26
Отговорност на банката
Всякаква отговорност на банката при неизпълнение на нейните задължения съгласно настоящия регламент се урежда от правото на държавата членка по изпълнение.
Член 27
Задължение на кредитора да поиска освобождаване на сумите, превишаващи посочените в заповедта
1. Кредиторът има задължението да предприеме необходимите мерки, за да осигури освобождаването на всяка сума, която, след изпълнението на заповедта за запор, превишава сумата, посочена в заповедта за запор:
а)
когато заповедта обхваща няколко сметки в една и съща или в различни държави членки; или
б)
когато заповедта е била издадена след изпълнението на една или повече равностойни национални заповеди срещу същия длъжник и има за цел обезпечаването на същия иск.
2. До края на третия работен ден след получаването на всяка декларация по член 25, в която се посочва такова превишаване, кредиторът по най-бързия възможен начин и като използва формуляра за искане за освобождаване на превишаващите посочените в заповедта запорирани средства, установен в актове за изпълнение, приети в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2, подава искане за освобождаване до компетентния орган на държавата членка по изпълнение, в която е станало запорирането на превишаващи заповедта средства.
След получаване на искането този орган своевременно дава указания на съответната банка да осъществи освобождаването на превишаващите посочените в заповедта средства. Член 24, параграф 7 се прилага, според случая, в обратна последователност.
3. Настоящият член не възпрепятства дадена държава членка да предвиди в националното си право, че освобождаването на превишаващите посочените в заповедта запорирани средства от определена сметка, държана на нейна територия, се инициира от компетентния изпълнителен орган на тази държава членка по негова собствена инициатива.
Член 28
Връчване на длъжника
1. Заповедта за запор, другите документи, посочени в параграф 5 от настоящия член, и декларацията по член 25 се връчват на длъжника в съответствие с настоящия член.
2. Когато длъжникът е с местоживеене в държавата членка по произход, връчването се извършва в съответствие с правото на тази държава членка. Връчването се предприема от издаващия съд или от кредитора, в зависимост от това кой отговаря за извършване на връчването в държавата членка по произход, до края на третия работен ден след получаването на декларацията по член 25, в която е посочено, че средствата са запорирани.
3. Когато длъжникът е с местоживеене в държава членка, различна от държавата членка по произход, издаващият съд или кредиторът, в зависимост от това кой отговаря за извършване на връчването в държавата членка по произход, до края на третия работен ден след получаването на декларацията по член 25, в която е посочено, че средствата са запорирани, предава посочените в параграф 1 от настоящия член документи в съответствие с член 29 на компетентния орган в държавата членка по местоживеене на длъжника. Този орган предприема без забавяне необходимите стъпки за връчване на заповедта на длъжника в съответствие с правото на държавата членка, в която е местоживеенето на длъжника.
Когато държавата членка по местоживеене на длъжника е единствената държава членка по изпълнение, посочените в параграф 5 от настоящия член документи се предават на компетентния орган на тази държава членка по време на предаването на заповедта в съответствие с член 23, параграф 3. В такъв случай този компетентен орган предприема връчването на всички посочени в параграф 1 от настоящия член документи до края на третия работен ден след деня на получаване или издаване на декларацията по член 25, в която е посочено, че средствата са запорирани.
Компетентният орган уведомява издаващия съд или кредитора, в зависимост от това кой е предал документите, които трябва да се връчат, за резултатите от връчването им на длъжника.
4. Когато длъжникът е с местоживеене в трета държава, връчването се извършва в съответствие с правилата за международно връчване, приложими в държавата членка по произход.
5. Следните документи се връчват на длъжника и когато е необходимо се придружават от превод или транслитерация, както е предвидено в член 49, параграф 1:
а)
заповедта за запор, като се използват части А и Б от формуляра, посочен в член 19, параграфи 2 и 3;
б)
молбата за издаване на заповед за запор, подадена от кредитора до съда;
в)
копия на всички документи, които кредиторът е представил на съда с цел получаване на заповедта.
6. Когато заповедта за запор се отнася до повече от една банка, само първата декларация по член 25, в която е посочено, че средствата са запорирани, се връчва на длъжника в съответствие с настоящия член. Всяка последваща декларация съгласно член 25 се свежда до знанието на длъжника без забавяне.
Член 29
Предаване на документи
1. Когато в настоящия регламент се предвижда предаване на документи в съответствие с настоящия член, това предаване може да се извърши по всякакъв подходящ начин, при условие че съдържанието на получения документ е вярно и съответства на съдържанието на предадения документ и цялата информация, съдържаща се в него, е четлива.
2. Съдът или органът, получили документи в съответствие с параграф 1 от настоящия член, в рамките на работния ден, следващ деня на получаването им, изпращат по възможно най-бързия начин на органа, кредитора или банката, изпратили документите, разписка за получаване, като използват стандартния формуляр, установен в актове за изпълнение, приети в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2.
Член 30
Запориране на съвместни сметки и сметки на упълномощени лица
Средства, държани по сметки, които според документацията на банката не се държат единствено от длъжника или се държат от трета страна от името на длъжника, или от длъжника от името на трета страна, могат да бъдат запорирани съгласно настоящия регламент само до степента, до която могат да подлежат на запориране съгласно правото на държавата членка по изпълнение.
Член 31
Суми, освободени от налагане на запор
1. Сумите, които са освободени от запор съгласно правото на държавата членка по изпълнение, са освободени от налагане на запор съгласно настоящия регламент.
2. Когато съгласно правото на държавата членка по изпълнение сумите, посочени в параграф 1, са освободени от запор без отправено искане от страна на длъжника, органът, отговорен за освобождаване на тези суми в тази държава членка, по собствена инициатива освобождава съответните суми от запор.
3. Когато съгласно правото на държавата членка по изпълнение сумите, посочени в параграф 1 от настоящия член, са освободени от запор по искане на длъжника, тези суми се освобождават от запор при подадена молба от длъжника, както е предвидено в член 34, параграф 1, буква а).
Член 32
Степенуване на заповедта за запор
Заповедта за запор е от същия ред, ако има такъв, като равностойна национална заповед в държавата членка по изпълнение.
ГЛАВА 4
СРЕДСТВА ЗА ПРАВНА ЗАЩИТА
Член 33
Средства за правна защита на длъжника срещу заповедта за запор
1. След подаване на молба от длъжника до компетентния съд на държавата членка по произход заповедта за запор се отменя или, когато е приложимо, се изменя на основание, че:
а)
условията или изискванията, посочени в настоящия регламент, не са спазени;
б)
заповедта, декларацията по член 25 и/или другите документи, посочени в член 28, параграф 5, не са връчени на длъжника в срок от 14 дни след запорирането на неговата сметка или сметки;
в)
документите, връчени на длъжника в съответствие с член 28, не отговарят на езиковите изисквания, посочени в член 49, параграф 1;
г)
запорираните суми, превишаващи размера на посочената в заповедта сума, не са освободени в съответствие с член 27;
д)
сумата по иска, чието изпълнение кредиторът се стреми да гарантира със заповедта, е изплатена напълно или частично;
е)
с решение по същество е отхвърлен искът, чието изпълнение кредиторът се стреми да гарантира със заповедта; или
ж)
решението по същество или съдебната спогодба, или автентичният акт, чието изпълнение кредиторът се стреми да гарантира със заповедта, са отменени или, според случая, са обезсилени.
2. След подаване на молба от длъжника до компетентния съд на държавата членка по произход решението относно гаранцията съгласно член 12 се подлага на преразглеждане на основание, че условията или изискванията по този член не са изпълнени.
Когато въз основа на такова средство за правна защита съдът изиска от кредитора да учреди гаранция или допълнително обезпечение, се прилага първото изречение от член 12, параграф 3 по целесъобразност и съдът посочва, че заповедта за запор ще бъде оттеглена или изменена, ако изискваната (допълнителна) гаранция не бъде учредена в рамките на определения от съда срок.
3. Средството за правна защита, за което е подадена молба съгласно параграф 1, буква б), се предоставя, освен ако пропускът по връчването не бъде отстранен в срок от 14 дни от информирането на кредитора за молбата на длъжника за средство за правна защита съгласно параграф 1, буква б).
Освен ако пропускът по връчването вече е отстранен чрез други средства, за целите на оценката дали да се предостави средство за правна защита съгласно параграф 1, буква б) пропускът по връчването се смята за отстранен:
а)
ако кредиторът отправи молба до органа, отговарящ за връчването съгласно правото на държавата членка по произход, да връчи документите на длъжника; или
б)
в случай че длъжникът е посочил в молбата си за средство за правна защита, че е съгласен да отиде да получи документите си от съда на държавата членка по произход и в случай че кредиторът е отговарял за предоставяне на преводите - ако кредиторът предаде на този съд преводите, изисквани съгласно член 49, параграф 1.
Органът, отговарящ за връчването съгласно правото на държавата членка по произход, по искане на кредитора в съответствие с втора алинея, буква а) от настоящия параграф без забавяне връчва документите на длъжника с препоръчана поща, удостоверена с обратна разписка, на адреса, посочен от длъжника съгласно параграф 5 от настоящия член.
Когато отговорен за предприемане на действия по връчването на документите, посочени в член 28, е бил кредиторът, пропускът по връчването може да бъде отстранен само ако кредиторът докаже, че е предприел всички мерки, които е трябвало да предприеме, за да бъде извършено първоначалното връчване на документите.
4. Средството за правна защита, за което е подадена молба съгласно параграф 1, буква в), се предоставя, освен ако кредиторът не осигури на длъжника изискваните съгласно настоящия регламент преводи в срок от 14 дни от информирането на кредитора за молбата на длъжника за средство за правна защита съгласно параграф 1, буква в).
Прилагат се съответно втората и третата алинея от параграф 3.
5. В молбата си за средство за правна защита по параграф 1, букви б) и в) длъжникът посочва адрес, на който могат да се изпратят посочените в член 28 документи и преводи в съответствие с параграфи 3 и 4 от настоящия член, или, алтернативно, посочва, че е съгласен да отиде да получи документите си от съда на държавата членка по произход.
Член 34
Средства за правна защита на длъжника срещу изпълнението на заповедта за запор
1. Независимо от членове 33 и 35, след подаване на молба от длъжника до компетентния съд или, когато това е предвидено в националното право, до компетентния изпълнителен орган в държавата членка по изпълнение, изпълнението на заповедта за запор в държавата членка по изпълнение:
а)
се ограничава на основание, че определени суми по сметката следва да бъдат освободени от запор в съответствие с член 31, параграф 3 или че тези суми, освободени от запор, не са били отчетени или са били неправилно отчетени при изпълнението на заповедта в съответствие с член 31, параграф 2; или
б)
се прекратява на основание, че:
i)
запорираната сметка е изключена от обхвата на настоящия регламент съгласно член 2, параграфи 3 и 4;
ii)
изпълнението на съдебното решение, съдебната спогодба или автентичния акт, което кредиторът се стреми да гарантира със заповедта, е получило отказ в държавата членка по изпълнение;
iii)
изпълнителната сила на съдебното решение, чието изпълнение кредиторът се стреми да гарантира със заповедта, е била временно преустановена в държавата членка по произход; или
iv)
се прилага някоя от буквите б), в), г), д), е) или ж) от член 33, параграф 1. Член 33, параграфи 3, 4 и 5 се прилагат по целесъобразност.
2. След подаване на молба от длъжника до компетентния съд в държавата членка по изпълнение изпълнението на заповедта за запор в тази държава членка се прекратява, ако то явно противоречи на обществения ред (ordre public) в държавата членка по изпълнение.
Член 35
Други средства за правна защита, които са на разположение на длъжника и на кредитора
1. Длъжникът или кредиторът могат да подадат молба до съда, който е издал заповедта за запор, за изменение или отмяна на заповедта на основание, че обстоятелствата, въз основа на които тя е била е издадена, са се променили.
2. Съдът, който е издал заповедта за запор, може също така, когато това е позволено от правото на държавата членка по произход, по собствена инициатива да измени или отмени заповедта поради променени обстоятелства.
3. Длъжникът и кредиторът на основание, че са се споразумели да уредят иска могат да подадат съвместно молба до съда, който е издал заповедта за запор, за отмяна или изменение на последната или до компетентния съд на държавата членка по изпълнение, или, когато това е предвидено в националното право, до компетентния изпълнителен орган в тази държава членка за прекратяване или ограничаване на изпълнението на заповедта.
4. Кредиторът може да подаде до компетентния съд на държавата членка по изпълнение или, когато това е предвидено в националното право, до компетентния изпълнителен орган в тази държава членка молба за изменение на изпълнението на заповедта за запор, съдържаща корекция на освобождаването, приложено в тази държава членка съгласно член 31, на основание, че вече са приложени други освобождавания за достатъчно голяма сума по отношение на една или няколко сметки, държани в една или повече други държави членки, и че следователно корекцията е целесъобразна.
Член 36
Процедура за средствата за правна защита съгласно членове 33, 34 и 35
1. За подаването на молба за правна защита съгласно член 33, 34 или 35 се използва формулярът за правна защита, установен в актове за изпълнение, приети в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2. Молбата може да бъде подадена по всяко време посредством всякакви средства за комуникация, включително електронни средства, които са приети съгласно процедурните правила на държавата членка, където е подадена молбата.
2. Молбата се свежда до знанието на другата страна.
3. Освен когато молбата е подадена от длъжника съгласно член 34, параграф 1, буква а) или съгласно член 35, параграф 3, решението по молбата се постановява, след като на двете страни е дадена възможност да представят аргументите си, включително чрез такива подходящи средства на комуникационните технологии, които се предоставят и са приети съгласно националното право на всяка от засегнатите държави членки.
4. Решението се постановява без забавяне, но не по-късно от 21 дни след като съдът или, когато това е предвидено в националното право, компетентният изпълнителен орган е получил цялата необходима информация, за да вземе решение. Решението се съобщава на страните.
5. Решението за отмяна или изменение на заповедта за запор и решението за ограничаване или прекратяване на изпълнението на заповедта за запор подлежат на незабавно изпълнение.
Когато е подадена молба за средство за съдебна защита в държавата членка по произход, съдът в съответствие с член 29 без забавяне предава решението относно средството за правна защита на компетентния орган на държавата членка по изпълнение, като използва формуляра, установен в актове за изпълнение, приети в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2. Веднага след получаването му този орган прави необходимото за изпълнение на решението относно средството за правна защита.
Когато решението относно средството за правна защита се отнася до банкова сметка, държана в държавата членка по произход, изпълнението му по отношение на тази банкова сметка се извършва в съответствие с правото на държавата членка по произход.
Когато е подадена молба за средство за съдебна защита в държавата членка по изпълнение, изпълнението на решението относно средството за правна защита се осъществява в съответствие с правото на държавата членка по произход.
Член 37
Право на обжалване
Всяка страна има право да обжалва решение, постановено съгласно член 33, 34 или 35. Жалбата се подава, като се използва формулярът за обжалване, установен в актове за изпълнение, приети в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2.
Член 38
Право на учредяване на гаранция като алтернатива на запор
1. По молба на длъжника:
а)
съдът, издал заповедта за запор, може да разпореди освобождаването на запорираните средства, ако длъжникът учреди пред този съд гаранция в размер на сумата в заповедта или алтернативно обезпечение във форма, приемлива съгласно правото на държавата членка, в която се намира съдът, и на стойност, поне равностойна на тази сума;
б)
компетентният съд или - ако националното право предвижда това - компетентният орган по изпълнение на държавата членка по изпълнение може да прекрати изпълнението на заповедта за запор в държавата членка по изпълнение, ако длъжникът учреди пред въпросния съд или орган гаранция в размер на сумата, запорирана в тази държава членка, или алтернативно обезпечение в приемлива форма съгласно правото на държавата членка, в която се намира съдът, и на стойност, поне равностойна на тази сума.
2. Членове 23 и 24 се прилагат по целесъобразност за освобождаването на запорираните средства. Учредяването на гаранция като алтернатива на запор се свежда до знанието на кредитора в съответствие с националното право.
Член 39
Право на трети страни
1. Правото на трета страна да оспорва заповед за запор се урежда съгласно правото на държавата членка по произход.
2. Правото на трета страна да оспорва изпълнението на заповед за запор се урежда съгласно правото на държавата членка по изпълнение.
3. Без да се засягат други правила за компетентност, установени в правото на Съюза или в националното право, компетентност за разглеждане на всеки иск, предявен от трета страна:
а)
за оспорване на заповед за запор, имат съдилищата на държавата членка по произход; и
б)
за оспорване на изпълнението на заповед за запор в държавата членка по изпълнение, имат съдилищата на държавата членка по изпълнение или, ако това е предвидено в правото на тази държава членка - компетентният изпълнителен орган.
ГЛАВА 5
ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
Член 40
Легализация или други подобни формалности
В рамките на настоящия регламент не се изисква легализация или други подобни формалности.
Член 41
Процесуално представителство
Представителство от адвокат или друг юрист не е задължително при производство за получаване на заповед за запор. При производства по глава 4 не е задължително представителство от адвокат или друг юрист, освен ако съгласно правото на държавата членка на съда или органа, в който е подадена молбата за средство за правна защита, такова представителство е задължително, независимо от националността и местоживеенето на страните.
Член 42
Съдебни такси
Съдебните такси по производства за получаване на заповед за запор или средство за правна защита срещу заповед за запор не могат да бъдат по-високи от таксите за получаване на равностойна национална заповед или средство за правна защита срещу подобна национална заповед.
Член 43
Разходи на банките
1. Една банка има право да иска плащане или възстановяване от кредитора или длъжника на разходи, произтичащи от изпълнението на заповед за запор, само когато съгласно правото на държавата членка по изпълнение банката има право на такова плащане или възстановяване на разходите по отношение на равностойни национални заповеди.
2. Таксите, начислявани от банката за покриване на посочените в параграф 1 разходи, се определят, като се отчита сложността на изпълнение на заповедта за запор, и не могат да бъдат по-високи от таксите, начислявани за изпълнението на равностойни национални заповеди.
3. Таксите, начислявани от банката за покриване на разходите за предоставяне на информация за сметка съгласно член 14, не могат да бъдат по-високи от действително направените разходи и, когато е приложимо, не могат да бъдат по-високи от разходите за предоставяне на информация за сметка във връзка с равностойни национални заповеди.
Член 44
Такси, начислявани от публичните органи
Таксите, начислявани от който и да било орган или друга институция в държавата членка по изпълнение, която участва в обработването или изпълнението на заповед за запор или в предоставянето на информация за сметка съгласно член 14, се определят въз основа на тарифа на таксите или други правила, установени предварително от всяка държава членка, в които по прозрачен начин се определят приложимите такси. При определянето на тази тарифа или на други правила държавата членка може да вземе под внимание размера на сумата, посочена в заповедта, и сложността на обработването ѝ. Когато е приложимо, таксите не могат да бъдат по-високи от таксите, начислявани във връзка с равностойни национални заповеди.
Член 45
Срокове
Когато при изключителни обстоятелства не е възможно за съда или участващия орган да спазят сроковете, предвидени в член 14, параграф 7, член 18, член 23, параграф 2, член 25, параграф 3, втора алинея, член 28, параграфи 2, 3 и 6, член 33, параграф 3 и член 36, параграфи 4 и 5, съдът или органът предприема необходимите мерки, изисквани по тези разпоредби, възможно най-скоро.
Член 46
Връзка с националното процесуално право
1. Всички процесуални въпроси, които не са изрично уредени в настоящия регламент, се уреждат от правото на държавата членка, в която се извършва процедурата.
2. Последиците от откриването на производство по несъстоятелност върху отделни изпълнителни производства, като изпълнение на заповед за запор, се уреждат от правото на държавата членка, в която е открито производство по несъстоятелност.
Член 47
Защита на данните
1. Личните данни, получени, обработени или предадени по силата на настоящия регламент, са адекватни, значими и не надвишават необходимото предвид целта, за която са получени, обработени или предадени, и се използват само за тази цел.
2. Компетентният орган, информационният орган и всеки друг орган, който отговаря за изпълнението на заповед за запор, не могат да съхраняват посочените в параграф 1 данни след срока, необходим за целта, за която са били получени, обработени или предадени, който във всички случаи не е по-дълъг от шест месеца след приключване на производството, като през този период се гарантира подходяща степен на защита на тези данни. Настоящият параграф не се прилага за данни, обработвани или съхранявани от съдилищата при изпълнение на съдебните им функции.
Член 48
Връзка с други правни инструменти
Настоящият регламент не засяга прилагането на:
а)
Регламент (ЕО) № 1393/2007 на Европейския парламент и на Съвета (14), с изключение на предвиденото в член 10, параграф 2, член 14, параграфи 3 и 6, член 17, параграф 5, член 23, параграфи 3 и 6, член 25, параграфи 2 и 3, член 28, параграфи 1, 3, 5 и 6, член 29, член 33, параграф 3, член 36, параграфи 2 и 4 и член 49, параграф 1 от настоящия регламент;
б)
Регламент (ЕС) № 1215/2012;
в)
Регламент (ЕО) № 1346/2000;
г)
Директива 95/46/ЕО, с изключение на предвиденото в член 14, параграф 8 и член 47 от настоящия регламент;
д)
Регламент (ЕО) № 1206/2001 на Европейския парламент и на Съвета (15);
е)
Регламент (ЕО) № 864/2007, с изключение на предвиденото в член 13, параграф 4 от настоящия регламент.
Член 49
Езици
1. Всички документи, изброени в член 28, параграф 5, букви а) и б), които следва да се връчат на длъжника и не са на официалния език на държавата членка по местоживеене на длъжника, или когато има няколко официални езика в тази държава членка - на официалния език или на един от официалните езици на мястото по местоживеене на длъжника, или на друг език, който той разбира, се придружават от превод или транслитерация на един от тези езици. Документите, посочени в член 28, параграф 5, буква в), не се превеждат, освен ако съдът не реши, че по изключение е необходимо определени документи да бъдат преведени или транслитерирани, за да се даде възможност на длъжника да предяви своите права.
2. Всички документи, които се изпращат съгласно настоящия регламент на съд или на компетентен орган, могат да бъдат и на всеки друг официален език на институциите на Съюза, които съответната държава членка е посочила, че може да приеме.
3. Всеки писмен превод, направен съгласно настоящия регламент, се извършва от лице, квалифицирано да прави преводи в една от държавите членки.
Член 50
Информация, предоставяна от държавите членки
1. До 18 юли 2016 г. държавите членки съобщават на Комисията следната информация:
а)
съдилищата, определени за компетентни да издават заповед за запор (член 6, параграф 4);
б)
органа, определен за компетентен да получава информация за сметката (член 14);
в)
методите за получаване на информация за сметката, предвидени в националното право (член 14, параграф 5);
г)
съдилищата, в които се подава жалбата (член 21);
д)
органа или органите, определени като компетентни за получаването, предаването и връчването на заповедта за запор и на други документи съгласно настоящия регламент (член 4, точка 14);
е)
компетентния орган да изпълни заповедта за запор в съответствие с глава 3;
ж)
до каква степен върху съвместните сметки и върху сметките на упълномощени лица може да бъде налаган запор съгласно националното им право (член 30);
з)
правилата, приложими за суми, освободени от запор по силата на националното право (член 31);
и)
дали съгласно националното им право банките имат право да начисляват такси за изпълнението на равностойни национални заповеди или за предоставяне на информация за сметка и ако е така, коя страна трябва да заплати тези такси предварително и окончателно (член 43);
й)
тарифата на таксите или другите правила, по които се определят приложимите такси, начислявани от която и да било институция или друг орган, който участва в обработването или изпълнението на заповед за запор (член 44);
к)
дали равностойните национални заповеди подлежат на степенуване съгласно националното право (член 32);
л)
съдилищата или, когато е приложимо - органа по изпълнението, компетентен да предостави средство за правна защита (член 33, параграф 1, член 34, параграф 1 или 2);
м)
съдилищата, до които се подава жалба, срока, ако е указан, за подаване на жалба съгласно националното право и момента, от който този срок започва да тече (член 37);
н)
ориентировъчен размер на съдебните такси (член 42); и
о)
езиците, които се приемат за превод на документите (член 49, параграф 2).
Държавите членки уведомяват Комисията за всички последващи изменения на тази информация.
2. Комисията прави информацията публично достъпна чрез всички подходящи средства, и по-специално чрез Европейската съдебна мрежа по граждански и търговски дела.
Член 51
Установяване и последващи изменения на формулярите
Комисията приема актове за изпълнение за установяване и за последващо изменение на формулярите, посочени в член 8, параграф 1, член 10, параграф 2, член 19, параграф 1, член 25, параграф 1, член 27, параграф 2, член 29, параграф 2, член 36, параграф 1 и параграф 5, втора алинея и член 37. Тези актове за изпълнение се приемат в съответствие с процедурата по консултиране, посочена в член 52, параграф 2.
Член 52
Процедура на комитет
1. Комисията се подпомага от комитет. Този комитет е комитет по смисъла на Регламент (ЕС) № 182/2011.
2. При позоваване на настоящия параграф се прилага член 4 от Регламент (ЕС) № 182/2011.
Член 53
Наблюдение и преразглеждане
1. До 18 януари 2022 г. Комисията представя на Европейския парламент, на Съвета и на Европейския икономически и социален комитет доклад за прилагането на настоящия регламент, включително оценка дали:
а)
финансовите инструменти следва да бъдат включени в обхвата на настоящия регламент; и дали
б)
сумите, с които е кредитирана сметката на длъжника след изпълнението на заповедта за запор, могат да подлежат на запориране по силата на заповедта.
Докладът е придружен, ако е подходящо, от предложение за изменение на настоящия регламент и оценка на въздействието на измененията, които предстои да бъдат въведени.
2. За целите на параграф 1 при искане държавите членки събират и предоставят на Комисията информация за:
а)
броя на молбите за издаване на заповед за запор и броя на случаите, в които заповедта е била издадена;
б)
броя на молбите за правна защита съгласно членове 33 и 34 и ако е възможно, броя на случаите, в които правната защита е била предоставена; и
в)
броя на обжалванията съгласно член 37 и ако е възможно, броя на случаите, в които обжалването е било успешно.
ГЛАВА 6
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 54
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Прилага се от 18 януари 2017 г., с изключение на член 50, който се прилага от 18 юли 2016 г.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко в държавите членки в съответствие с Договорите.
Съставено в Брюксел на 15 май 2014 година.
REGULATION (EU) No 655/2014 OF THE EUROPEAN PARLIAMENT AND OF THE COUNCIL
of 15 May 2014
establishing a European Account Preservation Order procedure to facilitate cross-border debt recovery in civil and commercial matters
THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL OF THE EUROPEAN UNION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular points (a), (e) and (f) of Article 81(2) thereof,
Having regard to the proposal from the European Commission,
After transmission of the draft legislative act to the national parliaments,
Having regard to the opinion of the European Economic and Social Committee (1),
Acting in accordance with the ordinary legislative procedure (2),
Whereas:
(1)
The Union has set itself the objective of maintaining and developing an area of freedom, security and justice in which the free movement of persons is ensured. For the gradual establishment of such an area, the Union is to adopt measures relating to judicial cooperation in civil matters having cross-border implications, particularly when necessary for the proper functioning of the internal market.
(2)
In accordance with Article 81(2) of the Treaty on the Functioning of the European Union (TFEU), such measures may include measures aimed at ensuring, inter alia, the mutual recognition and enforcement of judgments between Member States, effective access to justice and the elimination of obstacles to the proper functioning of civil proceedings, if necessary by promoting the compatibility of the rules on civil procedure applicable in the Member States.
(3)
On 24 October 2006, by way of the ‘Green Paper on improving the efficiency of the enforcement of judgments in the European Union: the attachment of bank accounts’, the Commission launched a consultation on the need for a uniform European procedure for the preservation of bank accounts and the possible features of such a procedure.
(4)
In the Stockholm Programme of December 2009 (3), which sets freedom, security and justice priorities for 2010 to 2014, the European Council invited the Commission to assess the need for, and the feasibility of, providing for certain provisional, including protective, measures at Union level, to prevent for example the disappearance of assets before the enforcement of a claim, and to put forward appropriate proposals for improving the efficiency of enforcement of judgments in the Union regarding bank accounts and debtors’ assets.
(5)
National procedures for obtaining protective measures such as account preservation orders exist in all Member States, but the conditions for the grant of such measures and the efficiency of their implementation vary considerably. Moreover, recourse to national protective measures may prove cumbersome in cases having cross-border implications, in particular when the creditor seeks to preserve several accounts located in different Member States. It therefore seems necessary and appropriate to adopt a binding and directly applicable legal instrument of the Union which establishes a new Union procedure allowing, in cross-border cases, for the preservation, in an efficient and speedy way, of funds held in bank accounts.
(6)
The procedure established by this Regulation should serve as an additional and optional means for the creditor, who remains free to make use of any other procedure for obtaining an equivalent measure under national law.
(7)
A creditor should be able to obtain a protective measure in the form of a European Account Preservation Order (‘Preservation Order’ or ‘Order’) preventing the transfer or withdrawal of funds held by his debtor in a bank account maintained in a Member State if there is a risk that, without such a measure, the subsequent enforcement of his claim against the debtor will be impeded or made substantially more difficult. The preservation of funds held in the debtor’s account should have the effect of preventing not only the debtor himself, but also persons authorised by him to make payments through that account, for example by way of a standing order or through direct debit or the use of a credit card, from using the funds.
(8)
The scope of this Regulation should cover all civil and commercial matters apart from certain well-defined matters. In particular, this Regulation should not apply to claims against a debtor in insolvency proceedings. This should mean that no Preservation Order can be issued against the debtor once insolvency proceedings as defined in Council Regulation (EC) No 1346/2000 (4) have been opened in relation to him. On the other hand, the exclusion should allow the Preservation Order to be used to secure the recovery of detrimental payments made by such a debtor to third parties.
(9)
This Regulation should apply to accounts held with credit institutions whose business is to take deposits or other repayable funds from the public and to grant credits for their own account.
It should thus not apply to financial institutions which do not take such deposits, for instance institutions providing financing for export and investment projects or projects in developing countries or institutions providing financial market services. Furthermore, this Regulation should not apply to accounts held by or with central banks when acting in their capacity as monetary authorities, nor to accounts that cannot be preserved by national orders equivalent to a Preservation Order or which are otherwise immune from seizure under the law of the Member State where the account in question is maintained.
(10)
This Regulation should apply to cross-border cases only and should define what constitutes a cross-border case in this particular context. For the purposes of this Regulation, a cross-border case should be considered to exist when the court dealing with the application for the Preservation Order is located in one Member State and the bank account concerned by the Order is maintained in another Member State. A cross-border case should also be considered to exist when the creditor is domiciled in one Member State and the court and the bank account to be preserved are located in another Member State.
This Regulation should not apply to the preservation of accounts maintained in the Member State of the court seized of the application for the Preservation Order if the creditor’s domicile is also in that Member State, even if the creditor applies at the same time for a Preservation Order which concerns an account or accounts maintained in another Member State. In such a case, the creditor should make two separate applications, one for a Preservation Order and one for a national measure.
(11)
The procedure for a Preservation Order should be available to a creditor wishing to secure the enforcement of a later judgment on the substance of the matter prior to initiating proceedings on the substance of the matter and at any stage during such proceedings. It should also be available to a creditor who has already obtained a judgment, court settlement or authentic instrument requiring the debtor to pay the creditor’s claim.
(12)
The Preservation Order should be available for the purpose of securing claims that have already fallen due. It should also be available for claims that are not yet due as long as such claims arise from a transaction or an event that has already occurred and their amount can be determined, including claims relating to tort, delict or quasi-delict and civil claims for damages or restitution which are based on an act giving rise to criminal proceedings.
A creditor should be able to request that the Preservation Order be issued in the amount of the principal claim or in a lower amount. The latter may be in his interest, for instance, where he has already obtained some other security for part of his claim.
(13)
In order to ensure a close link between the proceedings for the Preservation Order and the proceedings on the substance of the matter, international jurisdiction to issue the Order should lie with the courts of the Member State whose courts have jurisdiction to rule on the substance of the matter. For the purposes of this Regulation, the notion of proceedings on the substance of the matter should cover any proceedings aimed at obtaining an enforceable title on the underlying claim including, for instance, summary proceedings concerning orders to pay and proceedings such as the French ‘procédure de référé’. If the debtor is a consumer domiciled in a Member State, jurisdiction to issue the Order should lie only with the courts of that Member State.
(14)
The conditions for issuing the Preservation Order should strike an appropriate balance between the interest of the creditor in obtaining an Order and the interest of the debtor in preventing abuse of the Order.
Consequently, when the creditor applies for a Preservation Order prior to obtaining a judgment, the court with which the application is lodged should have to be satisfied on the basis of the evidence submitted by the creditor that the creditor is likely to succeed on the substance of his claim against the debtor.
Furthermore, the creditor should be required in all situations, including when he has already obtained a judgment, to demonstrate to the satisfaction of the court that his claim is in urgent need of judicial protection and that, without the Order, the enforcement of the existing or a future judgment may be impeded or made substantially more difficult because there is a real risk that, by the time the creditor is able to have the existing or a future judgment enforced, the debtor may have dissipated, concealed or destroyed his assets or have disposed of them under value, to an unusual extent or through unusual action.
The court should assess the evidence submitted by the creditor to support the existence of such a risk. This could relate, for instance, to the debtor’s conduct in respect of the creditor’s claim or in a previous dispute between the parties, to the debtor’s credit history, to the nature of the debtor’s assets and to any recent action taken by the debtor with regard to his assets. In assessing the evidence, the court may consider that withdrawals from accounts and instances of expenditure by the debtor to sustain the normal course of his business or recurrent family expenses are not, in themselves, unusual. The mere non-payment or contesting of the claim or the mere fact that the debtor has more than one creditor should not, in themselves, be considered sufficient evidence to justify the issuing of an Order. Nor should the mere fact that the financial circumstances of the debtor are poor or deteriorating, in itself, constitute a sufficient ground for the issuing of an Order. However, the court may take these factors into account in the overall assessment of the existence of the risk.
(15)
In order to ensure the surprise effect of the Preservation Order, and to ensure that it will be a useful tool for a creditor trying to recover debts from a debtor in cross-border cases, the debtor should not be informed about the creditor’s application nor be heard prior to the issue of the Order or notified of the Order prior to its implementation. Where, on the basis of the evidence and information provided by the creditor or, if applicable, by his witness(es), the court is not satisfied that the preservation of the account or accounts in question is justified, it should not issue the Order.
(16)
In situations where the creditor applies for a Preservation Order before initiating proceedings on the substance of the matter before a court, this Regulation should oblige him to initiate such proceedings within a specified period of time and should also oblige him to provide proof of such initiation to the court with which he lodged his application for an Order. Should the creditor fail to comply with this obligation, the Order should be revoked by the court of its own motion or should terminate automatically.
(17)
In view of the absence of a prior hearing of the debtor, this Regulation should provide for specific safeguards in order to prevent abuse of the Order and to protect the debtor’s rights.
(18)
One such important safeguard should be the possibility of requiring the creditor to provide security so as to ensure that the debtor can be compensated at a later stage for any damage caused to him by the Preservation Order. Depending on national law, such security could be provided in the form of a security deposit or an alternative assurance, such as a bank guarantee or a mortgage. The court should have discretion in determining the amount of security sufficient to prevent abuse of the Order and to ensure compensation to the debtor and it should be open to the court, in the absence of specific evidence as to the amount of the potential damage, to consider the amount in which the Order is to be issued as a guideline for determining the amount of the security.
In cases where the creditor has not yet obtained a judgment, court settlement or authentic instrument requiring the debtor to pay the creditor’s claim, the provision of security should be the rule and the court should dispense with this requirement, or require the provision of security in a lower amount, only exceptionally if it considers that such security is inappropriate, superfluous or disproportionate in the circumstances of the case. Such circumstances could be, for instance, that the creditor has a particularly strong case but does not have sufficient means to provide security, that the claim relates to maintenance or to the payment of wages or that the size of the claim is such that the Order is unlikely to cause any damage to the debtor, for instance a small business debt.
In cases where the creditor has already obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, the provision of security should be left to the discretion of the court. The provision of security may, for instance, be appropriate, except in the abovementioned exceptional circumstances, where the judgment the enforcement of which the Preservation Order intends to secure is not yet enforceable or only provisionally enforceable due to a pending appeal.
(19)
Another important element for striking an appropriate balance between the creditor’s and the debtor’s interests should be a rule on the creditor’s liability for any damage caused to the debtor by the Preservation Order. This Regulation should therefore, as a minimum standard, provide for the liability of the creditor where the damage caused to the debtor by the Preservation Order is due to fault on the creditor’s part. In this context, the burden of proof should lie with the debtor. As regards the grounds for liability specified in this Regulation, provision should be made for a harmonised rule establishing a rebuttable presumption of fault on the part of the creditor.
Furthermore, the Member States should be able to maintain or introduce in their national law grounds for liability other than those specified in this Regulation. For such other grounds of liability, the Member States should also be able to maintain or introduce other types of liability, such as strict liability.
This Regulation should also lay down a conflict-of-laws rule specifying that the law applicable to the creditor’s liability should be the law of the Member State of enforcement. Where there are several Member States of enforcement, the law applicable should be the law of the Member State of enforcement in which the debtor is habitually resident. In a case in which the debtor is not habitually resident in any of the Member States of enforcement, the law applicable should be the law of the Member State of enforcement with which the case has the closest connection. In determining the closest connection, the size of the amount preserved in the different Member States of enforcement could be one of the factors to be taken into account by the court.
(20)
In order to overcome existing practical difficulties in obtaining information about the whereabouts of the debtor’s bank account in a cross-border context, this Regulation should set out a mechanism allowing the creditor to request that the information needed to identify the debtor’s account be obtained by the court, before a Preservation Order is issued, from the designated information authority of the Member State in which the creditor believes that the debtor holds an account. Given the particular nature of such an intervention by public authorities and of such access to private data, access to account information should, as a rule, be given only in cases where the creditor has already obtained an enforceable judgment, court settlement or authentic instrument. However, by way of exception, it should be possible for the creditor to make a request for account information even though his judgment, court settlement or authentic instrument is not yet enforceable. Such a request should be possible where the amount to be preserved is substantial taking into account the relevant circumstances and the court is satisfied, on the basis of the evidence submitted by the creditor, that there is an urgent need for such account information because there is a risk that, without it, the subsequent enforcement of the creditor’s claim against the debtor is likely to be jeopardised and that this could consequently lead to a substantial deterioration of the creditor’s financial situation.
To allow that mechanism to work, the Member States should make available in their national law one or more methods for obtaining such information which are effective and efficient and which are not disproportionately costly or time-consuming. The mechanism should apply only if all the conditions and requirements for issuing the Preservation Order are met and the creditor has duly substantiated in his request why there are reasons to believe that the debtor holds one or more accounts in a specific Member State, for instance because the debtor works or exercises a professional activity in that Member State or has property there.
(21)
In order to ensure protection of the personal data of the debtor, the information obtained regarding the identification of the debtor’s bank account or accounts should not be provided to the creditor. It should be provided only to the requesting court and, exceptionally, to the debtor’s bank if the bank or other entity responsible for enforcing the Order in the Member State of enforcement is not able to identify an account of the debtor on the basis of the information provided in the Order, for instance where there are accounts held with the same bank by several persons having the same name and the same address. Where, in such a case, it is indicated in the Order that the number or numbers of the account(s) to be preserved was or were obtained through a request for information, the bank should request that information from the information authority of the Member State of enforcement and should be able to make such a request in an informal and simple manner.
(22)
This Regulation should grant the creditor the right to appeal against a refusal to issue the Preservation Order. That right should be without prejudice to the possibility for the creditor to make a new application for a Preservation Order on the basis of new facts or new evidence.
(23)
Enforcement structures for preserving bank accounts vary considerably in the Member States. In order to avoid duplication of those structures in the Member States and to respect national procedures to the extent possible, this Regulation should, as regards the enforcement and actual implementation of the Preservation Order, build on the methods and structures in place for the enforcement and implementation of equivalent national orders in the Member State in which the Order is to be enforced.
(24)
In order to ensure swift enforcement, this Regulation should provide for transmission of the Order from the Member State of origin to the competent authority of the Member State of enforcement by any appropriate means which ensure that the content of the documents transmitted is true and faithful and easily legible.
(25)
Upon receiving the Preservation Order, the competent authority of the Member State of enforcement should take the necessary steps to have the Order enforced in accordance with its national law, either by transmitting the Order received to the bank or other entity responsible for enforcing such orders in that Member State or, where national law so provides, by otherwise instructing the bank to implement the Order.
(26)
Depending on the method available under the law of the Member State of enforcement for equivalent national orders, the Preservation Order should be implemented by blocking the preserved amount in the debtor’s account or, where national law so provides, by transferring that amount to an account dedicated for preservation purposes, which could be an account held by either the competent enforcement authority, the court, the bank with which the debtor holds his account or a bank designated as coordinating entity for the preservation in a given case.
(27)
This Regulation should not prevent the payment of fees for the enforcement of the Preservation Order from being requested in advance. This issue should be left to the national law of the Member State in which the Order is to be enforced.
(28)
A Preservation Order should have the same rank, if any, as an equivalent national order in the Member State of enforcement. If, under national law, certain enforcement measures have priority over preservation measures, the same priority should be given to them in relation to Preservation Orders under this Regulation. For the purposes of this Regulation, the in personam orders which exist in some national legal systems should be considered to be equivalent national orders.
(29)
This Regulation should provide for the imposition on the bank or other entity responsible for enforcing the Preservation Order in the Member State of enforcement of an obligation to declare whether and, if so, to what extent the Order has led to the preservation of any funds of the debtor, and of an obligation on the creditor to ensure the release of any funds preserved that exceed the amount specified in the Order.
(30)
This Regulation should safeguard the debtor’s right to a fair trial and his right to an effective remedy and should therefore, having regard to the ex parte nature of the proceedings for the issue of the Preservation Order, enable him to contest the Order or its enforcement on the grounds provided for in this Regulation immediately after the implementation of the Order.
(31)
In this context, this Regulation should require that the Preservation Order, all documents submitted by the creditor to the court in the Member State of origin and the necessary translations be served on the debtor promptly after the implementation of the Order. The court should have discretionary powers to append any further documents on which it based its decision and which the debtor might need for his remedy action, such as verbatim transcripts of any oral hearing.
(32)
The debtor should be able to request a review of the Preservation Order, in particular if the conditions or requirements set out in this Regulation were not met or if the circumstances that led to the issuing of the Order have changed in such a way that the issuing of the Order would no longer be founded. For instance, a remedy should be available to the debtor if the case did not constitute a cross-border case as defined in this Regulation, if the jurisdiction rules set out in this Regulation were not respected, if the creditor did not initiate proceedings on the substance of the matter within the period of time provided for in this Regulation and the court did not, as a consequence, revoke the Order of its own motion or the Order did not terminate automatically, if the creditor’s claim was not in need of urgent protection in the form of a Preservation Order because there was no risk that the subsequent enforcement of that claim would be impeded or made substantially more difficult, or if the provision of security was not in conformity with the requirements set out in this Regulation.
A remedy should also be available to the debtor if the Order and the declaration on the preservation have not been served on him as provided for in this Regulation or if the documents served on him did not meet the language requirements provided for in this Regulation. However, such a remedy should not be granted if the lack of service or translation is cured within a given period of time. In order to cure the lack of service, the creditor should make a request to the body responsible for service in the Member State of origin to have the relevant documents served by registered post on the debtor or, where the debtor has agreed to collect the documents at the court, should provide the necessary translations of the documents to the court. Such a request should not be required if the lack of service has already been cured by other means, for instance if, in accordance with national law, the court initiated the service of its own motion.
(33)
The question as to who has to provide any translations required under this Regulation and who has to bear the costs for such translations is left to national law.
(34)
Jurisdiction to grant the remedies against the issue of the Preservation Order should lie with the courts of the Member State in which the Order was issued. Jurisdiction to grant the remedies against the enforcement of the Order should lie with the courts or, where applicable, with the competent enforcement authorities in the Member State of enforcement.
(35)
The debtor should have the right to apply for the release of the preserved funds if he provides appropriate alternative security. Such alternative security could be provided in the form of a security deposit or an alternative assurance, such as a bank guarantee or a mortgage.
(36)
This Regulation should ensure that the preservation of the debtor’s account does not affect amounts which are exempt from seizure under the law of the Member State of enforcement, for example amounts necessary to ensure the livelihood of the debtor and his family. Depending on the procedural system applicable in that Member State, the relevant amount should either be exempted ex officio by the body responsible, which could be the court, the bank or the competent enforcement authority, before the Order is implemented, or be exempted at the request of the debtor after the implementation of the Order. Where accounts in several Member States are preserved and the exemption has been applied more than once, the creditor should be able to apply to the competent court of any of the Member States of enforcement or, where the national law of the Member State of enforcement concerned so provides, to the competent enforcement authority in that Member State, for an adjustment of the exemption applied in that Member State.
(37)
In order to ensure that the Preservation Order is issued and enforced swiftly and without delay, this Regulation should establish time-limits by which the different steps in the procedure must be completed. Courts or authorities involved in the procedure should only be allowed to derogate from those time-limits in exceptional circumstances, for instance in cases which are legally or factually complex.
(38)
For the purposes of calculating the periods and time-limits provided for in this Regulation, Regulation (EEC, Euratom) No 1182/71 of the Council (5) should apply.
(39)
In order to facilitate the application of this Regulation, provision should be made for an obligation on the Member States to communicate certain information regarding their legislation and procedures relating to Preservation Orders and equivalent national orders to the Commission.
(40)
In order to facilitate the application of this Regulation in practice, standard forms should be established, in particular, for the application for an Order, for the Order itself, for the declaration concerning the preservation of funds and for the application for a remedy or appeal under this Regulation.
(41)
To increase the efficiency of proceedings, this Regulation should allow for the greatest possible use of modern communication technologies accepted under the procedural rules of the Member States concerned, particularly for the purposes of filling in the standard forms provided for in this Regulation and of communication between the authorities involved in the proceedings. Furthermore, the methods for signing the Preservation Order and other documents under this Regulation should be technologically neutral in order to allow for the application of existing methods, such as digital certification or secure authentication, and for future technical developments in this field.
(42)
In order to ensure uniform conditions for the implementation of this Regulation, implementing powers should be conferred on the Commission with regard to the establishment and subsequent amendment of the standard forms provided for in this Regulation. Those powers should be exercised in accordance with Regulation (EU) No 182/2011 of the European Parliament and of the Council (6).
(43)
The advisory procedure should be used for the adoption of implementing acts establishing and subsequently amending the standard forms provided for in this Regulation in accordance with Article 4 of Regulation (EU) No 182/2011.
(44)
This Regulation respects the fundamental rights and observes the principles recognised in the Charter of Fundamental Rights of the European Union. In particular, it seeks to ensure respect for private and family life, the protection of personal data, the right to property, and the right to an effective remedy and to a fair trial as established in Articles 7, 8, 17 and 47 thereof respectively.
(45)
In the context of access to personal data and the use and transmission of such data under this Regulation, the requirements of Directive 95/46/EC of the European Parliament and of the Council (7), as transposed into the national law of the Member States, should be complied with.
(46)
For the purposes of the application of this Regulation, it is however necessary to lay down certain specific conditions for access to personal data and for the use and transmission of such data. In this context, the opinion of the European Data Protection Supervisor (8) has been taken into account. Notification of the data subject should take place in accordance with national law. However, the notification of the debtor about the disclosure of information relating to his account or accounts should be deferred for 30 days, in order to prevent an early notification from jeopardising the effect of the Preservation Order.
(47)
Since the objective of this Regulation, namely to establish a Union procedure for a protective measure which enables a creditor to obtain a Preservation Order preventing the subsequent enforcement of the creditor’s claim from being jeopardised through the transfer or withdrawal of funds held by the debtor in a bank account within the Union, cannot be sufficiently achieved by the Member States but can rather, by reason of its scale and effects, be better achieved at Union level, the Union may adopt measures, in accordance with the principle of subsidiarity as set out in Article 5 of the Treaty on European Union (TEU). In accordance with the principle of proportionality, as set out in that Article, this Regulation does not go beyond what is necessary in order to achieve that objective.
(48)
This Regulation should apply only to those Member States which are bound by it in accordance with the Treaties. The procedure for obtaining a Preservation Order provided for in this Regulation should therefore be available only to creditors who are domiciled in a Member State bound by this Regulation and Orders issued under this Regulation should relate only to the preservation of bank accounts which are maintained in such a Member State.
(49)
In accordance with Article 3 of Protocol No 21 on the position of the United Kingdom and Ireland in respect of the area of freedom, security and justice, annexed to the TEU and to the TFEU, Ireland has notified its wish to take part in the adoption and application of this Regulation.
(50)
In accordance with Articles 1 and 2 of Protocol No 21 on the position of the United Kingdom and Ireland in respect of the area of freedom, security and justice, annexed to the TEU and to the TFEU, and without prejudice to Article 4 of that Protocol, the United Kingdom is not taking part in the adoption of this Regulation and is not bound by it or subject to its application.
(51)
In accordance with Articles 1 and 2 of Protocol No 22 on the position of Denmark, annexed to the TEU and to the TFEU, Denmark is not taking part in the adoption of this Regulation and is not bound by it or subject to its application,
HAVE ADOPTED THIS REGULATION:
CHAPTER 1
SUBJECT MATTER, SCOPE AND DEFINITIONS
Article 1
Subject matter
1. This Regulation establishes a Union procedure enabling a creditor to obtain a European Account Preservation Order (‘Preservation Order’ or ‘Order’) which prevents the subsequent enforcement of the creditor’s claim from being jeopardised through the transfer or withdrawal of funds up to the amount specified in the Order which are held by the debtor or on his behalf in a bank account maintained in a Member State.
2. The Preservation Order shall be available to the creditor as an alternative to preservation measures under national law.
Article 2
Scope
1. This Regulation applies to pecuniary claims in civil and commercial matters in cross-border cases as defined in Article 3, whatever the nature of the court or tribunal concerned (the ‘court’). It does not extend, in particular, to revenue, customs or administrative matters or to the liability of the State for acts and omissions in the exercise of State authority (‘acta iure imperii’).
2. This Regulation does not apply to:
(a)
rights in property arising out of a matrimonial relationship or out of a relationship deemed by the law applicable to such relationship to have comparable effects to marriage;
(b)
wills and succession, including maintenance obligations arising by reason of death;
(c)
claims against a debtor in relation to whom bankruptcy proceedings, proceedings for the winding-up of insolvent companies or other legal persons, judicial arrangements, compositions, or analogous proceedings have been opened;
(d)
social security;
(e)
arbitration.
3. This Regulation does not apply to bank accounts which are immune from seizure under the law of the Member State in which the account is maintained nor to accounts maintained in connection with the operation of any system as defined in point (a) of Article 2 of Directive 98/26/EC of the European Parliament and of the Council (9).
4. This Regulation does not apply to bank accounts held by or with central banks when acting in their capacity as monetary authorities.
Article 3
Cross-border cases
1. For the purposes of this Regulation, a cross-border case is one in which the bank account or accounts to be preserved by the Preservation Order are maintained in a Member State other than:
(a)
the Member State of the court seised of the application for the Preservation Order pursuant to Article 6; or
(b)
the Member State in which the creditor is domiciled.
2. The relevant moment for determining whether a case is a cross-border case is the date on which the application for the Preservation Order is lodged with the court having jurisdiction to issue the Preservation Order.
Article 4
Definitions
For the purposes of this Regulation:
(1)
‘bank account’ or ‘account’ means any account containing funds which is held with a bank in the name of the debtor or in the name of a third party on behalf of the debtor;
(2)
‘bank’ means a credit institution as defined in point (1) of Article 4(1) of Regulation (EU) No 575/2013 of the European Parliament and of the Council (10), including branches, within the meaning of point (17) of Article 4(1) of that Regulation, of credit institutions having their head offices inside or, in accordance with Article 47 of Directive 2013/36/EU of the European Parliament and of the Council (11), outside the Union where such branches are located in the Union;
(3)
‘funds’ means money credited to an account in any currency, or similar claims for the repayment of money, such as money market deposits;
(4)
‘Member State in which the bank account is maintained’ means:
(a)
the Member State indicated in the account’s IBAN (International Bank Account Number); or
(b)
for a bank account which does not have an IBAN, the Member State in which the bank with which the account is held has its head office or, where the account is held with a branch, the Member State in which the branch is located;
(5)
‘claim’ means a claim for payment of a specific amount of money that has fallen due or a claim for payment of a determinable amount of money arising from a transaction or an event that has already occurred, provided that such a claim can be brought before a court;
(6)
‘creditor’ means a natural person domiciled in a Member State or a legal person domiciled in a Member State or any other entity domiciled in a Member State having legal capacity to sue or be sued under the law of a Member State, who or which applies for, or has already obtained, a Preservation Order relating to a claim;
(7)
‘debtor’ means a natural person or a legal person or any other entity having legal capacity to sue or be sued under the law of a Member State, against whom or which the creditor seeks to obtain, or has already obtained, a Preservation Order relating to a claim;
(8)
‘judgment’ means any judgment given by a court of a Member State, whatever the judgment may be called, including a decision on the determination of costs or expenses by an officer of the court;
(9)
‘court settlement’ means a settlement which has been approved by a court of a Member State or concluded before a court of a Member State in the course of proceedings;
(10)
‘authentic instrument’ means a document which has been formally drawn up or registered as an authentic instrument in a Member State and the authenticity of which:
(a)
relates to the signature and the content of the instrument; and
(b)
has been established by a public authority or other authority empowered for that purpose;
(11)
‘Member State of origin’ means the Member State in which the Preservation Order was issued;
(12)
‘Member State of enforcement’ means the Member State in which the bank account to be preserved is maintained;
(13)
‘information authority’ means the authority which a Member State has designated as competent for the purposes of obtaining the necessary information on the debtor’s account or accounts pursuant to Article 14;
(14)
‘competent authority’ means the authority or authorities which a Member State has designated as competent for receipt, transmission or service pursuant to Article 10(2), Article 23(3), (5) and (6), Articles 25(3), 27(2) and 28(3) and the second subparagraph of Article 36(5);
(15)
‘domicile’ means domicile as determined in accordance with Articles 62 and 63 of Regulation (EU) No 1215/2012 of the European Parliament and of the Council (12).
CHAPTER 2
PROCEDURE FOR OBTAINING A PRESERVATION ORDER
Article 5
Availability
The Preservation Order shall be available to the creditor in the following situations:
(a)
before the creditor initiates proceedings in a Member State against the debtor on the substance of the matter, or at any stage during such proceedings up until the issuing of the judgment or the approval or conclusion of a court settlement;
(b)
after the creditor has obtained in a Member State a judgment, court settlement or authentic instrument which requires the debtor to pay the creditor’s claim.
Article 6
Jurisdiction
1. Where the creditor has not yet obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, jurisdiction to issue a Preservation Order shall lie with the courts of the Member State which have jurisdiction to rule on the substance of the matter in accordance with the relevant rules of jurisdiction applicable.
2. Notwithstanding paragraph 1, where the debtor is a consumer who has concluded a contract with the creditor for a purpose which can be regarded as being outside the debtor’s trade or profession, jurisdiction to issue a Preservation Order intended to secure a claim relating to that contract shall lie only with the courts of the Member State in which the debtor is domiciled.
3. Where the creditor has already obtained a judgment or court settlement, jurisdiction to issue a Preservation Order for the claim specified in the judgment or court settlement shall lie with the courts of the Member State in which the judgment was issued or the court settlement was approved or concluded.
4. Where the creditor has obtained an authentic instrument, jurisdiction to issue a Preservation Order for the claim specified in that instrument shall lie with the courts designated for that purpose in the Member State in which that instrument was drawn up.
Article 7
Conditions for issuing a Preservation Order
1. The court shall issue the Preservation Order when the creditor has submitted sufficient evidence to satisfy the court that there is an urgent need for a protective measure in the form of a Preservation Order because there is a real risk that, without such a measure, the subsequent enforcement of the creditor’s claim against the debtor will be impeded or made substantially more difficult.
2. Where the creditor has not yet obtained in a Member State a judgment, court settlement or authentic instrument requiring the debtor to pay the creditor’s claim, the creditor shall also submit sufficient evidence to satisfy the court that he is likely to succeed on the substance of his claim against the debtor.
Article 8
Application for a Preservation Order
1. Applications for a Preservation Order shall be lodged using the form established in accordance with the advisory procedure referred to in Article 52(2).
2. The application shall include the following information:
(a)
the name and address of the court with which the application is lodged;
(b)
details concerning the creditor: name and contact details and, where applicable, name and contact details of the creditor’s representative, and:
(i)
where the creditor is a natural person, his date of birth and, if applicable and available, his identification or passport number; or
(ii)
where the creditor is a legal person or any other entity having legal capacity to sue or be sued under the law of a Member State, the State of its incorporation, formation or registration and its identification or registration number or, where no such number exists, the date and place of its incorporation, formation or registration;
(c)
details concerning the debtor: name and contact details and, where applicable, name and contact details of the debtor’s representative and, if available:
(i)
where the debtor is a natural person, his date of birth and identification or passport number; or
(ii)
where the debtor is a legal person or any other entity having legal capacity to sue or be sued under the law of a Member State, the State of its incorporation, formation or registration and its identification or registration number or, where no such number exists, the date and place of its incorporation, formation or registration;
(d)
a number enabling the identification of the bank, such as the IBAN or BIC and/or the name and address of the bank, with which the debtor holds one or more accounts to be preserved;
(e)
if available, the number of the account or accounts to be preserved and, in such a case, an indication as to whether any other accounts held by the debtor with the same bank should be preserved;
(f)
where none of the information required under point (d) can be provided, a statement that a request is made for the obtaining of account information pursuant to Article 14, where such a request is possible, and a substantiation as to why the creditor believes that the debtor holds one or more accounts with a bank in a specific Member State;
(g)
the amount for which the Preservation Order is sought:
(i)
where the creditor has not yet obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, the amount of the principal claim or part thereof and of any interest recoverable pursuant to Article 15;
(ii)
where the creditor has already obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, the amount of the principal claim as specified in the judgment, court settlement or authentic instrument or part thereof and of any interest and costs recoverable pursuant to Article 15;
(h)
where the creditor has not yet obtained a judgment, court settlement or authentic instrument:
(i)
a description of all relevant elements supporting the jurisdiction of the court with which the application for the Preservation Order is lodged;
(ii)
a description of all relevant circumstances invoked as the basis of the claim, and, where applicable, of the interest claimed;
(iii)
a statement indicating whether the creditor has already initiated proceedings against the debtor on the substance of the matter;
(i)
where the creditor has already obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, a declaration that the judgment, court settlement or authentic instrument has not yet been complied with or, where it has been complied with in part, an indication of the extent of non-compliance;
(j)
a description of all relevant circumstances justifying the issuing of the Preservation Order as required by Article 7(1);
(k)
where applicable, an indication of the reasons why the creditor believes he should be exempted from providing security pursuant to Article 12;
(l)
a list of the evidence provided by the creditor;
(m)
a declaration as provided for in Article 16 as to whether the creditor has lodged with other courts or authorities an application for an equivalent national order or whether such an order has already been obtained or refused and, if obtained, the extent to which it has been implemented;
(n)
an optional indication of the creditor’s bank account to be used for any voluntary payment of the claim by the debtor;
(o)
a declaration that the information provided by the creditor in the application is true and complete to the best of his knowledge and that the creditor is aware that any deliberately false or incomplete statements may lead to legal consequences under the law of the Member State in which the application is lodged or to liability pursuant to Article 13.
3. The application shall be accompanied by all relevant supporting documents and, where the creditor has already obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, by a copy of the judgment, court settlement or authentic instrument which satisfies the conditions necessary to establish its authenticity.
4. The application and supporting documents may be submitted by any means of communication, including electronic, which are accepted under the procedural rules of the Member State in which the application is lodged.
Article 9
Taking of evidence
1. The court shall take its decision by means of a written procedure on the basis of the information and evidence provided by the creditor in or with his application. If the court considers that the evidence provided is insufficient, it may, where national law so allows, request the creditor to provide additional documentary evidence.
2. Notwithstanding paragraph 1 and subject to Article 11, the court may, provided that this does not delay the proceedings unduly, also use any other appropriate method of taking evidence available under its national law, such as an oral hearing of the creditor or of his witness(es) including through videoconference or other communication technology.
Article 10
Initiation of proceedings on the substance of the matter
1. Where the creditor has applied for a Preservation Order before initiating proceedings on the substance of the matter, he shall initiate such proceedings and provide proof of such initiation to the court with which the application for the Preservation Order was lodged within 30 days of the date on which he lodged the application or within 14 days of the date of the issue of the Order, whichever date is the later. The court may also, at the request of the debtor, extend that time period, for example in order to allow the parties to settle the claim, and shall inform the two parties accordingly.
2. If the court has not received proof of the initiation of proceedings within the time period referred to in paragraph 1, the Preservation Order shall be revoked or shall terminate and the parties shall be informed accordingly.
Where the court that issued the Order is located in the Member State of enforcement, the revocation or termination of the Order in that Member State shall be done in accordance with the law of that Member State.
Where the revocation or termination needs to be implemented in a Member State other than the Member State of origin, the court shall revoke the Preservation Order by using the revocation form established by means of implementing acts adopted in accordance with the advisory procedure referred to in Article 52(2), and shall transmit the revocation form in accordance with Article 29 to the competent authority of the Member State of enforcement. That authority shall take the necessary steps by applying Article 23 as appropriate to have the revocation or termination implemented.
3. For the purposes of paragraph 1, proceedings on the substance of the matter shall be deemed to have been initiated:
(a)
at the time when the document instituting the proceedings or an equivalent document is lodged with the court, provided that the creditor has not subsequently failed to take the steps he was required to take to have service effected on the debtor; or
(b)
if the document has to be served before being lodged with the court, at the time when it is received by the authority responsible for service, provided that the creditor has not subsequently failed to take the steps he was required to take to have the document lodged with the court.
The authority responsible for service referred to in point (b) of the first subparagraph shall be the first authority receiving the documents to be served.
Article 11
Ex parte procedure
The debtor shall not be notified of the application for a Preservation Order or be heard prior to the issuing of the Order.
Article 12
Security to be provided by the creditor
1. Before issuing a Preservation Order in a case where the creditor has not yet obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, the court shall require the creditor to provide security for an amount sufficient to prevent abuse of the procedure provided for by this Regulation and to ensure compensation for any damage suffered by the debtor as a result of the Order to the extent that the creditor is liable for such damage pursuant to Article 13.
By way of exception, the court may dispense with the requirement set out in the first subparagraph if it considers that the provision of security referred to in that subparagraph is inappropriate in the circumstances of the case.
2. Where the creditor has already obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, the court may, before issuing the Order, require the creditor to provide security as referred to in the first subparagraph of paragraph 1 if it considers this necessary and appropriate in the circumstances of the case.
3. If the court requires security to be provided pursuant to this Article, it shall inform the creditor of the amount required and of the forms of security acceptable under the law of the Member State in which the court is located. It shall indicate to the creditor that it will issue the Preservation Order once security in accordance with those requirements has been provided.
Article 13
Liability of the creditor
1. The creditor shall be liable for any damage caused to the debtor by the Preservation Order due to fault on the creditor’s part. The burden of proof shall lie with the debtor.
2. In the following cases, the fault of the creditor shall be presumed unless he proves otherwise:
(a)
if the Order is revoked because the creditor has failed to initiate proceedings on the substance of the matter, unless that omission was a consequence of the debtor’s payment of the claim or another form for settlement between the parties;
(b)
if the creditor has failed to request the release of over-preserved amounts as provided for in Article 27;
(c)
if it is subsequently found that the issue of the Order was not appropriate or appropriate only in a lower amount due to a failure on the part of the creditor to comply with his obligations under Article 16; or
(d)
if the Order is revoked or its enforcement terminated because the creditor has failed to comply with his obligations under this Regulation with regard to service or translation of documents or with regard to curing the lack of service or the lack of translation.
3. Notwithstanding paragraph 1, Member States may maintain or introduce in their national law other grounds or types of liability or rules on the burden of proof. All other aspects relating to the creditor’s liability towards the debtor not specifically addressed in paragraph 1 or 2 shall be governed by national law.
4. The law applicable to the liability of the creditor shall be the law of the Member State of enforcement.
If accounts are preserved in more than one Member State, the law applicable to the liability of the creditor shall be the law of the Member State of enforcement:
(a)
in which the debtor has his habitual residence as defined in Article 23 of Regulation (EC) No 864/2007 of the European Parliament and of the Council (13), or, failing that,
(b)
which has the closest connection with the case.
5. This Article does not deal with the question of possible liability of the creditor towards the bank or any third party.
Article 14
Request for the obtaining of account information
1. Where the creditor has obtained in a Member State an enforceable judgment, court settlement or authentic instrument which requires the debtor to pay the creditor’s claim and the creditor has reasons to believe that the debtor holds one or more accounts with a bank in a specific Member State, but knows neither the name and/or address of the bank nor the IBAN, BIC or another bank number allowing the bank to be identified, he may request the court with which the application for the Preservation Order is lodged to request that the information authority of the Member State of enforcement obtain the information necessary to allow the bank or banks and the debtor’s account or accounts to be identified.
Notwithstanding the first subparagraph, the creditor may make the request referred to in that subparagraph where the judgment, court settlement or authentic instrument obtained by the creditor is not yet enforceable and the amount to be preserved is substantial taking into account the relevant circumstances, and the creditor has submitted sufficient evidence to satisfy the court that there is an urgent need for account information because there is a risk that, without such information, the subsequent enforcement of the creditor’s claim against the debtor is likely to be jeopardised and that this could consequently lead to a substantial deterioration of the creditor’s financial situation.
2. The creditor shall make the request referred to in paragraph 1 in the application for the Preservation Order. The creditor shall substantiate why he believes that the debtor holds one or more accounts with a bank in the specific Member State and shall provide all relevant information available to him about the debtor and the account or accounts to be preserved. If the court with which the application for a Preservation Order is lodged considers that the creditor’s request is not sufficiently substantiated, it shall reject it.
3. When the court is satisfied that the creditor’s request is well substantiated and that all the conditions and requirements for issuing the Preservation Order are met, except for the information requirement set out in point (d) of Article 8(2) and, where applicable, the security requirement pursuant to Article 12, the court shall transmit the request for information to the information authority of the Member State of enforcement in accordance with Article 29.
4. To obtain the information referred to in paragraph 1, the information authority in the Member State of enforcement shall use one of the methods available in that Member State pursuant to paragraph 5.
5. Each Member State shall make available in its national law at least one of the following methods of obtaining the information referred to in paragraph 1:
(a)
an obligation on all banks in its territory to disclose, upon request by the information authority, whether the debtor holds an account with them;
(b)
access for the information authority to the relevant information where that information is held by public authorities or administrations in registers or otherwise;
(c)
the possibility for its courts to oblige the debtor to disclose with which bank or banks in its territory he holds one or more accounts where such an obligation is accompanied by an in personam order by the court prohibiting the withdrawal or transfer by him of funds held in his account or accounts up to the amount to be preserved by the Preservation Order; or
(d)
any other methods which are effective and efficient for the purposes of obtaining the relevant information, provided that they are not disproportionately costly or time-consuming.
Irrespective of the method or methods made available by a Member State, all authorities involved in obtaining the information shall act expeditiously.
6. As soon as the information authority of the Member State of enforcement has obtained the account information, it shall transmit it to the requesting court in accordance with Article 29.
7. If the information authority is unable to obtain the information referred to in paragraph 1, it shall inform the requesting court accordingly. Where, as a result of the unavailability of account information, the application for a Preservation Order is rejected in full, the requesting court shall without delay release any security that the creditor may have provided pursuant to Article 12.
8. Where under this Article the information authority is provided with information by a bank or is granted access to account information held by public authorities or administrations in registers, the notification of the debtor of the disclosure of his personal data shall be deferred for 30 days, in order to prevent an early notification from jeopardising the effect of the Preservation Order.
Article 15
Interest and costs
1. At the request of the creditor, the Preservation Order shall include any interest accrued under the law applicable to the claim up to the date when the Order is issued, provided that the amount or type of interest is not such that its inclusion constitutes a violation of overriding mandatory provisions in the law of the Member State of origin.
2. Where the creditor has already obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, the Preservation Order shall, at the request of the creditor, also include the costs of obtaining such judgment, settlement or instrument, to the extent that a determination has been made that those costs must be borne by the debtor.
Article 16
Parallel applications
1. The creditor may not submit to several courts at the same time parallel applications for a Preservation Order against the same debtor aimed at securing the same claim.
2. In his application for a Preservation Order, the creditor shall declare whether he has lodged with any other court or authority an application for an equivalent national order against the same debtor and aimed at securing the same claim or has already obtained such an order. He shall also indicate any applications for such an order which have been rejected as inadmissible or unfounded.
3. If the creditor obtains an equivalent national order against the same debtor and aimed at securing the same claim during the proceedings for the issuing of a Preservation Order, he shall without delay inform the court thereof and of any subsequent implementation of the national order granted. He shall also inform the court of any applications for an equivalent national order which have been rejected as inadmissible or unfounded.
4. Where the court is informed that the creditor has already obtained an equivalent national order, it shall consider, having regard to all the circumstances of the case, whether it is still appropriate to issue the Preservation Order, in full or in part.
Article 17
Decision on the application for the Preservation Order
1. The court seised of an application for a Preservation Order shall examine whether the conditions and requirements set out in this Regulation are met.
2. The court shall decide on the application without delay, but no later than by the expiry of the time-limits set out in Article 18.
3. Where the creditor has not provided all the information required by Article 8, the court may, unless the application is clearly inadmissible or unfounded, give the creditor the opportunity to complete or rectify the application within a period of time to be specified by the court. If the creditor fails to complete or rectify the application within that period, the application shall be rejected.
4. The Preservation Order shall be issued in the amount justified by the evidence referred to in Article 9 and as determined by the law applicable to the underlying claim, and shall include, where appropriate, interest and/or costs pursuant to Article 15.
The Order may not under any circumstances be issued in an amount exceeding the amount indicated by the creditor in his application.
5. The decision on the application shall be brought to the notice of the creditor in accordance with the procedure provided for by the law of the Member State of origin for equivalent national orders.
Article 18
Time-limits for the decision on the application for a Preservation Order
1. Where the creditor has not yet obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, the court shall issue its decision by the end of the tenth working day after the creditor lodged or, where applicable, completed his application.
2. Where the creditor has already obtained a judgment, court settlement or authentic instrument, the court shall issue its decision by the end of the fifth working day after the creditor lodged or, where applicable, completed his application.
3. Where the court determines pursuant to Article 9(2) that an oral hearing of the creditor and, as the case may be, his witness(es) is necessary, the court shall hold the hearing without delay and shall issue its decision by the end of the fifth working day after the hearing has taken place.
4. In the situations referred to in Article 12, the time-limits set out in paragraphs 1, 2 and 3 of this Article shall apply to the decision requiring the creditor to provide security. The court shall issue its decision on the application for a Preservation Order without delay once the creditor has provided the security required.
5. Notwithstanding paragraphs 1, 2 and 3 of this Article, in situations referred to in Article 14, the court shall issue its decision without delay once it has received the information referred to in Article 14(6) or (7), provided that any security required has been provided by the creditor by that time.
Article 19
Form and content of the Preservation Order
1. The Preservation Order shall be issued using the form established by means of implementing acts adopted in accordance with the advisory procedure referred to in Article 52(2) and shall bear a stamp, a signature and/or any other authentication of the court. The form shall consist of two parts:
(a)
part A, containing the information set out in paragraph 2 to be provided to the bank, the creditor and the debtor; and
(b)
part B, containing the information set out in paragraph 3 to be provided to the creditor and the debtor in addition to the information pursuant to paragraph 2.
2. Part A shall include the following information:
(a)
the name and address of the court and the file number of the case;
(b)
details of the creditor as indicated in point (b) of Article 8(2);
(c)
details of the debtor as indicated in point (c) of Article 8(2);
(d)
the name and address of the bank concerned by the Order;
(e)
if the creditor has provided the account number of the debtor in the application, the number of the account or accounts to be preserved, and, where applicable, an indication as to whether any other accounts held by the debtor with the same bank also have to be preserved;
(f)
where applicable, an indication that the number of any account to be preserved was obtained by means of a request pursuant to Article 14 and that the bank, where necessary pursuant to the second subparagraph of Article 24(4), is to obtain the number or numbers concerned from the information authority of the Member State of enforcement;
(g)
the amount to be preserved by the Order;
(h)
an instruction to the bank to implement the Order in accordance with Article 24;
(i)
the date of issue of the Order;
(j)
if the creditor has indicated an account in his application pursuant to point (n) of Article 8(2), an authorisation to the bank pursuant to Article 24(3) to release and transfer, if so requested by the debtor and if allowed by the law of the Member State of enforcement, funds up to the amount specified in the Order from the preserved account to the account that the creditor has indicated in his application;
(k)
information on where to find the electronic version of the form to be used for the declaration pursuant to Article 25.
3. Part B shall include the following information:
(a)
a description of the subject matter of the case and the court’s reasoning for issuing the Order;
(b)
the amount of the security provided by the creditor, if any;
(c)
where applicable, the time-limit for initiating the proceedings on the substance of the matter and for proving such initiation to the issuing court;
(d)
where applicable, an indication as to which documents must be translated pursuant to the second sentence of Article 49(1);
(e)
where applicable, an indication that the creditor is responsible for initiating the enforcement of the Order and consequently, where applicable, an indication that the creditor is responsible for transmitting it to the competent authority of the Member State of enforcement pursuant to Article 23(3) and for initiating service on the debtor pursuant to Article 28(2), (3) and (4); and
(f)
information about the remedies available to the debtor.
4. Where the Preservation Order concerns accounts in different banks, a separate form (part A pursuant to paragraph 2) shall be filled in for each bank. In such a case, the form provided to the creditor and the debtor (parts A and B pursuant to paragraphs 2 and 3 respectively) shall contain a list of all banks concerned.
Article 20
Duration of the preservation
The funds preserved by the Preservation Order shall remain preserved as provided for in the Order or in any subsequent modification or limitation of that Order pursuant to Chapter 4:
(a)
until the Order is revoked;
(b)
until the enforcement of the Order is terminated; or
(c)
until a measure to enforce a judgment, court settlement or authentic instrument obtained by the creditor relating to the claim which the Preservation Order was aimed at securing has taken effect with respect to the funds preserved by the Order.
Article 21
Appeal against a refusal to issue the Preservation Order
1. The creditor shall have the right to appeal against any decision of the court rejecting, wholly or in part, his application for a Preservation Order.
2. Such an appeal shall be lodged within 30 days of the date on which the decision referred to in paragraph 1 was brought to the notice of the creditor. It shall be lodged with the court which the Member State concerned has communicated to the Commission pursuant to point (d) of Article 50(1).
3. Where the application for the Preservation Order was rejected in whole, the appeal shall be dealt with in ex parte proceedings as provided for in Article 11.
CHAPTER 3
RECOGNITION, ENFORCEABILITY AND ENFORCEMENT OF THE PRESERVATION ORDER
Article 22
Recognition and enforceability
A Preservation Order issued in a Member State in accordance with this Regulation shall be recognised in the other Member States without any special procedure being required and shall be enforceable in the other Member States without the need for a declaration of enforceability.
Article 23
Enforcement of the Preservation Order
1. Subject to the provisions of this Chapter, the Preservation Order shall be enforced in accordance with the procedures applicable to the enforcement of equivalent national orders in the Member State of enforcement.
2. All authorities involved in the enforcement of the Order shall act without delay.
3. Where the Preservation Order was issued in a Member State other than the Member State of enforcement, part A of the Order as indicated in Article 19(2) and a blank standard form for the declaration pursuant to Article 25 shall, for the purposes of paragraph 1 of this Article, be transmitted in accordance with Article 29 to the competent authority of the Member State of enforcement.
The transmission shall be done by the issuing court or the creditor, depending on who is responsible under the law of the Member State of origin for initiating the enforcement procedure.
4. The Order shall be accompanied, where necessary, by a translation or transliteration into the official language of the Member State of enforcement or, where there are several official languages in that Member State, the official language or one of the official languages of the place where the Order is to be implemented. Such translation or transliteration shall be provided by the issuing court by making use of the appropriate language version of the standard form referred to in Article 19.
5. The competent authority of the Member State of enforcement shall take the necessary steps to have the Order enforced in accordance with its national law.
6. Where the Preservation Order concerns more than one bank in the same Member State or in different Member States, a separate form for each bank as indicated in Article 19(4) shall be transmitted to the competent authority in the relevant Member State of enforcement.
Article 24
Implementation of the Preservation Order
1. A bank to which a Preservation Order is addressed shall implement it without delay following receipt of the Order or, where the law of the Member State of enforcement so provides, of a corresponding instruction to implement the Order.
2. To implement the Preservation Order, the bank shall, subject to the provisions of Article 31, preserve the amount specified in the Order either:
(a)
by ensuring that that amount is not transferred or withdrawn from the account or accounts indicated in the Order or identified pursuant to paragraph 4; or
(b)
where national law so provides, by transferring that amount to an account dedicated for preservation purposes.
The final amount preserved may be subject to the settlement of transactions which are already pending at the moment when the Order or a corresponding instruction is received by the bank. However, such pending transactions may only be taken into account when they are settled before the bank issues the declaration pursuant to Article 25 by the time-limits set out in Article 25(1).
3. Notwithstanding point (a) of paragraph 2, the bank shall be authorised, at the request of the debtor, to release funds preserved and to transfer those funds to the account of the creditor indicated in the Order for the purposes of paying the creditor’s claim, if all the following conditions are met:
(a)
such authorisation of the bank is specifically indicated in the Order in accordance with point (j) of Article 19(2);
(b)
the law of the Member State of enforcement allows for such release and transfer; and
(c)
there are no competing Orders with regard to the account concerned.
4. Where the Preservation Order does not specify the number or numbers of the account or accounts of the debtor but provides only the name and other details regarding the debtor, the bank or other entity responsible for enforcing the Order shall identify the account or accounts held by the debtor with the bank indicated in the Order.
If, on the basis of the information provided in the Order, it is not possible for the bank or other entity to identify with certainty an account of the debtor, the bank shall:
(a)
where, in accordance with point (f) of Article 19(2), it is indicated in the Order that the number or numbers of the account or accounts to be preserved was or were obtained by means of a request pursuant to Article 14, obtain that number or those numbers from the information authority of the Member State of enforcement; and
(b)
in all other cases, not implement the Order.
5. Any funds held in the account or accounts referred to in point (a) of paragraph 2 which exceed the amount specified in the Preservation Order shall remain unaffected by the implementation of the Order.
6. Where, at the time of the implementation of the Preservation Order, the funds held in the account or accounts referred to in point (a) of paragraph 2 are insufficient to preserve the full amount specified in the Order, the Order shall be implemented only in the amount available in the account or accounts.
7. Where the Preservation Order covers several accounts held by the debtor with the same bank and those accounts contain funds that exceed the amount specified in the Order, the Order shall be implemented in the following order of priority:
(a)
savings accounts in the sole name of the debtor;
(b)
current accounts in the sole name of the debtor;
(c)
savings accounts in joint names, subject to Article 30;
(d)
current accounts in joint names, subject to Article 30.
8. Where the currency of the funds held in the account or accounts referred to in point (a) of paragraph 2 is not the same as that in which the Preservation Order was issued, the bank shall convert the amount specified in the Order into the currency of the funds by reference to the foreign exchange reference rate of the European Central Bank or the exchange rate of the central bank of the Member State of enforcement for sale of that currency on the day and at the time of the implementation of the Order, and shall preserve the corresponding amount in the currency of the funds.
Article 25
Declaration concerning the preservation of funds
1. By the end of the third working day following the implementation of the Preservation Order, the bank or other entity responsible for enforcing the Order in the Member State of enforcement shall issue a declaration using the declaration form established by means of implementing acts adopted in accordance with the advisory procedure referred to in Article 52(2), indicating whether and to what extent funds in the debtor’s account or accounts have been preserved and, if so, on which date the Order was implemented. If, in exceptional circumstances, it is not possible for the bank or other entity to issue the declaration within three working days, it shall issue it as soon as possible but by no later than the end of the eighth working day following the implementation of the Order.
The declaration shall be transmitted, without delay, in accordance with paragraphs 2 and 3.
2. Where the Order was issued in the Member State of enforcement, the bank or other entity responsible for enforcing the Order shall transmit the declaration in accordance with Article 29 to the issuing court and by registered post attested by an acknowledgment of receipt, or by equivalent electronic means, to the creditor.
3. Where the Order was issued in a Member State other than the Member State of enforcement, the declaration shall be transmitted in accordance with Article 29 to the competent authority of the Member State of enforcement, unless it was issued by that same authority.
By the end of the first working day following the receipt or issue of the declaration, that authority shall transmit the declaration in accordance with Article 29 to the issuing court and by registered post attested by an acknowledgment of receipt, or by equivalent electronic means, to the creditor.
4. The bank or other entity responsible for enforcing the Preservation Order shall, upon request by the debtor, disclose to the debtor the details of the Order. The bank or entity may also do so in the absence of such a request.
Article 26
Liability of the bank
Any liability of the bank for failure to comply with its obligations under this Regulation shall be governed by the law of the Member State of enforcement.
Article 27
Duty of the creditor to request the release of over-preserved amounts
1. The creditor shall be under a duty to take the necessary steps to ensure the release of any amount which, following the implementation of the Preservation Order, exceeds the amount specified in the Preservation Order:
(a)
where the Order covers several accounts in the same Member State or in different Member States; or
(b)
where the Order was issued after the implementation of one or more equivalent national orders against the same debtor and aimed at securing the same claim.
2. By the end of the third working day following receipt of any declaration pursuant to Article 25 showing such over-preservation, the creditor shall, by the swiftest possible means and using the form for requesting the release of over-preserved amounts, established by means of implementing acts adopted in accordance with the advisory procedure referred to in Article 52(2), submit a request for the release to the competent authority of the Member State of enforcement in which the over-preservation has occurred.
That authority shall, upon receipt of the request, promptly instruct the bank concerned to effect the release of the over-preserved amounts. Article 24(7) shall apply, as appropriate, in the reverse order of priority.
3. This Article shall not preclude a Member State from providing in its national law that the release of over-preserved funds from any account maintained in its territory is to be initiated by the competent enforcement authority of that Member State of its own motion.
Article 28
Service on the debtor
1. The Preservation Order, the other documents referred to in paragraph 5 of this Article and the declaration pursuant to Article 25 shall be served on the debtor in accordance with this Article.
2. Where the debtor is domiciled in the Member State of origin, service shall be effected in accordance with the law of that Member State. Service shall be initiated by the issuing court or the creditor, depending on who is responsible for initiating service in the Member State of origin, by the end of the third working day following the day of receipt of the declaration pursuant to Article 25 showing that amounts have been preserved.
3. Where the debtor is domiciled in a Member State other than the Member State of origin, the issuing court or the creditor, depending on who is responsible for initiating service in the Member State of origin, shall, by the end of the third working day following the day of receipt of the declaration pursuant to Article 25 showing that amounts have been preserved, transmit the documents referred to in paragraph 1 of this Article in accordance with Article 29 to the competent authority of the Member State in which the debtor is domiciled. That authority shall, without delay, take the necessary steps to have service effected on the debtor in accordance with the law of the Member State in which the debtor is domiciled.
Where the Member State in which the debtor is domiciled is the only Member State of enforcement, the documents referred to in paragraph 5 of this Article shall be transmitted to the competent authority of that Member State at the time of transmission of the Order in accordance with Article 23(3). In such a case, that competent authority shall initiate the service of all documents referred to in paragraph 1 of this Article by the end of the third working day following the day of receipt or issue of the declaration pursuant to Article 25 showing that amounts have been preserved.
The competent authority shall inform the issuing court or the creditor, depending on who transmitted the documents to be served, of the result of the service on the debtor.
4. Where the debtor is domiciled in a third State, service shall be effected in accordance with the rules on international service applicable in the Member State of origin.
5. The following documents shall be served on the debtor and shall, where necessary, be accompanied by a translation or transliteration as provided for in Article 49(1):
(a)
the Preservation Order using parts A and B of the form referred to in Article 19(2) and (3);
(b)
the application for the Preservation Order submitted by the creditor to the court;
(c)
copies of all documents submitted by the creditor to the court in order to obtain the Order.
6. Where the Preservation Order concerns more than one bank, only the first declaration pursuant to Article 25 showing that amounts have been preserved shall be served on the debtor in accordance with this Article. Any subsequent declarations pursuant to Article 25 shall be brought to the notice of the debtor without delay.
Article 29
Transmission of documents
1. Where this Regulation provides for transmission of documents in accordance with this Article, such transmission may be carried out by any appropriate means, provided that the content of the document received is true and faithful to that of the document transmitted and that all information contained in it is easily legible.
2. The court or authority that received documents in accordance with paragraph 1 of this Article shall, by the end of the working day following the day of receipt, send to the authority, creditor or bank that transmitted the documents an acknowledgment of receipt, employing the swiftest possible means of transmission and using the standard form established by means of implementing acts adopted in accordance with the advisory procedure referred to in Article 52(2).
Article 30
Preservation of joint and nominee accounts
Funds held in accounts which, according to the bank’s records, are not exclusively held by the debtor or are held by a third party on behalf of the debtor or by the debtor on behalf of a third party, may be preserved under this Regulation only to the extent to which they may be subject to preservation under the law of the Member State of enforcement.
Article 31
Amounts exempt from preservation
1. Amounts that are exempt from seizure under the law of the Member State of enforcement shall be exempt from preservation under this Regulation.
2. Where, under the law of the Member State of enforcement, the amounts referred to in paragraph 1 are exempted from seizure without any request from the debtor, the body responsible for exempting such amounts in that Member State shall, of its own motion, exempt the relevant amounts from preservation.
3. Where, under the law of the Member State of enforcement, the amounts referred to in paragraph 1 of this Article are exempted from seizure at the request of the debtor, such amounts shall be exempted from preservation upon application by the debtor as provided for by point (a) of Article 34(1).
Article 32
Ranking of the Preservation Order
The Preservation Order shall have the same rank, if any, as an equivalent national order in the Member State of enforcement.
CHAPTER 4
REMEDIES
Article 33
Remedies of the debtor against the Preservation Order
1. Upon application by the debtor to the competent court of the Member State of origin, the Preservation Order shall be revoked or, where applicable, modified on the ground that:
(a)
the conditions or requirements set out in this Regulation were not met;
(b)
the Order, the declaration pursuant to Article 25 and/or the other documents referred to in Article 28(5) were not served on the debtor within 14 days of the preservation of his account or accounts;
(c)
the documents served on the debtor in accordance with Article 28 did not meet the language requirements set out in Article 49(1);
(d)
preserved amounts exceeding the amount of the Order were not released in accordance with Article 27;
(e)
the claim the enforcement of which the creditor was seeking to secure by means of the Order has been paid in full or in part;
(f)
a judgment on the substance of the matter has dismissed the claim the enforcement of which the creditor was seeking to secure by means of the Order; or
(g)
the judgment on the substance of the matter, or the court settlement or authentic instrument, the enforcement of which the creditor was seeking to secure by means of the Order has been set aside or, as the case may be, annulled.
2. Upon application by the debtor to the competent court of the Member State of origin, the decision concerning the security pursuant to Article 12 shall be reviewed on the ground that the conditions or requirements of that Article were not met.
Where, on the basis of such a remedy, the court requires the creditor to provide security or additional security, the first sentence of Article 12(3) shall apply as appropriate and the court shall indicate that the Preservation Order will be revoked or modified if the (additional) security required is not provided by the time-limit specified by the court.
3. The remedy applied for under point (b) of paragraph 1 shall be granted unless the lack of service is cured within 14 days of the creditor being informed of the debtor's application for a remedy pursuant to point (b) of paragraph 1.
Unless the lack of service was already cured by other means, the lack of service shall, for the purposes of assessing whether or not the remedy pursuant to point (b) of paragraph 1 is to be granted, be deemed to be cured:
(a)
if the creditor requests the body responsible for service under the law of the Member State of origin to serve the documents on the debtor; or
(b)
where the debtor has indicated in his application for a remedy that he agrees to collect the documents at the court of the Member State of origin and where the creditor was responsible for providing translations, if the creditor transmits to that court any translations required pursuant to Article 49(1).
The body responsible for service under the law of the Member State of origin shall, at the request of the creditor pursuant to point (a) of the second subparagraph of this paragraph, without delay serve the documents on the debtor by registered post attested by an acknowledgment of receipt at the address indicated by the debtor in accordance with paragraph 5 of this Article.
Where the creditor was responsible for initiating the service of the documents referred to in Article 28, a lack of service may only be cured if the creditor demonstrates that he had taken all the steps he was required to take to have the initial service of the documents effected.
4. The remedy applied for under point (c) of paragraph 1 shall be granted unless the creditor provides to the debtor the translations required pursuant to this Regulation within 14 days of the creditor being informed of the application by the debtor for a remedy pursuant to point (c) of paragraph 1.
The second and third subparagraphs of paragraph 3 shall apply as appropriate.
5. In his application for a remedy under points (b) and (c) of paragraph 1, the debtor shall indicate an address to which the documents and the translations referred to in Article 28 can be sent in accordance with paragraphs 3 and 4 of this Article or, alternatively, shall indicate that he agrees to collect those documents at the court of the Member State of origin.
Article 34
Remedies of the debtor against enforcement of the Preservation Order
1. Notwithstanding Articles 33 and 35, upon application by the debtor to the competent court or, where national law so provides, to the competent enforcement authority in the Member State of enforcement, the enforcement of the Preservation Order in that Member State shall be:
(a)
limited on the ground that certain amounts held in the account should be exempt from seizure in accordance with Article 31(3), or that amounts exempt from seizure have not or not correctly been taken into account in the implementation of the Order in accordance with Article 31(2); or
(b)
terminated on the ground that:
(i)
the account preserved is excluded from the scope of this Regulation pursuant to Article 2(3) and (4);
(ii)
enforcement of the judgment, court settlement or authentic instrument which the creditor was seeking to secure by means of the Order has been refused in the Member State of enforcement;
(iii)
the enforceability of the judgment the enforcement of which the creditor was seeking to secure by means of the Order has been suspended in the Member State of origin; or
(iv)
point (b), (c), (d), (e), (f) or (g) of Article 33(1) applies. Article 33(3), (4) and (5) shall apply as appropriate.
2. Upon application by the debtor to the competent court in the Member State of enforcement, the enforcement of the Preservation Order in that Member State shall be terminated if it is manifestly contrary to the public policy (ordre public) of the Member State of enforcement.
Article 35
Other remedies available to the debtor and the creditor
1. The debtor or the creditor may apply to the court that issued the Preservation Order for a modification or a revocation of the Order on the ground that the circumstances on the basis of which the Order was issued have changed.
2. The court that issued the Preservation Order may also, where the law of the Member State of origin so permits, of its own motion modify or revoke the Order due to changed circumstances.
3. The debtor and the creditor may, on the ground that they have agreed to settle the claim, apply jointly to the court that issued the Preservation Order for revocation or modification of the Order or to the competent court of the Member State of enforcement or, where national law so provides, to the competent enforcement authority in that Member State, for termination or limitation of the enforcement of the Order.
4. The creditor may apply to the competent court of the Member State of enforcement or, where national law so provides, to the competent enforcement authority in that Member State, for modification of the enforcement of the Preservation Order, consisting of an adjustment to the exemption applied in that Member State pursuant to Article 31, on the ground that other exemptions have already been applied in a sufficiently high amount in relation to one or several accounts maintained in one or more other Member States and that an adjustment is therefore appropriate.
Article 36
Procedure for the remedies pursuant to Articles 33, 34 and 35
1. The application for a remedy pursuant to Article 33, 34 or 35 shall be made using the remedy form established by means of implementing acts adopted in accordance with the advisory procedure referred to in Article 52(2). The application may be made at any time and may be submitted by any means of communication, including electronic means, which are accepted under the procedural rules of the Member State in which the application is lodged.
2. The application shall be brought to the notice of the other party.
3. Except where the application was submitted by the debtor pursuant to point (a) of Article 34(1) or pursuant to Article 35(3), the decision on the application shall be issued after both parties have been given the opportunity to present their case, including by such appropriate means of communication technology as are available and accepted under the national law of each of the Member States involved.
4. The decision shall be issued without delay, but no later than 21 days after the court or, where national law so provides, the competent enforcement authority has received all the information necessary for its decision. The decision shall be brought to the notice of the parties.
5. The decision revoking or modifying the Preservation Order and the decision limiting or terminating the enforcement of the Preservation Order shall be enforceable immediately.
Where the remedy was applied for in the Member State of origin, the court shall, in accordance with Article 29, transmit the decision on the remedy without delay to the competent authority of the Member State of enforcement, using the form established by means of implementing acts adopted in accordance with the advisory procedure referred to in Article 52(2). That authority shall, immediately upon receipt, ensure that the decision on the remedy is implemented.
Where the decision on the remedy relates to a bank account maintained in the Member State of origin, it shall be implemented with respect to that bank account in accordance with the law of the Member State of origin.
Where the remedy was applied for in the Member State of enforcement, the decision on the remedy shall be implemented in accordance with the law of the Member State of enforcement.
Article 37
Right to appeal
Either party shall have the right to appeal against a decision issued pursuant to Article 33, 34 or 35. Such an appeal shall be submitted using the appeal form established by means of implementing acts adopted in accordance with the advisory procedure referred to in Article 52(2).
Article 38
Right to provide security in lieu of preservation
1. Upon application by the debtor:
(a)
the court that issued the Preservation Order may order the release of the funds preserved if the debtor provides to that court security in the amount of the Order, or an alternative assurance in a form acceptable under the law of the Member State in which the court is located and of a value at least equivalent to that amount;
(b)
the competent court or, where national law so provides, the competent enforcement authority of the Member State of enforcement may terminate the enforcement of the Preservation Order in the Member State of enforcement if the debtor provides to that court or authority security in the amount preserved in that Member State, or an alternative assurance in a form acceptable under the law of the Member State in which the court is located and of a value at least equivalent to that amount.
2. Articles 23 and 24 shall apply as appropriate to the release of the funds preserved. The provision of the security in lieu of preservation shall be brought to the notice of the creditor in accordance with national law.
Article 39
Right of third parties
1. The right of a third party to contest a Preservation Order shall be governed by the law of the Member State of origin.
2. The right of a third party to contest the enforcement of a Preservation Order shall be governed by the law of the Member State of enforcement.
3. Without prejudice to other rules of jurisdiction laid down in Union law or national law, jurisdiction in respect of any action brought by a third party:
(a)
to contest a Preservation Order shall lie with the courts of the Member State of origin, and
(b)
to contest the enforcement of the Preservation Order in the Member State of enforcement shall lie with the courts of the Member State of enforcement or, where the national law of that Member State so provides, with the competent enforcement authority.
CHAPTER 5
GENERAL PROVISIONS
Article 40
Legalisation or other similar formality
No legalisation or other similar formality shall be required in the context of this Regulation.
Article 41
Legal representation
Representation by a lawyer or other legal professional shall not be mandatory in proceedings to obtain a Preservation Order. In proceedings pursuant to Chapter 4, representation by a lawyer or another legal professional shall not be mandatory unless, under the law of the Member State of the court or authority with which the application for a remedy is lodged, such representation is mandatory irrespective of the nationality or domicile of the parties.
Article 42
Court fees
The court fees in proceedings to obtain a Preservation Order or a remedy against an Order shall not be higher than the fees for obtaining an equivalent national order or a remedy against such a national order.
Article 43
Costs incurred by the banks
1. A bank shall be entitled to seek payment or reimbursement from the creditor or the debtor of the costs incurred in implementing a Preservation Order only where, under the law of the Member State of enforcement, the bank is entitled to such payment or reimbursement in relation to equivalent national orders.
2. Fees charged by a bank to cover the costs referred to in paragraph 1 shall be determined taking into account the complexity of the implementation of the Preservation Order, and may not be higher than the fees charged for the implementation of equivalent national orders.
3. Fees charged by a bank to cover the costs of providing account information pursuant to Article 14 may not be higher than the costs actually incurred and, where applicable, not higher than the fees charged for the provision of account information in the context of equivalent national orders.
Article 44
Fees charged by authorities
Fees charged by any authority or other body in the Member State of enforcement which is involved in the processing or enforcement of a Preservation Order, or in providing account information pursuant to Article 14, shall be determined on the basis of a scale of fees or other set of rules established in advance by each Member State and transparently setting out the applicable fees. In establishing that scale or other set of rules, a Member State may take into account the amount of the Order and the complexity involved in processing it. Where applicable, the fees may not be higher than the fees charged in connection with equivalent national orders.
Article 45
Time frames
Where, in exceptional circumstances, it is not possible for the court or the authority involved to respect the time frames provided for in Article 14(7), Article 18, Article 23(2), the second subparagraph of Article 25(3), Article 28(2), (3) and (6), Article 33(3) and Article 36(4) and (5), the court or authority shall take the steps required by those provisions as soon as possible.
Article 46
Relationship with national procedural law
1. All procedural issues not specifically dealt with in this Regulation shall be governed by the law of the Member State in which the procedure takes place.
2. The effects of the opening of insolvency proceedings on individual enforcement actions, such as the enforcement of a Preservation Order, shall be governed by the law of the Member State in which the insolvency proceedings have been opened.
Article 47
Data protection
1. Personal data which are obtained, processed or transmitted under this Regulation shall be adequate, relevant and not excessive in relation to the purpose for which they were obtained, processed or transmitted, and shall be used only for that purpose.
2. The competent authority, the information authority and any other entity responsible for enforcing the Preservation Order may not store the data referred to in paragraph 1 beyond the period necessary for the purpose for which they were obtained, processed or transmitted, which in any event shall not be longer than six months after the proceedings have ended, and shall, during that period, ensure the appropriate protection of those data. This paragraph does not apply to data processed or stored by courts in the exercise of their judicial functions.
Article 48
Relationship with other instruments
This Regulation is without prejudice to:
(a)
Regulation (EC) No 1393/2007 of the European Parliament and of the Council (14), except as provided for in Article 10(2), Article 14(3) and (6), Article 17(5), Article 23(3) and (6), Article 25(2) and (3), Article 28(1), (3), (5) and (6), Article 29, Article 33(3), Article 36(2) and (4), and Article 49(1) of this Regulation;
(b)
Regulation (EU) No 1215/2012;
(c)
Regulation (EC) No 1346/2000;
(d)
Directive 95/46/EC, except as provided for in Articles 14(8) and 47 of this Regulation;
(e)
Regulation (EC) No 1206/2001 of the European Parliament and of the Council (15);
(f)
Regulation (EC) No 864/2007, except as provided for in Article 13(4) of this Regulation.
Article 49
Languages
1. Any documents listed in points (a) and (b) of Article 28(5) to be served on the debtor which are not in the official language of the Member State in which the debtor is domiciled or, where there are several official languages in that Member State, the official language or one of the official languages of the place where the debtor is domiciled or another language which he understands, shall be accompanied by a translation or transliteration into one of those languages. Documents listed in point (c) of Article 28(5) shall not be translated unless the court decides, exceptionally, that specific documents need to be translated or transliterated in order to enable the debtor to assert his rights.
2. Any documents to be addressed under this Regulation to a court or competent authority may also be in any other official language of the institutions of the Union, if the Member State concerned has indicated that it can accept such other language.
3. Any translation made under this Regulation shall be done by a person qualified to do translations in one of the Member States.
Article 50
Information to be provided by Member States
1. By 18 July 2016, the Member States shall communicate the following information to the Commission:
(a)
the courts designated as competent to issue a Preservation Order (Article 6(4));
(b)
the authority designated as competent to obtain account information (Article 14);
(c)
the methods of obtaining account information available under their national law (Article 14(5));
(d)
the courts with which an appeal is to be lodged (Article 21);
(e)
the authority or authorities designated as competent to receive, transmit and serve the Preservation Order and other documents under this Regulation (point (14) of Article 4);
(f)
the authority competent to enforce the Preservation Order in accordance with Chapter 3;
(g)
the extent to which joint and nominee accounts can be preserved under their national law (Article 30);
(h)
the rules applicable to amounts exempt from seizure under national law (Article 31);
(i)
whether, under their national law, banks are entitled to charge fees for the implementation of equivalent national orders or for providing account information and, if so, which party is liable, provisionally and finally, to pay those fees (Article 43);
(j)
the scale of fees or other set of rules setting out the applicable fees charged by any authority or other body involved in the processing or enforcement of the Preservation Order (Article 44);
(k)
whether any ranking is conferred on equivalent national orders under national law (Article 32);
(l)
the courts or, where applicable, the enforcement authority, competent to grant a remedy (Article 33(1), Article 34(1) or (2));
(m)
the courts with which an appeal is to be lodged, the period of time, if prescribed, within which such an appeal must be lodged under national law and the event marking the start of that period (Article 37);
(n)
an indication of court fees (Article 42); and
(o)
the languages accepted for translations of the documents (Article 49(2)).
The Member States shall apprise the Commission of any subsequent changes to that information.
2. The Commission shall make the information publicly available through any appropriate means, in particular through the European Judicial Network in civil and commercial matters.
Article 51
Establishment and subsequent amendment of the forms
The Commission shall adopt implementing acts establishing and subsequently amending the forms referred to in Articles 8(1), 10(2), 19(1), 25(1), 27(2), 29(2) and 36(1), the second subparagraph of Article 36(5) and Article 37. Those implementing acts shall be adopted in accordance with the advisory procedure referred to in Article 52(2).
Article 52
Committee procedure
1. The Commission shall be assisted by a committee. That committee shall be a committee within the meaning of Regulation (EU) No 182/2011.
2. Where reference is made to this paragraph, Article 4 of Regulation (EU) No 182/2011 shall apply.
Article 53
Monitoring and review
1. By 18 January 2022, the Commission shall submit to the European Parliament, to the Council and to the European Economic and Social Committee a report on the application of this Regulation, including an evaluation as to whether:
(a)
financial instruments should be included in the scope of this Regulation, and
(b)
amounts credited to the debtor’s account after the implementation of the Preservation Order could be made subject to preservation under the Order.
The report shall be accompanied, if appropriate, by a proposal to amend this Regulation and an assessment of the impact of the amendments to be introduced.
2. For the purposes of paragraph 1, the Member States shall collect and make available to the Commission upon request information on:
(a)
the number of applications for a Preservation Order and the number of cases in which the Order was issued;
(b)
the number of applications for a remedy pursuant to Articles 33 and 34 and, if possible, the number of cases in which the remedy was granted; and
(c)
the number of appeals lodged pursuant to Article 37 and, if possible, the number of cases in which such an appeal was successful.
CHAPTER 6
FINAL PROVISIONS
Article 54
Entry into force
This Regulation shall enter into force on the twentieth day following that of its publication in the Official Journal of the European Union.
It shall apply from 18 January 2017, with the exception of Article 50, which shall apply from 18 July 2016.
This Regulation shall be binding in its entirety and directly applicable in the Member States in accordance with the Treaties.
Done at Brussels, 15 May 2014.