ДИРЕКТИВА 2014/41/ЕС НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 3 април 2014 година
относно Европейска заповед за разследване по наказателноправни въпроси
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 82, параграф 1, буква а) от него,
като взеха предвид инициативата на Кралство Белгия, Република България, Република Естония, Кралство Испания, Република Австрия, Република Словения и Кралство Швеция,
след предаване на проекта за законодателния акт на националните парламенти,
в съответствие с обикновената законодателна процедура (1)
като имат предвид, че:
(1)
Европейският съюз си е поставил за цел да поддържа и развива пространство на свобода, сигурност и правосъдие.
(2)
Съгласно член 82, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС) съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси в Съюза трябва да се основава на принципа на взаимното признаване на присъдите и съдебните решения, който след Европейския съвет в Тампере от 15-16 октомври 1999 г. обикновено се разглежда като крайъгълен камък на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси в Съюза.
(3)
Рамково решение 2003/577/ПВР на Съвета (2) отговори на необходимостта от незабавно взаимно признаване на решенията, целящи да се предотврати унищожаването, промяната, преместването, предаването на доказателства или разпореждането с тях. Същевременно, тъй като инструментът е ограничен само до фазата на обезпечаването, решението за обезпечаване трябва да бъде придружено от отделно искане за предаване на доказателствата в държавата, издаваща решението („издаващата държава“) в съответствие с правилата, които се прилагат за взаимопомощта по наказателноправни въпроси. В резултат на това е налице двуетапна процедура, която значително намалява ефикасността му. Освен това този режим съществува паралелно с традиционните инструменти за сътрудничество, поради което рядко се използва на практика от компетентните органи.
(4)
Рамково решение 2008/978/ПВР на Съвета (3) относно Европейската заповед за предаване на доказателства (ЕЗПД) беше прието с оглед прилагането на принципа на взаимно признаване с цел получаване на предмети, документи и данни, които да се използват в производства с наказателен характер. ЕЗПД обаче се прилага само за доказателствата, които са налични, и поради това обхваща ограничен спектър от съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси по отношение на доказателствата. Поради ограничения му обхват компетентните органи можеха да избират дали да използват новия режим или процедурите за правна взаимопомощ, които при всички случаи остават приложими за доказателствата, попадащи извън обхвата на ЕЗПД.
(5)
След приемането на рамкови решения 2003/577/ПВР и 2008/978/ПВР стана ясно, че съществуващата рамка за събиране на доказателства е твърде разпокъсана и усложнена. Ето защо е необходим нов подход.
(6)
В Стокхолмската програма, приета от Европейският съвет на 10 - 11 декември 2009 г., Европейският съвет намери, че следва да продължи работата за установяване на цялостна система за събиране на доказателства при дела с трансгранично измерение въз основа на принципа на взаимно признаване. Европейският съвет посочи, че действащите понастоящем инструменти в тази област съставляват фрагментиран режим и е необходим нов подход, който да се основава на принципа на взаимно признаване, но същевременно да е съобразен и с гъвкавостта на традиционната система за правна взаимопомощ. Поради това Европейският съвет призова за цялостна система, която да замени всички действащи в момента в тази област инструменти, включително Рамково решение 2008/978/ПВР, и което да обхваща, доколкото е възможно, всички видове доказателства, да съдържа срокове за изпълнение и да ограничава максимално основанията за отказ.
(7)
Този нов подход се основава на един-единствен инструмент, наречен Европейска заповед за разследване (ЕЗР). ЕЗР следва да се издава с цел да се извършат едно или няколко конкретни процесуално-следствени действия за събиране на доказателства в държавата, изпълняваща ЕЗР („изпълняващата държава“). Това включва получаването на доказателства, с които изпълняващият орган вече разполага.
(8)
ЕЗР следва да има хоризонтален обхват и поради това следва да се отнася за всички процесуално-следствени действия, насочени към събиране на доказателства. Въпреки това създаването на съвместен екип за разследване и събирането на доказателства в рамките на такъв екип изисква специфични правила, които е по-добре да се уредят отделно. Ето защо, без да се засяга прилагането на настоящата директива, съществуващите инструменти следва да продължат да се прилагат за този вид процесуално-следствено действие.
(9)
Настоящата директива не се прилага за трансграничното наблюдение, както е посочено в Конвенцията за прилагане на Шенгенското споразумение (4).
(10)
ЕЗР следва да се съсредоточи върху процесуално-следственото действие, което трябва да бъде извършено. Издаващият орган е в най-подходяща позиция да решава, въз основа на известните му данни относно съответното разследване, кое процесуално-следствено действие да бъде използвано. Изпълняващият орган обаче следва, когато е възможно, да използва друг вид процесуално-следствено действие, ако посоченото действие не съществува в неговото национално право или не би било използвано при сходен национален случай. Възможността да се използва или не дадено процесуално-следствено действие следва да се отнася за случаите, когато посоченото процесуално-следствено действие съществува в правото на изпълняващата държава, но може да се използва законосъобразно само в определени случаи, като например когато действието може да се извършва само по отношение на престъпления с определена степен на тежест, срещу лица, които вече са заподозрени в определена степен или със съгласието на засегнатото лице. Изпълняващият орган може да прибегне и до друг вид процесуално-следствено действие, когато с него ще бъде постигнат същият резултат, както с процесуално-следственото действие, посочено в ЕЗР, но със средства, нарушаващи в по-малка степен основни права на засегнатото лице.
(11)
ЕЗР следва да бъде предпочетена, когато изпълнението на дадено процесуално-следствено действие изглежда пропорционално, подходящо и приложимо в съответния случай. Следователно издаващият орган следва да се увери, че търсените доказателства са необходими и пропорционални за целта на производството, че избраното процесуално-следствено действие е необходимо и пропорционално с оглед събирането на тези доказателства и че ЕЗР следва да бъде издадена, за да се привлече друга държава членка към събирането на тези доказателства. Същата преценка следва да се осъществява при процедурата по потвърждаване, когато съгласно настоящата директива се изисква потвърждаване на ЕЗР. Изпълнението на ЕЗР не следва да бъде отказвано на основания, различни от определените в настоящата директива. При все това изпълняващият орган следва да има право да избере процесуално-следствено действие, което нарушава неприкосновеността в по-малка степен, отколкото посоченото в съответната ЕЗР действие, при условие че с него могат да бъдат постигнати сходни резултати.
(12)
При издаването на ЕЗР издаващият орган следва да обърне специално внимание на осигуряването на пълно зачитане на правата, залегнали в член 48 от Хартата за основните права на Европейския съюз (Хартата). Презумпцията за невиновност и правата на защитата в наказателното производство са крайъгълен камък на основните права, признати в Хартата, в областта на наказателното правосъдие. Всяко ограничаване на тези права в резултат на процесуално-следствено действие, разпоредено в съответствие с настоящата директива, следва да отговаря напълно на изискванията, установени в член 52 от Хартата, по отношение на необходимостта, пропорционалността и целите, които то би трябвало да преследва, по-специално защитата на правата и свободите на други лица.
(13)
С цел осигуряване предаването на ЕЗР на компетентния орган на изпълняващата държава, издаващият орган може да използва всички възможни или подходящи средства за предаване, например защитената телекомуникационна система на Европейската съдебна мрежа, Евроюст или други канали, използвани от съдебните или правоприлагащите органи.
(14)
Когато правят декларация относно езиковия режим, държавите-членки се насърчават да включват поне един език, който се използва широко в Съюза и е различен от официалния(те) им език(ци).
(15)
Настоящата директива следва да се изпълнява, като се вземат предвид директиви 2010/64/ЕС (5), 2012/13/ЕС (6) и 2013/48/ЕС (7) на Европейския парламент и на Съвета, които се отнасят до процесуалните права в наказателното производство.
(16)
Непринудителни процесуално-следствени действия биха могли да бъдат например действия, които не нарушават правото на неприкосновеност на личния живот или правото на собственост в зависимост от националното право.
(17)
Принципът ne bis in idem е основополагащ принцип в правото на Съюза, както е признат в Хартата и развит в съдебната практика на Съда на Европейския съюз. Поради това изпълняващият орган следва да има правото да откаже изпълнение на ЕЗР, ако изпълнението би било в противоречие с този принцип. Предвид предварителния характер на производството, което е в основата на ЕЗР, изпълнението ѝ не следва да подлежи на отказ, когато има за цел да се установи дали има евентуален конфликт с принципа ne bis in idem, или когато издаващият орган е дал гаранции, че доказателствата, прехвърлени в резултат на изпълнението на ЕЗР, няма да бъдат използвани за наказателно преследване или налагане на наказание на лице, срещу което има приключило дело в друга държава-членка въз основа на същите факти.
(18)
Както други инструменти за взаимно признаване настоящата директива не води до изменение на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи, залегнали в член 6 от Договора за Европейския съюз (ДЕС) и в Хартата. За да стане по-ясно това, в текста е включена специална разпоредба.
(19)
Създаването на пространство на свобода, сигурност и правосъдие в рамките на Съюза се основава на взаимното доверие и на презумпцията за спазване от другите държави-членки на правото на Съюза, и по-специално на основните права. Тази презумпция обаче е оборима. Следователно, ако има сериозни основания да се счита, че изпълнението на дадено процесуално-следствено действие, посочено в ЕЗР, би довело до нарушаването на основно право на засегнатото лице и че изпълняващата държава няма да изпълни задълженията си във връзка със защитата на основните права, признати в Хартата, изпълнението на ЕЗР следва да бъде отказано.
(20)
Следва да е възможно да се откаже ЕЗР, когато признаването или изпълнението ѝ в изпълняващата държава би довело до нарушаване на имунитет или привилегия в същата държава. Няма общо определение на това какво представлява имунитет или привилегия в правото на Съюза; затова точното определяне на тези понятия е оставено на националното право, което може да включва защитен механизъм, приложим за медицинските и юридическите професии, но не следва да се тълкува по начин, противоречащ на задължението да се премахнат някои основания за отказ, както се предвижда в Протокола към Конвенцията за взаимопомощ по наказателноправни въпроси между държавите - членки на Европейския съюз (8). Тези основания могат да включват и правила относно свободата на печата и свободата на изразяване в други медии, макар те да не се смятат непременно за привилегии или имунитети.
(21)
Необходимо е да се определят срокове, за да се гарантира бързо, ефективно и последователно сътрудничество между държавите-членки по наказателноправни въпроси. Решение за признаване или изпълнение следва да се приема, а самото изпълнение на процесуално-следственото действие да се извършва със същата бързина и степен на приоритет, както при сходни национални случаи. Следва да се определят крайни срокове, за да се гарантира вземане на решение или съответно изпълнение в разумни срокове или за да се спазят процесуалните изисквания в издаващата държава.
(22)
Наличните правни средства за защита срещу ЕЗР следва да бъдат най-малкото равностойни на тези, които са на разположение при национално дело срещу съответното процесуално-следствено действие. В съответствие с националното си право държавите-членки следва да осигурят приложимостта на тези правни средства за защита, включително като информират своевременно всяка заинтересована страна за възможностите и реда и условията за използването им. В случаите, когато срещу ЕЗР са повдигнати възражения от заинтересована страна в изпълняващата държава по отношение на материалноправните основания за издаване на ЕЗР, е препоръчително информацията за оспорването да бъде предадена на издаващия орган, а заинтересованата страна да бъде съответно информирана.
(23)
Разноските, направени на територията на изпълняващата държава във връзка с изпълнението на ЕЗР, следва да се поемат изключително от тази държава в съответствие с. общия принцип за взаимно признаване. Изпълнението на ЕЗР обаче може да доведе до извънредно високи разходи за изпълняващата държава. Такива извънредно високи разходи могат да бъдат направени например за сложни експертни становища или за мащабни полицейски операции или за свързани с наблюдение дейности, провеждани в рамките на дълъг период. Тези разходи не следва да възпрепятства изпълнението на ЕЗР и издаващият и изпълняващият орган следва да се стремят да установят кои разходи следва да бъдат счетени за извънредно високи. Въпросът за разходите може да бъде предмет на консултации между издаващата и изпълняващата държава и е препоръчително този въпрос да бъде разрешен по време на етапа на консултации. Като последна възможност, издаващият орган може да реши да оттегли ЕЗР или да продължи нейното действие и частта от разходите, сметната от изпълняващата държава едновременно за извънредно висока и абсолютно необходима в хода на производството, следва да бъде поета от издаващата държава. Този механизъм следва да не представлява допълнително основание за отказ и в никакъв случай не следва да се използва неправомерно с цел забавяне или възпрепятстване на изпълнението на ЕЗР.
(24)
ЕЗР установява единен режим за събиране на доказателства. За определени видове процесуално-следствени действия обаче са необходими допълнителни правила, които следва да бъдат посочени в ЕЗР, например за временното предаване на задържани лица, разпитите чрез видеоконференция или телефонна конференция получаване на информация, свързана с банкови сметки или банкови транзакции, контролирани доставки или разследване под прикритие. Процесуално-следствени действия, които са свързани със събиране на доказателства в реално време, непрекъснато и в продължение на определен период, следва да бъдат обхванати от ЕЗР, но когато е необходимо, издаващата държава и изпълняващата държава следва да се споразумеят за практическите договорености, така че да се отчетат различията в националното право на тези държави.
(25)
С настоящата директива се определят правила за провеждане на процесуално-следствено действие за събиране на доказателства на всички етапи от наказателното производство, включително в съдебното производство, ако е необходимо с участие на засегнатото лице. Така например ЕЗР може да бъде издадена за временното предаване на засегнатото лице към издаващата държава или за извършването на разпит чрез видеоконференция. Когато обаче лицето трябва да бъде предадено на друга държава-членка за целите на наказателното преследване, включително за изправяне на лицето пред съд, следва да бъде издадена европейска заповед за арест (ЕЗА) в съответствие с Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета (9).
(26)
С цел гарантиране на пропорционалното използване на дадена ЕЗА издаващият орган следва да прецени дали ЕЗР би била ефективно и пропорционално средство за провеждането на наказателното производство. Издаващият орган следва да прецени по-специално дали издаването на ЕЗР за разпит на заподозряно или обвиняемо лице чрез видеоконференция би могло да послужи като ефективна алтернатива.
(27)
ЕЗР може да бъде издадена с цел да се получат доказателства за сметките в банка или друга небанкова финансова институция на лице - обект на наказателно производство, независимо от техния характер. Тази възможност следва да се разбира в широк смисъл, като обхващаща не само заподозрените или обвиняемите лица, но и всяко друго лице, по отношение на което компетентните органи считат, че подобна информация е необходима в хода на наказателното производство.
(28)
Навсякъде в настоящата директива терминът „финансови институции“ следва да се разбира съгласно съответното определение в член 3 от Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (10).
(29)
Когато ЕЗР се издава с цел получаване на „данни“ за конкретна сметка, под „данни“ следва да се разбира най-малко името и адресът на титуляря на сметката, данните за наличие на упълномощаване във връзка със сметката или всякакви други данни или документи, представени от титуляря на сметката при откриването й и които все още се съхраняват от банката.
(30)
Възможностите за сътрудничество съгласно настоящата директива във връзка с прихващането на далекосъобщения следва да не се ограничават до съдържанието на далекосъобщенията, а биха могли да включват и събирането на данни за трафика и местонахождението, свързани с такива далекосъобщения, което да даде възможност на компетентните органи да издават ЕЗР с цел получаване на данни за далекосъобщенията, които нарушават неприкосновеността в по-малка степен. ЕЗР, издадена с цел да се получат данни за трафика във времето и местонахождението във връзка с далекосъобщения за минали периоди, следва да се третира съгласно общия режим, приложим за изпълнение на ЕЗР и може да се разглежда като принудително процесуално-следствено действие в зависимост от правото на изпълняващата държава.
(31)
Когато няколко държави-членки са в състояние да окажат необходимата техническа помощ, ЕЗР следва да се изпрати само на една от тях, като с приоритет следва да се ползва държавата-членка, където се намира засегнатото лице. Държавите-членки, в които се намира субектът на прихващането, и чиято техническа помощ не е необходима за извършване на прихващането, следва да бъдат уведомени за това в съответствие с настоящата директива. При все това, когато не може да бъде получена техническа помощ само от една държава-членка, ЕЗР може да бъде предадена на повече от една изпълняваща държава.
(32)
В ЕЗР, съдържаща искане за прихващане на далекосъобщения, издаващият орган следва да предостави на изпълняващия орган достатъчно информация като подробности за разследваното престъпно поведение, за да даде възможност на изпълняващия орган да прецени дали съответното процесуално-следствено действие би било разрешено при сходен национален случай.
(33)
Държавите-членки следва да имат предвид, че е важно да създадат условия доставчикът на услуги - оператор на обществено достъпни телекомуникационни мрежи и услуги на територията на засегнатата държава-членка, да е в състояние да предоставя техническа помощ, за да се улесни сътрудничеството съгласно настоящия инструмент във връзка със законосъобразното прихващане на далекосъобщения.
(34)
Поради обхвата си настоящата директива урежда само временни мерки с цел събиране на доказателства. В това отношение следва да се подчертае, че всяка вещ, включително финансови активи, може да бъде обект на различни временни мерки в хода на наказателното производство, не само с цел събиране на доказателства, но и с цел конфискация. Разграничаването между двата вида цели на временните мерки невинаги е очевидно и целта на дадена временна мярка може да се промени в хода на производството. Поради тази причина от решаващо значение е да се поддържа безпроблемна връзка между различните инструменти, приложими в тази област. Освен това по същата причина преценката дали дадена вещ ще се използва като доказателство и съответно ще бъде обект на ЕЗР следва да се оставят на издаващия орган.
(35)
Когато се прави позоваване на взаимопомощ в съответните международни правни инструменти, като например в конвенциите, сключени в рамките на Съвета на Европа, следва да се приема, че настоящата директива се прилага с предимство пред тези конвенции между държавите-членки, обвързани от нея.
(36)
Категориите престъпления, изброени в приложение Г, следва да се тълкуват по последователен начин с тяхното тълкуване съгласно съществуващите правни инструменти за взаимно признаване.
(37)
Съгласно Съвместната политическа декларация на държавите-членки и на Комисията относно обяснителните документи от 28 септември 2011 г. (11) държавите-членки са поели ангажимент в обосновани случаи да прилагат към съобщението за своите мерки за транспониране един или повече документи, обясняващи връзката между елементите на дадена директива и съответстващите им части от националните инструменти за транспониране. По отношение на настоящата директива Европейският парламент и Съветът смятат, че предоставянето на тези документи е обосновано.
(38)
Доколкото целта на настоящата директива, а именно взаимното признаване на решения, взети с оглед събирането на доказателства, не може да бъде постигната в достатъчна степен от държавите-членки, а поради обхвата и последиците си може да бъде по-добре постигната на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от ДЕС. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигане на тази цел.
(39)
Настоящата директива зачита основните права и съблюдава принципите, признати в член 6 от ДЕС и в Хартата, и по-специално в дял VI от нея, в международното право и международните споразумения, по които Съюзът или всички държави-членки са страна, включително Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, както и в конституциите на държавите-членки в съответното им приложно поле. Никоя разпоредба в настоящата директива не може да бъде тълкувана като забраняваща отказа да се изпълни ЕЗР, когато въз основа на обективни елементи има основания да се смята, че ЕЗР е издадена с цел наказателно преследване или наказание на лице въз основа на неговия пол, расова или етническа принадлежност, религия, сексуална ориентация, националност, език или политически убеждения, или когато положението на лицето може да бъде застрашено на някое от тези основания.
(40)
Защитата на физически лица във връзка с обработването на лични данни е основно право. В съответствие с член 8, параграф 1 от Хартата и член 16, параграф 1 от ДФЕС всеки има право на защита на личните си данни.
(41)
При прилагането на настоящата директива държавите-членки следва да предвидят прозрачни политики по отношение на обработката на личните данни и упражняване от субектите на данни на техните права на правни средства за защита на личните им данни.
(42)
Личните данни, получени по силата на настоящата директива, следва да бъдат обработвани, само когато това е необходимо и пропорционално на целите за предотвратяване, разследване, разкриване или наказателно преследване на престъпления или изпълнение на наказания и упражняване на правата на защита. Само оправомощени лица следва да имат достъп до информацията, съдържаща лични данни, което може да бъде постигнато чрез процедури на идентификация.
(43)
В съответствие с член 3 от Протокол № 21 относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към ДЕС и към ДФЕС, Обединеното кралство е нотифицирало желанието си да участва в приемането и прилагането на настоящата директива.
(44)
В съответствие с членове 1 и 2, и с член 4а, параграф 1 от Протокол № 21 относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към ДЕС и към ДФЕС и без да се засяга член 4 от посочения протокол, Ирландия не участва в приемането на настоящата директива и не е обвързана от нея, нито от нейното прилагане.
(45)
В съответствие с членове 1 и 2 от Протокол № 22 относно позицията на Дания, приложен към ДЕС и към ДФЕС, Дания не участва в приемането на настоящата директива и не е обвързана от нея, нито от нейното прилагане.
(46)
Европейският надзорен орган за защита на данните представи становище на 5 октомври 2010 г. (12) въз основа на член 41, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 45/2001 на Европейския парламент и на Съвета (13),
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
ГЛАВА I
ЕВРОПЕЙСКА ЗАПОВЕД ЗА РАЗСЛЕДВАНЕ
Член 1
Европейска заповед за разследване и задължение за изпълнението ѝ
1. Европейска заповед за разследване (ЕЗР) е съдебно решение, което е било издадено или потвърдено от съдебен орган на държава-членка („издаващата държава“), за извършване на едно или няколко конкретно(и) процесуално-следствено(и) действие(я) в друга държава-членка („изпълняващата държава“) с оглед получаване на доказателства в съответствие с настоящата директива.
ЕЗР може да бъде издадена и за получаване на доказателства, които вече са на разположение на компетентните органи на изпълняващата държава.
2. Държавите-членки изпълняват ЕЗР въз основа на принципа на взаимно признаване и в съответствие с настоящата директива.
3. Издаването на ЕЗР може да бъде поискано от заподозряно или обвиняемо лице или от адвокат от негово име в рамките на приложимите права на защита в съответствие с националното наказателно-процесуално право.
4. Настоящата директива няма за последица изменение на задължението за спазване на основните права и правни принципи, залегнали в член 6 от ДЕС, включително правата на защита на лицата, които са субекти на наказателно производство, и не засяга задълженията, възложени на съдебните органи в това отношение.
Член 2
Определения
За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
а)
„издаваща държава“ означава държавата-членка, в която е издадена ЕЗР;
б)
„изпълняваща държава“ означава държавата-членка, изпълняваща ЕЗР, в която ще се извършва процесуално-следственото действие;
в)
„издаващ орган“ означава:
i)
съдия, съд, съдия-следовател или прокурор, компетентен по разглеждания случай; или
ii)
друг компетентен орган, определен от издаващата държава, който в съответния случай действа в качеството си на разследващ орган в наказателното производство и е компетентен да разпорежда събирането на доказателства в съответствие с националното право. Освен това, преди да бъде предадена на изпълняващия орган, ЕЗР се потвърждава след проверка на съответствието ѝ с условията за издаване на ЕЗР по настоящата директива, по-специално условията, посочени в член 6, параграф 1 от настоящата директива, от съдия, съд, съдия-следовател или прокурор в издаващата държава. Когато ЕЗР е потвърдена от съдебен орган, този орган може също да бъде разглеждан като издаващ орган за целите на предаването на ЕЗР;
г)
„изпълняващ орган“ означава орган, който е компетентен да признае ЕЗР и да осигури нейното изпълнение в съответствие с настоящата директива и с процедурите, приложими при сходен национален случай. Такива процедури може да изискват съдебно разрешение в изпълняващата държава, когато това е предвидено в националното ѝ право.
Член 3
Обхват на ЕЗР
ЕЗР обхваща всички процесуално-следствени действия с изключение на създаването на съвместен екип за разследване и събирането на доказателства в рамките на такъв екип, както е предвидено в член 13 от Конвенцията за взаимопомощ по наказателноправни въпроси между държавите - членки на Европейския съюз, (14) („Конвенцията“) и в Рамково решение 2002/465/ПВР на Съвета (15), освен за целите на прилагането съответно на член 13, параграф 8 от Конвенцията и на член 1, параграф 8 от Рамковото решение.
Член 4
Видове производства, за които може да бъде издадена ЕЗР
ЕЗР може да бъде издадена:
а)
във връзка с наказателни производства, образувани от съдебен орган или които може да бъдат образувани пред съдебен орган за престъпление съгласно националното право на издаващата държава;
б)
в производства, образувани от административни органи във връзка с деяния, които са наказуеми съгласно националното право на издаващата държава, поради факта, че съставляват правонарушения, и където решението може да доведе до образуване на производство пред съд, компетентен по-специално по дела от наказателен характер;
в)
по производства, образувани от съдебни органи във връзка с деяния, които са наказуеми съгласно националното право на издаващата държава, поради факта, че съставляват правонарушения и където решението може да доведе до образуване на производство пред съд, компетентен по-специално по дела от наказателен характер; и
г)
във връзка с производства, посочени в букви а), б) и в), които се отнасят до престъпления или нарушения, за които юридическо лице може да носи отговорност или да му бъде наложена санкция в издаващата държава.
Член 5
Съдържание и форма на ЕЗР
1. ЕЗР, съдържаща се във формуляра, предвиден в приложение А, се попълва и подписва, а съдържанието ѝ се заверява като вярно и точно от издаващия орган.
ЕЗР съдържа по-конкретно следната информация:
а)
данни за издаващия орган и, ако е приложимо, за потвърждаващия орган;
б)
предмета и основанията за ЕЗР;
в)
необходимата налична информация относно засегнатото(ите) лице(а);
г)
описание на престъпното деяние, което е предмет на разследване или производство, и на приложимите разпоредби на наказателното право на издаващата държава;
д)
описание на исканото(ите) процесуално-следствено(и) действие(я) и доказателствата, които трябва да бъдат събрани.
2. Всяка държава-членка посочва кой(и) от официалните езици на институциите на Съюза, освен официалния(те) език(ци) на съответната държава-членка, може(гат) да се използва(т) за съставяне или превод на ЕЗР, когато съответната държава-членка е изпълняваща държава.
3. Компетентният орган на издаващата държава превежда ЕЗР, установена в приложение А, на официален език на изпълняващата държава или на друг език, посочен от изпълняващата държава, в съответствие с параграф 2 от настоящия член.
ГЛАВА II
ПРОЦЕДУРИ И ГАРАНЦИИ ЗА ИЗДАВАЩАТА ДЪРЖАВА
Член 6
Условия за издаване и предаване на ЕЗР
1. Издаващият орган може да издаде ЕЗР само, ако са изпълнени следните условия:
а)
издаването на ЕЗР е необходимо и пропорционално на целта на производствата, посочени в член 4, като се отчитат правата на заподозряното или обвиняемото лице; и
б)
процесуално-следственото(ите) действие(я), посочено(и) в ЕЗР, би(ха) могло(ли) да бъде(ат) разпоредено(и) при същите условия в сходен национален случай.
2. Условията, посочени в параграф 1, се преценяват от издаващия орган за всеки отделен случай.
3. Когато изпълняващият орган има основания да счита, че условията, посочени в параграф 1 не са изпълнени, той може да се консултира с издаващия орган за важността на изпълнението на ЕЗР. След тази консултация издаващият орган може да реши да оттегли ЕЗР.
Член 7
Предаване на ЕЗР
1. Попълнената в съответствие с член 5 ЕЗР се предава от издаващия орган на изпълняващия орган по начин, даващ възможност за писмено документиране при условия, които позволяват на изпълняващата държава да установи автентичността.
2. Цялата по-нататъшна официална комуникация се осъществява пряко между издаващия орган и изпълняващия орган.
3. Без да се засяга член 2, буква г), всяка държава-членка може да определи централен орган или, когато правната ѝ система предвижда това, повече от един централен орган, който да подпомага компетентните органи. Държавата-членка може, ако е необходимо с оглед организацията на нейната съдебна система, да възложи на централния(те) си орган(и) административното предаване и получаване на ЕЗР, както и друга свързана с тях официална кореспонденция.
4. Издаващият орган може да предаде ЕЗР чрез телекомуникационната система на Европейската съдебна мрежа (EJN), създадена със Съвместно действие 98/428/ПВР на Съвета (16).
5. Ако изпълняващият орган е неизвестен, издаващият орган прави всички необходими проучвания, включително чрез звената за контакт на EJN, за да получи тази информация от изпълняващата държава.
6. Когато получилият ЕЗР орган в изпълняващата държава не е компетентен да я признае или да предприеме необходимите действия за нейното изпълнение, той изпраща ЕЗР по служебен път до изпълняващия орган и уведомява издаващия орган за това.
7. Всички трудности, свързани с предаването или автентичността на всеки документ, необходим за изпълнението на ЕЗР, се преодоляват чрез преки контакти между участващите издаващ и изпълняващ орган или, когато е необходимо, със съдействието на централните органи на държавите членки.
Член 8
ЕЗР, свързана с предходна ЕЗР
1. Когато издаващият орган издава ЕЗР, която допълва предходна ЕЗР, той посочва това обстоятелство в ЕЗР, в раздел Г от формуляра, предвиден в приложение А.
2. Когато издаващият орган участва в изпълнението на ЕЗР в изпълняващата държава в съответствие с член 9, параграф 4, той може, без да се засягат уведомленията, направени съгласно член 33, параграф 1, буква в), да адресира ЕЗР, която допълва предходна ЕЗР, пряко до изпълняващия орган, докато се намира в тази държава.
3. ЕЗР, която допълва предходна ЕЗР, се заверява в съответствие с член 5, параграф 1, първа алинея, и когато е приложимо, се потвърждава в съответствие с член 2, буква в).
ГЛАВА III
ПРОЦЕДУРИ И ГАРАНЦИИ ЗА ИЗПЪЛНЯВАЩАТА ДЪРЖАВА
Член 9
Признаване и изпълнение
1. Изпълняващият орган признава ЕЗР, предадена в съответствие с настоящата директива, без да изисква допълнителни формалности и прави необходимото за нейното изпълнение по същия начин и при същите условия и ред, както ако въпросното процесуално-следствено действие е било разпоредено от орган на изпълняващата държава, освен ако този орган реши да се позове на някое от основанията за непризнаване или неизпълнение или на някое от основанията за отлагане, предвидени в настоящата директива.
2. Изпълняващият орган спазва формалностите и процедурите, изрично посочени от издаващия орган, освен ако в настоящата директива не е предвидено друго и ако тези формалности и процедури не противоречат на основните принципи на правото на изпълняващата държава.
3. Когато изпълняващ орган получи ЕЗР, която не е била издадена от издаващ орган съгласно посоченото в член 2, буква в), изпълняващият орган връща тази ЕЗР на издаващата държава.
4. Издаващият орган може да поиска един или повече органи на издаващата държава да участват в изпълнението на ЕЗР в подкрепа на компетентните органи на изпълняващата държава, до степента, до която определените органи на издаващата държава биха могли да вземат участие в изпълнението на процесуално-следственото(ите) действие(я), посочено(и) в ЕЗР в сходен национален случай. Изпълняващият орган спазва това изискване, ако това участие не противоречи на основните принципи на правото на изпълняващата държава или не накърнява нейни основни интереси в областта на националната сигурност.
5. Органите на издаващата държава, които се намират в изпълняващата държава, са подчинени на правото на изпълняващата държава по време на изпълнението на ЕЗР. Те не могат да имат каквито и да било правомощия за правоприлагане на територията на изпълняващата държава, освен ако упражняването на такива правомощия на територията на изпълняващата държава е в съответствие с правото на изпълняващата държава и до степента, до която издаващият и изпълняващият орган са се договорили.
6. Издаващият орган и изпълняващият орган могат да се консултират взаимно по всякакви подходящи начини, с оглед да се улесни ефикасното прилагане на настоящия член.
Член 10
Избор на друг вид процесуално-следствено действие
1. Изпълняващият орган при възможност прибягва до процесуално-следствено действие, различно от предвиденото в ЕЗР, когато:
а)
посоченото в ЕЗР процесуално-следствено действие не съществува според правото на изпълняващата държава; или
б)
процесуално-следственото действие, посочено в ЕЗР, не би могло да се използва в сходен национален случай.
2. Без да се засяга член 11, параграф 1 не се прилага за следните процесуално-следствени действия, които трябва винаги да могат да се използват съгласно правото на изпълняващата държава:
а)
получаване на информация или доказателства, с които изпълняващият орган вече разполага, и информацията или доказателствата биха могли да бъдат получени в съответствие с правото на изпълняващата държава в рамките на наказателно производство или за целите на ЕЗР;
б)
получаване на информация, съдържаща се в базите данни на полицейски или съдебни органи и до която изпълняващият орган има пряк достъп в рамките на наказателно производство;
в)
разпит на свидетел, вещо лице, пострадал, заподозряно или обвиняемо лице или трета страна на територията на изпълняващата държава;
г)
всяко непринудително процесуално-следствено действие, определено в правото на изпълняващата държава;
д)
установяване на самоличността на лица, притежаващи абонамент за даден телефонен номер или IP адрес.
3. Изпълняващият орган може също така да прибегне до процесуално-следствено действие, различно от посоченото в ЕЗР, когато с процесуално-следственото действие, избрано от изпълняващия орган, ще бъде постигнат същият резултат, но със средства, нарушаващи неприкосновеността на лицето в по-малка степен, отколкото процесуално-следственото действие, посочено в ЕЗР.
4. Когато изпълняващият орган реши да се възползва от посочената в параграфи 1 и 3 възможност, той най-напред уведомява издаващия орган, който може да реши да оттегли или да допълни ЕЗР.
5. Когато, в съответствие с параграф 1, посоченото в ЕЗР процесуално-следствено действие не съществува съгласно правото на изпълняващата държава или не би било на разположение в сходен национален случай и когато не е налице никакво друго процесуално-следствено действие, с което би бил постигнат същият резултат, както с исканото процесуално-следствено действие, изпълняващият орган уведомява издаващия орган, че не е възможно да бъде оказана исканата помощ.
Член 11
Основания за непризнаване или неизпълнение
1. Без да се засяга член 1, параграф 4, признаването или изпълнението на ЕЗР може да бъде отказано в изпълняващата държава, когато:
а)
съществува имунитет или привилегия съгласно правото на изпълняващата държава, което прави невъзможно изпълнението на ЕЗР, или когато са налице правила относно определянето и ограничаването на наказателната отговорност във връзка със свободата на печата и свободата на изразяване в други медии, които правят невъзможно изпълнението на ЕЗР;
б)
в конкретен случай изпълнението на ЕЗР би навредило на основните интереси на националната сигурност, би застрашило източника на информацията или би наложило използването на класифицирана информация, свързана със специални разузнавателни дейности;
в)
ЕЗР е издадена във връзка с производства, посочени в член 4, букви б) и в), и процесуално-следственото действие не би било разрешено съгласно правото на изпълняващата държава при сходен национален случай;
г)
изпълнението на ЕЗР би било в противоречие с принципа ne bis in idem;
д)
ЕЗР се отнася за престъпление, за което се твърди, че е извършено извън територията на издаващата държава и изцяло или отчасти на територията на изпълняващата държава и деянието, във връзка с което е издадена ЕЗР, не съставлява престъпление в изпълняващата държава;
е)
съществуват сериозни основания да се смята, че изпълнението на процесуално-следственото действие, посочено в ЕЗР, би било несъвместимо със задълженията на изпълняващата държава съгласно член 6 от ДЕС и Хартата;
ж)
деянието, за което е издадена ЕЗР, не съставлява престъпление по правото на изпълняващата държава, освен ако ЕЗР не се отнася за престъпление, попадащо в категориите престъпления, изброени в приложение Г, съгласно посоченото от издаващия орган в ЕЗР, ако последното е наказуемо в издаващата държава с лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане на лицето с максимален срок от не по-малко от три години; или
з)
прилагането на процесуално-следственото действие, посочено в ЕЗР, е ограничено съгласно правото на изпълняващата държава до определен списък или категория престъпления или до престъпления, за които са предвидени наказания с определен праг, които не включват посоченото в ЕЗР престъпление.
2. Параграф 1, буква ж) и буква з) не се прилагат за процесуално-следствените действия, посочени в член 10, параграф 2.
3. Когато ЕЗР се отнася до престъпление, свързано с данъци или такси, мита и валутен обмен, изпълняващият орган не може да откаже признаване или изпълнение на основание, че правото на изпълняващата държава не предвижда същия вид данък или такса или че то не съдържа разпоредби за същите видове данъци, такси, мита и валутен обмен като правото на издаващата държава.
4. В случаите, посочени в параграф 1, букви а), б), г), д) и е), преди да вземе решение да не признае или да не изпълни ЕЗР изцяло или отчасти, изпълняващия орган провежда чрез подходящи средства консултации с издаващия орган и, когато е уместно, изисква от издаващия орган да предостави необходимата допълнителна информация без забавяне.
5. В случая, посочен в параграф 1, буква а) и когато отнемането на привилегията или имунитета е от компетентността на орган на изпълняващата държава, изпълняващият орган отправя искане към въпросния орган да упражни това правомощие незабавно. Когато отнемането на привилегията или имунитета е от компетентността на орган на друга държава или на международна организация, издаващият орган е този, който следва да поиска от съответния орган да упражни това правомощие.
Член 12
Срокове за признаване или изпълнение
1. Решението за признаване или изпълнение се взема и процесуално-следственото действие се извършва със същата бързина и степен на приоритет, както в сходни национални случаи, и при всички случаи в предвидените в настоящия член срокове.
2. Когато издаващият орган е посочил в ЕЗР, че поради определените процесуални срокове, тежестта на престъплението или други особено спешни обстоятелства е необходим по-кратък срок от предвидените в настоящия член, или ако издаващият орган е посочил в ЕЗР, че процесуално-следственото действие трябва да бъде извършено на конкретна дата, изпълняващият орган се съобразява с това изискване във възможно най-голяма степен.
3. Изпълняващият орган взема решението за признаването или изпълнението на ЕЗР възможно най-бързо и, без да се засяга параграф 5, не по-късно от 30 дни след получаването на ЕЗР от компетентния изпълняващ орган.
4. Освен ако са налице основания за отлагане по член 15 или изпълняващата държава вече разполага с доказателствата, указани в посоченото в ЕЗР процесуално-следствено действие, изпълняващият орган извършва процесуално-следственото действие без забавяне и без да се засяга параграф 5 не по-късно от 90 дни, след като е взето решението, посочено в параграф 3.
5. Когато в определен случай не е практически възможно компетентният изпълняващ орган да спази посочения в параграф 3 срок или посочената в параграф 2 конкретна дата, той уведомява без забавяне компетентния орган на издаващата държава по какъвто и да е наличен начин, като посочва причините за забавянето и приблизителното време, необходимо за вземане на решението. В такъв случай посоченият в параграф 3 срок може да бъде удължен с най-много 30 дни.
6. Когато в определен случай не е практически възможно компетентният изпълняващ орган да спази посочения в параграф 4 срок, той уведомява без забавяне компетентния орган на издаващата държава по какъвто и да е наличен начин, като посочва причините за забавянето и провежда консултации с издаващия орган за необходимото време за изпълнение на процесуално-следственото действие.
Член 13
Предаване на доказателства
1. Изпълняващият орган предава на издаващата държава без ненужно забавяне доказателствата, събрани или вече намиращи се на разположение на компетентните органи на изпълняващата държава в резултат от изпълнението на ЕЗР.
Когато в ЕЗР е включено искане за това и ако е възможно съгласно правото на изпълняващата държава, доказателствата се предават незабавно на компетентните органи на издаващата държава, участващи в изпълнението на ЕЗР в съответствие с член 9, параграф 4.
2. Предаването на доказателствата може да бъде спряно в изчакване на решение във връзка с правно средство за защита, освен ако в ЕЗР не са посочени достатъчно основания, че незабавното им предаване е от първостепенно значение за правилното провеждане на разследването или за опазването на индивидуални права. Предаването на доказателствата обаче се спира, ако то би довело до сериозни или необратими вреди на засегнатото лице.
3. При предаването на събраните доказателства изпълняващият орган посочва дали изисква доказателствата да бъдат върнати на изпълняващата държава веднага щом престанат да бъдат необходими на издаващата държава.
4. Когато съответните предмети, документи или данни са от значение и за друго производство, изпълняващият орган може, по изрично искане и след консултации с издаващия орган, временно да предаде доказателствата, при условие че ще бъдат върнати на изпълняващата държава, веднага щом престанат да бъдат необходими на издаващата държава или по всяко друго време или повод, договорени между компетентните органи.
Член 14
Правни средства за защита
1. Държавите-членки гарантират, че за процесуално-следствените действия, посочени в ЕЗР, се прилагат правни средства за защита, равностойни на предвидените при сходен национален случай.
2. Материалноправните основания за издаване на ЕЗР могат да се оспорват само чрез иск, предявен в издаващата държава, без да се засягат гаранциите за основните права в изпълняващата държава.
3. Ако не се нарушава необходимостта от гарантиране поверителността на разследването съгласно член 19, параграф 1, издаващият орган и изпълняващият орган вземат необходимите мерки за осигуряване на информация за наличните възможности по националното право за използване на правни средства за защита, когато те станат приложими, и в своевременен срок, за да могат да бъдат приложени ефективно.
4. Държавите-членки правят необходимото сроковете за търсене на правна защита да са същите като предвидените в сходни национални случаи и да се прилагат по начин, който да гарантира възможността за ефективно упражняване на тези правни средства за защита от заинтересованите страни.
5. Издаващият орган и изпълняващият орган се информират взаимно за правните средства за защита, предявени срещу издаването, признаването или изпълнението на ЕЗР.
6. Оспорването на процесуално-следственото действие не спира изпълнението му, освен ако това не е предвидено в сходни национални случаи.
7. Издаващата държава взема предвид успешното оспорване на признаването или изпълнението на ЕЗР в съответствие с нейното национално право. Без да се засягат националните процедурни правила, държавите-членки гарантират, че в хода на наказателното производство в издаващата държава при оценката на получените чрез ЕЗР доказателства се зачитат правата на защита и правото на справедлив процес.
Член 15
Основания за отлагане на признаването или изпълнението
1. Признаването или изпълнението на ЕЗР може да бъде отложено в изпълняващата държава, когато:
а)
нейното изпълнение може да попречи на висящо наказателно разследване или преследване, докато изпълняващата държава счита това за разумно;
б)
съответните предмети, документи или данни вече се използват в друго производство, докато престанат да бъдат необходими за тази цел
2. Веднага след като отпадне основанието за отлагане, изпълняващият орган предприема незабавно необходимите мерки за изпълнение на ЕЗР и уведомява за това издаващия орган по начин, даващ възможност за писмено документиране.
Член 16
Задължение за информиране
1. Получилият ЕЗР компетентен орган в изпълняващата държава, без забавяне и при всички случаи в рамките на една седмица от получаването на ЕЗР, потвърждава получаването на ЕЗР, като попълни и изпрати формуляра, предвиден в приложение Б.
Когато е определен централен орган в съответствие с член 7, параграф 3, това задължение се прилага както за централния орган, така и за изпълняващия орган, който получава ЕЗР от централния орган.
В случаите, посочени в член 7, параграф 6, това задължение се прилага както за компетентния орган, получил първоначално ЕЗР, така и за изпълняващия орган, на когото последно е предадена ЕЗР.
2. Без да се засяга член 10, параграфи 4 и 5, изпълняващият орган уведомява издаващия орган незабавно чрез всички налични средства, когато:
а)
за изпълняващия орган е невъзможно да вземе решение относно признаването или изпълнението, поради обстоятелството, че формулярът, предвиден в приложение А, е непълен или явно неправилен;
б)
изпълняващият орган, в хода на изпълнение на ЕЗР, счете без по-нататъшни проверки, че може да е уместно да извърши процесуално-следствени действия, които не са били първоначално предвидени или не е можело да бъдат уточнени при издаването на ЕЗР, за да се даде възможност на издаващия орган да предприеме по-нататъшни действия в конкретния случай; или
в)
изпълняващият орган установи, че в конкретния случай не може да спази формалностите и процедурите, изрично посочени от издаващия орган в съответствие с член 9.
По искане на издаващия орган информацията се потвърждава без забавяне по начин, даващ възможност за писмено документиране.
3. Без да се засяга член 10, параграфи 4 и 5 изпълняващият орган информира издаващия орган без забавяне и по начин, даващ възможност за писмено документиране за:
а)
всяко решение, прието съгласно член 10 или член 11;
б)
всяко решение за отлагането на изпълнението или признаването на ЕЗР, основанията за отлагането, и ако е възможно - очакваната продължителност на отлагането.
Член 17
Наказателна отговорност на служителите
Докато се намират на територията на изпълняващата държава в рамките на прилагането на настоящата директива, служителите от издаващата държава се считат за служители на изпълняващата държава по отношение на извършени срещу тях или от тях престъпления.
Член 18
Гражданска отговорност на служителите
1. Когато в рамките на прилагането на настоящата директива служителите на дадена държава-членка се намират на територията на друга държава-членка, първата държава-членка носи отговорност за всякакви вреди, причинени от нейните служители по време на извършваните от тях действия, в съответствие с правото на държавата-членка, на чиято територия те действат.
2. Държавата-членка, на чиято територия е нанесена вредата, посочена в параграф 1, поправя тази вреда съгласно условията, приложими за вреди, причинени от собствените ѝ служители.
3. Държавата-членка, чиито служители са причинили вреди на някое лице на територията на друга държава-членка, възстановява изцяло сумите, които последната държава-членка е платила на пострадалите или на лицата, които са имали правото да ги получат от тяхно име.
4. Без да се засяга упражняването на правата ѝ по отношение на трети страни и с изключение на параграф 3, всяка държава-членка се въздържа в случаи, предвидени в параграф 1, да иска обезщетение за вредите, които е претърпяла от друга държава-членка.
Член 19
Поверителност
1. Всяка държава-членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че при изпълнението на ЕЗР издаващият орган и изпълняващият орган спазват надлежно поверителността на разследването.
2. Изпълняващият орган гарантира в съответствие с националното си право поверителността на фактите и съдържанието на ЕЗР, с изключение на необходимото за изпълнението на процесуално-следственото действие. Ако изпълняващият орган не е в състояние да спази изискването за поверителност, той без забавяне уведомява за това издаващия орган.
3. В съответствие с националното си право и ако изпълняващият орган не е посочил друго, издаващият орган не разкрива доказателства или информация, предоставени от изпълняващия орган, освен до степента, до която тяхното разкриване е необходимо за целите на разследването или производството, описани в ЕЗР.
4. Всяка държава-членка предприема необходимите мерки за това банките да не разкриват на засегнатите клиенти на банката или на трети лица, че на издаващата държава е предадена информация в съответствие с членове 26 и 27 или че се извършва разследване.
Член 20
Защита на личните данни
При изпълнението на настоящата директива държавите-членки гарантират, че личните данни са защитени и могат да бъдат обработвани единствено в съответствие с Рамково решение 2008/977/ПВР на Съвета (17) и принципите на Конвенцията на Съвета на Европа за защита на лицата при автоматизираната обработка на лични данни от 28 януари 1981 г. и Допълнителния протокол към нея.
Достъпът до тези данни се ограничава, без да се засягат правата на субекта на данните. Само оправомощени лица могат да имат достъп до тези данни.
Член 21
Разходи
1. Ако в директивата не е предвидено друго, изпълняващата държава поема всички направени на нейната територия разходи, свързани с изпълнението на ЕЗР.
2. Ако изпълняващият орган сметне, че разходите за изпълнението на ЕЗР могат да се окажат извънредно високи, той може да се консултира с издаващия орган за това дали и как разходите биха могли да бъдат поделени или ЕЗР - изменена.
Изпълняващият орган предварително информира издаващия орган за подробностите относно частта от разходите, смятана за извънредно висока.
3. При извънредни обстоятелства, когато не може да се постигне споразумение по отношение на разходите, посочени в параграф 2, издаващият орган може да реши:
а)
да оттегли частично или изцяло ЕЗР; или
б)
да запази ЕЗР и да покрие частта от разходите, смятана за извънредно висока.
ГЛАВА IV
СПЕЦИФИЧНИ РАЗПОРЕДБИ ВЪВ ВРЪЗКА С ОПРЕДЕЛЕНИ ПРОЦЕСУАЛНО-СЛЕДСТВЕНИ ДЕЙСТВИЯ
Член 22
Временно предаване на издаващата държава на задържани лица с цел извършване на процесуално-следствено действие
1. ЕЗР може да бъде издадена за временното предаване на лице, задържано в изпълняващата държава с цел извършване на процесуално-следствено действие, с оглед на събирането на доказателства, за което се изисква присъствието на това лице на територията на издаващата държава, при условие че лицето бъде върнато обратно в определения от изпълняващата държава срок.
2. В допълнение към основанията за непризнаване или неизпълнение, посочени в член 11, изпълнението на ЕЗР може да бъде отказано и ако:
а)
задържаното лице не даде съгласие; или
б)
вследствие на предаването ще се удължи срокът за задържане на лицето.
3. Без да се засяга параграф 2, буква а), когато изпълняващата държава сметне за необходимо предвид възрастта на лицето или физическото или психическото му състояние, на законния представител на задържаното лице се дава възможност да изрази становище по временното предаване.
4. В случаите, посочени в параграф 1, разрешението за транзитно преминаване на задържаното лице през територията на трета държава-членка („държава-членка на транзитно преминаване“) се предоставя след подаване на заявление, придружено от всички необходими документи.
5. Практическите договорености във връзка с временното предаване на лицето, включително подробностите за условията на неговото задържане в издаващата държава, и датите, до които то трябва да бъде предадено от територията на изпълняващата държава и върнато обратно там, се договарят между издаващата държава и изпълняващата държава, като се прави необходимото да се вземат предвид физическото и психическото състояние на засегнатото лице, както и равнището на сигурност, изисквано в издаващата държава.
6. Предаденото лице остава задържано на територията на издаващата държава и когато е приложимо, на територията на държавата-членка на транзитно преминаване, във връзка с деянията или осъжданията, за които е било задържано в изпълняващата държава, освен ако изпълняващата държава не поиска освобождаването му.
7. Времето, през което лицето е било задържано на територията на издаващата държава, се приспада от срока за задържане, който засегнатото лице изтърпява или ще бъде задължено да изтърпи на територията на изпълняващата държава.
8. Без да се засяга параграф 6, предаденото лице не може да бъде наказателно преследвано или задържано, нито да му бъдат налагани други мерки за ограничаване на личната му свобода в издаващата държава за извършени от него деяния или за осъждания, постановени преди заминаването му от територията на изпълняващата държава и които не са посочени в ЕЗР.
9. Имунитетът, посочен в параграф 8, отпада, ако предаденото лице, след като в продължение на петнадесетдневен непрекъснат срок от датата, на която присъствието му вече не е било необходимо на издаващите органи, е разполагало с възможността да напусне съответната страна:
а)
въпреки това е останало на нейна територия, или
б)
след напускането ѝ се е върнало там.
10. Разходите, свързани с прилагането на настоящия член, се поемат в съответствие с член 21, с изключение на разходите, произтичащи от предаването на лицето към и от издаващата държава, които се поемат от тази държава.
Член 23
Временно предаване към изпълняващата държава на лица, задържани с цел извършване на процесуално-следствено действие
1. ЕЗР може да бъде издадена за временното предаване на лице, задържано в издаващата държава с цел извършване на процесуално-следствено действие, с оглед на събирането на доказателства, за което е необходимо присъствието на лицето на територията на изпълняващата държава.
2. Член 22, параграф 2 буква а) и член 22, параграфи 3-9 се прилагат mutatis mutandis към временното предаване по настоящия член.
3. Разходите, свързани с прилагането на настоящия член, се поемат в съответствие с член 21, с изключение на разходите, произтичащи от предаването на засегнатото лице към и от изпълняващата държава, които се поемат от издаващата държава.
Член 24
Разпит чрез видеоконференция или друго аудио-визуално предаване
1. Ако лице, което се намира на територията на изпълняващата държава, трябва да бъде разпитано като свидетел или вещо лице от компетентните органи в издаващата държава, издаващият орган може да издаде ЕЗР за разпит на свидетеля или вещото лице чрез видеоконференция или друго аудио-визуално предаване в съответствие с параграфи 5-7.
Издаващият орган може да издаде ЕЗР и с цел разпит на заподозряно или обвиняемо лице чрез видеоконференция или друго аудио-визуално предаване.
2. В допълнение към основанията за непризнаване или неизпълнение, посочени в член 11, изпълнението на ЕЗР може да бъде отказано, ако:
а)
заподозряното или обвиняемото лице не даде съгласието си за това; или
б)
изпълнението на такова процесуално-следствено действие в конкретен случай би било в противоречие с основните принципи на правото на изпълняващата държава.
3. Издаващият орган и изпълняващият орган договарят помежду си практическите аспекти. При договарянето на тези аспекти изпълняващият орган се задължава да:
a)
връчи призовка на съответния свидетел или вещо лице, като посочи времето и мястото на разпита;
б)
призове заподозрените или обвиняемите лица да се явят на разпита в съответствие с подробните правила, предвидени в правото на изпълняващата държава, и да информира тези лица за правата им съгласно правото на издаващата държава, достатъчно своевременно, за да им позволи да упражнят ефективно тяхното право на защита;
в)
направи необходимото за установяването на самоличността на лицето, което ще бъде разпитвано.
4. Ако при обстоятелствата на конкретното дело изпълняващият орган няма достъп до технически средства за разпит, провеждан чрез видеоконференция, тези средства могат да му бъдат осигурени от издаващата държава по взаимно съгласие.
5. При разпит чрез видеоконференция или друго аудио-визуално предаване, се прилагат следните правила:
а)
на разпита присъства компетентният орган на изпълняващата държава, подпомаган при необходимост от устен преводач, и отговаря както за установяването на самоличността на лицето, което ще бъде разпитвано, така и за спазването на основните принципи на правото на изпълняващата държава.
Ако изпълняващият орган е на мнение, че по време на разпита се нарушават основните принципи на правото на изпълняващата държава, той незабавно взема необходимите мерки, за да осигури разпитът да продължи в съответствие с тези принципи;
б)
при необходимост, компетентните органи на издаващата държава и на изпълняващата държава договарят помежду си мерки за защита на лицето, което ще бъде разпитвано;
в)
разпитът се провежда пряко от компетентния орган на издаващата държава или под негово ръководство съгласно неговото собствено законодателство;
г)
по искане на издаващата държава или на лицето, което ще бъде разпитвано, изпълняващата държава осигурява, лицето, което ще бъде разпитвано, да бъде подпомогнато от устен преводач, ако е необходимо;
д)
преди разпита заподозрените или обвиняемите лица биват информирани за процесуалните права, които имат, включително правото да не дават обяснения, съгласно правото на изпълняващата държава и на издаващата държава. Свидетелите и вещите лица могат да се позоват на правото си да не дават показания, което те биха имали съгласно правото на изпълняващата или на издаващата държава, като биват информирани за това си право преди разпита.
6. Без да се засягат договорените мерки за защита на лицата, при приключване на разпита изпълняващият орган съставя протокол, в който се посочват датата и мястото на разпита, самоличността на разпитаното лице, самоличността и функциите на всички останали лица в изпълняващата държава, които участват в разпита, положените клетви и техническите условия, при които е проведен разпитът. Изпълняващият орган изпраща този документ на издаващия орган.
7. Всяка държава-членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че когато лицето е разпитвано на нейна територия в съответствие с настоящия член, и отказва да даде обяснения или показания, въпреки че има задължение за това, или даде неверни обяснения или показания, националното ѝ право се прилага по същия начин, както ако разпитът се състои в рамките на национална процедура.
Член 25
Изслушване чрез телефонна конференция
1. Ако лице, което се намира на територията на дадена държава-членка, трябва да бъде разпитано като свидетел или вещо лице от компетентните органи на друга държава-членка, издаващият орган на последната държава-членка, когато не е уместно или възможно лицето, което трябва да бъде разпитано, да се яви лично на територията ѝ и след като е разгледал възможността за други подходящи средства, може да издаде ЕЗР за изслушване на свидетеля или вещото лице по телефона съгласно предвиденото в параграф 2.
2. Освен ако не е договорено друго, член 24, параграфи 3, 5, 6 и 7 се прилагат mutatis mutandis към разпити чрез телефонна конференция.
Член 26
Информация за банкови и други финансови сметки
1. ЕЗР може да бъде издадена с цел да се установи дали дадено физическо или юридическо лице, срещу което се води съответното наказателно производство, притежава или контролира една или повече сметки, независимо от техния характер, в банка, която се намира на територията на изпълняващата държава, и ако това е така, да получи всички данни на установените сметки.
2. Всяка държава-членка предприема необходимите мерки, за да бъде в състояние да предостави информацията, посочена в параграф 1, в съответствие с условията, предвидени в настоящия член.
3. Посочената в параграф 1 информация включва, ако това е поискано в ЕЗР, и сметки, с които лицето, срещу което се води съответното наказателно производство, е упълномощено да се разпорежда.
4. Задълженията в настоящия член се прилагат само доколкото информацията е на разположение на банката, която поддържа сметката.
5. Издаващият орган посочва в ЕЗР причините, поради които счита, че е вероятно поисканата информация да бъде от съществено значение за целите на съответното наказателно производство и основанията за предположението си, че в банки в изпълняващата държава има сметки, както и доколкото съществува информация - кои банки могат да бъдат засегнати. Той също така включва в ЕЗР цялата налична информация, която може да улесни изпълнението ѝ.
6. ЕЗР може да бъде издадена и за да се определи дали дадено физическо или юридическо лице, срещу което се води съответното наказателно производство, притежава една или повече сметки, в небанкова финансова институция, която се намира на територията на изпълняващата държава. Параграфи 3 - 5 се прилагат mutatis mutandis. В този случай и в допълнение към основанията за непризнаване и неизпълнение, посочени в член 11, изпълнението на ЕЗР може да бъде отказано и ако изпълнението на процесуално-следственото действие не би било разрешено при сходен национален случай.
Член 27
Информация за банкови и други финансови операции
1. ЕЗР може да бъде издадена с цел да се съберат данните на конкретни банкови сметки и на банкови операции, които са били извършени през определен период чрез една или повече сметки, посочени в нея, включително данните на всяка сметка на наредител и на получател.
2. Всяка държава-членка предприема необходимите мерки, за да бъде в състояние да предостави информацията, посочена в параграф 1, в съответствие с определените в настоящия член условия.
3. Задължението, установено в настоящия член, се прилага само доколкото информацията е собственост на банката, в която се намира сметката.
4. Издаващият орган посочва в ЕЗР основанията, поради които счита, че исканата информация е съществена за целта на съответното наказателно производство.
5. ЕЗР може да бъде издадена и във връзка с информацията, предвидена в параграф 1, с позоваване на финансови операции, провеждани от небанкови финансови институции. Параграфи 3-4 се прилагат mutatis mutandis. В тези случаи и в допълнение към основанията за непризнаване и неизпълнение, посочени в член 11, изпълнението на ЕЗР може да бъде отказано и ако изпълнението на процесуално-следственото действие не би било разрешено при сходен национален случай.
Член 28
Процесуално-следствени действия, които изискват събирането на доказателства в реално време, непрекъснато и в продължение на определен период
1. Когато ЕЗР се издава с цел изпълнение на процесуално-следствено действие, което изисква събиране на доказателства в реално време, непрекъснато и в продължение на определен период от време, като например:
а)
наблюдение на банкови или други финансови операции, които се извършват чрез една или повече посочени сметки;
б)
контролирани доставки на територията на изпълняващата държава;
изпълнението ѝ може да бъде отказано, в допълнение към основанията за непризнаване и неизпълнение, посочени в член 11, ако изпълнението на съответното процесуално-следствено действие не би било разрешено при сходен национален случай.
2. Практическите договорености във връзка с процесуално-следственото действие, посочено в параграф 1, буква б) и в други случаи според необходимостта, се договарят между издаващата държава и изпълняващата държава.
3. Издаващият орган посочва в ЕЗР основанията, поради които счита, че поисканата информация е съществена за целта на съответното наказателно производство.
4. Компетентните органи на изпълняващата държава имат правото да действат, да ръководят и да контролират операциите, свързани с изпълнението на ЕЗР, посочена в параграф 1.
Член 29
Разследвания под прикритие
1. ЕЗР може да бъде издадена с цел да се отправи искане към изпълняващата държава да съдейства на издаващата държава за провеждане на разследвания на престъплението от длъжностни лица под прикритие или с фалшива самоличност (разследвания под прикритие).
2. Издаващият орган посочва в ЕЗР основанията, поради които счита, че разследването под прикритие е вероятно да бъде от значение за целта на съответното наказателно производство. Решението за признаване и изпълнение на ЕЗР, издадена съгласно настоящия член, се взема за всеки отделен случай от компетентните органи на изпълняващата държава при зачитане на националното ѝ право и процедури.
3. В допълнение към основанията за непризнаване и неизпълнение, посочени в член 11, издаващият орган може да откаже изпълнението на ЕЗР, посочена в параграф 1, ако:
а)
изпълнението на разследването под прикритие не би било разрешено при сходен национален случай; или
б)
не е било възможно да се постигне споразумение по договореностите за разследвания под прикритие съгласно параграф 4.
4. Разследвания под прикритие се извършват в съответствие с националното право и процедури на държавата-членка, на чиято територия се осъществява разследването под прикритие. Единствено компетентните органи на изпълняващата държава имат правото да действат, да ръководят и да контролират операциите, свързани с разследването под прикритие. Продължителността на разследването под прикритие, подробните условия, както и правният статут на съответните длъжностни лица, участващи в разследвания под прикритие, се договарят между издаващата държава и изпълняващата държава, при надлежно зачитане на националното им право и процедури.
ГЛАВА V
ПРИХВАЩАНЕ НА ДАЛЕКОСЪОБЩЕНИЯ
Член 30
Прихващане на далекосъобщения с техническата помощ на друга държава-членка
1. ЕЗР може да бъде издадена за прихващане на далекосъобщения в държавата-членка, от която е необходима техническа помощ.
2. Когато повече от една държава-членка е в състояние да окаже цялата необходима техническа помощ за едно и също прихващане на далекосъобщения, ЕЗР се изпраща само на една от тях. С приоритет се ползва държавата, където се намира или ще се намира лицето, което е обект на прихващането.
3. Посочената в параграф 1 ЕЗР съдържа и следната информация:
а)
информация за целта на идентифициране на обекта на прихващането;
б)
желаната продължителност на прихващането; и
в)
достатъчно технически данни, по-специално идентификатора на обекта, за да се гарантира изпълнението на ЕЗР.
4. Издаващият орган посочва в ЕЗР основанията поради които смята, че посоченото процесуално-следствено действие е подходящо за целта на съответното наказателно производство.
5. В допълнение към основанията за непризнаване или неизпълнение, посочени в член 11, изпълнението на посочената в параграф 1 ЕЗР може да бъде отказано и ако съответното процесуално-следствено действие не би било разрешено при сходен национален случай. Изпълняващата държава може да обвърже предоставянето на съгласието си със спазване на условия, които биха били спазвани при сходен национален случай.
6. Посочената в параграф 1 ЕЗР може да бъде изпълнена чрез:
а)
предаване на далекосъобщения незабавно към издаващата държава; или
б)
прихващане, записване и последващо предаване на резултата от прихващането на далекосъобщения към издаващата държава.
Издаващият орган и изпълняващият орган провеждат взаимни консултации с оглед постигане на съгласие за това дали прихващането да се извършва в съответствие с буква а) или буква б).
7. При издаване на посочената в параграф 1 ЕЗР или по време на прихващането издаващият орган може, в случай че има специално основание за това, да поиска и транскрибиране, декодиране или декриптиране на записа, при условие че има съгласие от страна на изпълняващия орган.
8. Разходите, възникнали във връзка с прилагането на настоящия член, се поемат в съответствие с член 21, с изключение на разходите, произтичащи от транскрибирането, декодирането или декриптирането на прихванатите съобщения, които се поемат от издаващата държава.
Член 31
Уведомяване на държавата-членка, където се намира лицето - обект на прихващане и от която не е необходима техническа помощ
1. В случаите, когато за целите на извършване на процесуално-следствено действие прихващането на далекосъобщения е разрешено от компетентния орган на една държава-членка („прихващащата държава-членка“) и адресът за съобщения на лицето - обект на прихващане, посочен в заповедта за прихващане, се използва на територията на друга държава-членка („уведомената държава-членка“), от която не е необходима техническа помощ за осъществяване на прихващането, прихващащата държава-членка уведомява компетентния орган на уведомената държава-членка за прихващането:
а)
преди да бъде извършено прихващането в случаите, когато компетентният орган на прихващащата държава знае към момента на издаването на заповедта за прихващането, че лицето - обект на прихващане, е или ще бъде на територията на уведомената държава-членка;
б)
по време на прихващането или след неговото извършване, веднага след като разбере, че лицето - обект на прихващане, се намира или се е намирало на територията на уведомената държава-членка по време на прихващането.
2. Уведомяването, посочено во параграф 1, се извършва чрез формуляра, предвиден в приложение В.
3. Компетентният орган на уведомената държава-членка може, в случаите когато прихващането не би било разрешено в сходен национален случай, да уведоми, без забавяне и най-късно до 96 часа след получаване на уведомлението по параграф 1, компетентният орган на прихващащата държава-членка:
а)
че прихващането не може да бъде извършено или се прекратява; и
б)
при необходимост, че вече прихванат материал, докато лицето - обект на прихващането се е намирало на нейната територия, не може да бъде използван или може да бъде използван единствено при условия, уточнени от компетентния орган. Компетентният орган на уведомената държава-членка информира компетентния орган на прихващащата държава-членка за основанията, обосноваващи тези условия.
4. Член 5, параграф 2 се прилага mutatis mutandis за уведомяването, посочено в параграф 2.
ГЛАВА VI
ВРЕМЕННИ МЕРКИ
Член 32
Временни мерки
1. Издаващият орган може да издаде ЕЗР с цел да се предприеме някое процесуално-следствено действие с оглед на временното предотвратяване на унищожаването, промяната, преместването, предаването на вещ, която може да се използва като доказателство, или разпореждането с такава вещ.
2. Изпълняващият орган взема решение относно временната мярка и го съобщава възможно най-скоро и ако е осъществимо, в рамките на 24 часа от получаването на ЕЗР.
3. Когато е отправено искане за временната мярка, посочена в параграф 1, издаващият орган посочва в ЕЗР дали доказателствата ще се предадат на издаващата държава или ще останат в изпълняващата държава. Изпълняващият орган признава и изпълнява такава ЕЗР и предава доказателствата в съответствие с процедурите, предвидени в настоящата директива.
4. Когато в съответствие с параграф 3 ЕЗР е съпътствана от инструкция доказателствата да останат в изпълняващата държава, издаващият орган посочва датата на прекратяване на временната мярка, посочена в параграф 1, или очакваната дата за внасяне на искането за предаване на доказателствата на издаващата държава.
5. След консултация с издаващия орган, изпълняващият орган може в съответствие с националното си право и практика да определи подходящи условия с оглед на обстоятелствата по случая, за да ограничи срока, за който временната мярка, посочена в параграф 1, трябва да остане в сила. Ако в съответствие с тези условия изпълняващият орган предвиди прекратяване на временната мярка, изпълняващият орган информира издаващия орган, на който се дава възможността да представи своите бележки. Издаващият орган незабавно уведомява изпълняващия орган за прекратяването на временната мярка, посочена в параграф 1.
ГЛАВА VII
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 33
Уведомления
1. До 22 май 2017 г. всяка държава-членка уведомява Комисията относно следното:
а)
органът или органите, който(ито) в съответствие с националното ѝ право е(са) компетентни съгласно член 2, букви в) и г), когато държавата-членка е издаваща държава или изпълняваща държава;
б)
езиците, които могат да се използват за ЕЗР съгласно посоченото в член 5, параграф 2;
в)
информацията относно определения(те) централен(ни) орган(и), ако държавата-членка желае да се възползва от възможността, предоставена в член 7, параграф 3. Тази информация е обвързваща за органите на издаващата държава.
2. Всяка държава-членка може да предостави на Комисията и списък на необходимите документи, които ще изисква по член 22, параграф 4.
3. Държавите-членки информират Комисията за всяка следваща промяна в информацията, посочена в параграфи 1 и 2.
4. Комисията предоставя достъп до информацията, получена съгласно настоящия член, на всички държави-членки и на EJN. EJN предоставя информацията на своя уебсайт, посочен в член 9 от Решение 2008/976/ПВР на Съвета (18).
Член 34
Отношение към други правни инструменти, споразумения и договорености
1. Без да се засяга прилагането им между държавите-членки и трети държави, както и временното им прилагане по силата на член 35, считано от 22 май 2017 г. настоящата директива заменя съответните разпоредби на следните конвенции, приложими между държавите-членки, обвързани от настоящата директива:
а)
Европейската конвенция за взаимопомощ по наказателноправни въпроси на Съвета на Европа от 20 април 1959 г., както и двата ѝ допълнителни протокола, и двустранните споразумения, сключени по силата на член 26 от нея;
б)
Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген;
в)
Конвенцията за взаимопомощ по наказателноправни въпроси между държавите - членки на Европейския съюз, и Протокола към нея.
2. Рамково решение 2008/978/ПВР се заменя с настоящата директива за държавите-членки, които са обвързани от настоящата директива. Разпоредби на Рамково решение 2003/577/ПВР се заменят за държавите-членки, които са обвързани от настоящата директива, по отношение на обезпечаването на доказателства.
За държавите-членки, които са обвързани от настоящата директива, позоваванията на Рамково решение 2008/978/ПВР и по отношение на обезпечаването на доказателства, на Рамково решение 2003/577/ПВР, се считат за позовавания на настоящата директива.
3. В допълнение към настоящата директива държавите-членки могат да сключват или да продължават да прилагат двустранни или многостранни споразумения или договорености с други държави-членки след 22 май 2017 г. само доколкото те дават възможност за допълнително укрепване на целите на настоящата директива и способстват за опростяването или допълнителното улесняване на процедурите за събиране на доказателства и при условие че се спазва равнището на гаранции, определено в настоящата директива.
4. До 22 май 2017 г. държавите-членки уведомяват Комисията за съществуващите споразумения и договорености, посочени в параграф 3, които те желаят да продължат да прилагат. Държавите-членки също така уведомяват Комисията в тримесечен срок от подписването на нови споразумения или договорености, посочени в параграф 3.
Член 35
Преходни разпоредби
1. Действащите актове за взаимопомощ по наказателноправни въпроси продължават да се прилагат по отношение на исканията за взаимопомощ, получени преди 22 май 2017 г. Решенията за обезпечаване на доказателства, постановени по силата на Рамково решение 2003/577/ПВР и получени до 22 май 2017 г., също се уреждат от това рамково решение.
2. Член 8, параграф 1 се прилага mutatis mutandis за ЕЗР, когато е налице решение за обезпечаване, постановено съгласно Рамково решение 2003/577/ПВР.
Член 36
Транспониране
1. Държавите-членки вземат необходимите мерки за спазване на настоящата директива до 22 май 2017 г.
2. Когато държавите-членки приемат тези мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
3. До 22 май 2017 г. държавите-членки предават на Комисията текста на разпоредбите, с които въвеждат в националното си право задълженията, наложени им с настоящата директива.
Член 37
Доклад относно прилагането
Не по-късно от пет години след 21 май 2014 г. Комисията представя на Европейския парламент и на Съвета доклад относно прилагането на настоящата директива въз основа на постъпилата качествена и количествена информация, който включва по-специално оценка на въздействието на сътрудничеството по наказателноправни въпроси и защитата на физическите лица, както и изпълнението на разпоредбите относно прихващането на далекосъобщения с оглед на техническия прогрес. Докладът се придружава, при необходимост, от предложения за изменения на настоящата директива.
Член 38
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 39
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите-членки в съответствие с Договорите.
Съставено в Брюксел на 3 април 2014 година.
DIRECTIVE 2014/41/EU OF THE EUROPEAN PARLIAMENT AND OF THE COUNCIL
of 3 April 2014
regarding the European Investigation Order in criminal matters
THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL OF THE EUROPEAN UNION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular Article 82 (1)(a) thereof,
Having regard to the initiative of the Kingdom of Belgium, the Republic of Bulgaria, the Republic of Estonia, the Kingdom of Spain, the Republic of Austria, the Republic of Slovenia and the Kingdom of Sweden,
After transmission of the draft legislative act to the national parliaments,
Acting in accordance with the ordinary legislative procedure (1),
Whereas:
(1)
The European Union has set itself the objective of maintaining and developing an area of freedom, security and justice.
(2)
Pursuant to Article 82(1) of the Treaty on the Functioning of the European Union (TFEU), judicial cooperation in criminal matters in the Union is to be based on the principle of mutual recognition of judgments and judicial decisions, which is, since the Tampere European Council of 15 and 16 October 1999, commonly referred to as a cornerstone of judicial cooperation in criminal matters within the Union.
(3)
Council Framework Decision 2003/577/JHA (2) addressed the need for immediate mutual recognition of orders to prevent the destruction, transformation, moving, transfer or disposal of evidence. However, since that instrument is restricted to the freezing phase, a freezing order needs to be accompanied by a separate request for the transfer of the evidence to the State issuing the order (‘the issuing State’) in accordance with the rules applicable to mutual assistance in criminal matters. This results in a two-step procedure detrimental to its efficiency. Moreover, this regime coexists with the traditional instruments of cooperation and is therefore seldom used in practice by the competent authorities.
(4)
Council Framework Decision 2008/978/JHA (3) concerning the European evidence warrant (EEW) was adopted to apply the principle of mutual recognition for the purpose of obtaining objects, documents and data for use in proceedings in criminal matters. However, the EEW is only applicable to evidence which already exists and covers therefore a limited spectrum of judicial cooperation in criminal matters with respect to evidence. Because of its limited scope, competent authorities have been free to use the new regime or to use mutual legal assistance procedures which, in any case, remain applicable to evidence falling outside of the scope of the EEW.
(5)
Since the adoption of Framework Decisions 2003/577/JHA and 2008/978/JHA, it has become clear that the existing framework for the gathering of evidence is too fragmented and complicated. A new approach is therefore necessary.
(6)
In the Stockholm Programme adopted by the European Council of 10-11 December 2009, the European Council considered that the setting up of a comprehensive system for obtaining evidence in cases with a cross-border dimension, based on the principle of mutual recognition, should be further pursued. The European Council indicated that the existing instruments in this area constituted a fragmentary regime and that a new approach was needed, based on the principle of mutual recognition, but also taking into account the flexibility of the traditional system of mutual legal assistance. The European Council therefore called for a comprehensive system to replace all the existing instruments in this area, including Framework Decision 2008/978/JHA, covering as far as possible all types of evidence, containing time-limits for enforcement and limiting as far as possible the grounds for refusal.
(7)
This new approach is based on a single instrument called the European Investigation Order (EIO). An EIO is to be issued for the purpose of having one or several specific investigative measure(s) carried out in the State executing the EIO (‘the executing State’) with a view to gathering evidence. This includes the obtaining of evidence that is already in the possession of the executing authority.
(8)
The EIO should have a horizontal scope and therefore should apply to all investigative measures aimed at gathering evidence. However, the setting up of a joint investigation team and the gathering of evidence within such a team require specific rules which are better dealt with separately. Without prejudice to the application of this Directive, existing instruments should therefore continue to apply to this type of investigative measure.
(9)
This Directive should not apply to cross-border surveillance as referred to in the Convention implementing the Schengen Agreement (4).
(10)
The EIO should focus on the investigative measure to be carried out. The issuing authority is best placed to decide, on the basis of its knowledge of the details of the investigation concerned, which investigative measure is to be used. However, the executing authority should, wherever possible, use another type of investigative measure if the indicated measure does not exist under its national law or would not be available in a similar domestic case. Availability should refer to occasions where the indicated investigative measure exists under the law of the executing State but is only lawfully available in certain situations, for example where the investigative measure can only be carried out for offences of a certain degree of seriousness, against persons for whom there is already a certain level of suspicion or with the consent of the person concerned. The executing authority may also have recourse to another type of investigative measure where it would achieve the same result as the investigative measure indicated in the EIO by means implying less interference with the fundamental rights of the person concerned.
(11)
The EIO should be chosen where the execution of an investigative measure seems proportionate, adequate and applicable to the case in hand. The issuing authority should therefore ascertain whether the evidence sought is necessary and proportionate for the purpose of the proceedings, whether the investigative measure chosen is necessary and proportionate for the gathering of the evidence concerned, and whether, by means of issuing the EIO, another Member State should be involved in the gathering of that evidence. The same assessment should be carried out in the validation procedure, where the validation of an EIO is required under this Directive. The execution of an EIO should not be refused on grounds other than those stated in this Directive. However the executing authority should be entitled to opt for a less intrusive investigative measure than the one indicated in an EIO if it makes it possible to achieve similar results.
(12)
When issuing an EIO the issuing authority should pay particular attention to ensuring full respect for the rights as enshrined in Article 48 of the Charter of Fundamental Rights of the European Union (the Charter). The presumption of innocence and the rights of defence in criminal proceedings are a cornerstone of the fundamental rights recognised in the Charter within the area of criminal justice. Any limitation of such rights by an investigative measure ordered in accordance with this Directive should fully conform to the requirements established in Article 52 of the Charter with regard to the necessity, proportionality and objectives that it should pursue, in particular the protection of the rights and freedoms of others.
(13)
With a view to ensuring the transmission of the EIO to the competent authority of the executing State, the issuing authority may make use of any possible or relevant means of transmission, for example the secure telecommunications system of the European Judicial Network, Eurojust, or other channels used by judicial or law enforcement authorities.
(14)
When making a declaration concerning the language regime, Member States are encouraged to include at least one language which is commonly used in the Union other than their official language(s).
(15)
This Directive should be implemented taking into account Directives 2010/64/EU (5), 2012/13/EU (6), and 2013/48/EU (7) of the European Parliament and of the Council, which concern procedural rights in criminal proceedings.
(16)
Non-coercive measures could be, for example, such measures that do not infringe the right to privacy or the right to property, depending on national law.
(17)
The principle of ne bis in idem is a fundamental principle of law in the Union, as recognised by the Charter and developed by the case-law of the Court of Justice of the European Union. Therefore the executing authority should be entitled to refuse the execution of an EIO if its execution would be contrary to that principle. Given the preliminary nature of the proceedings underlying an EIO, its execution should not be subject to refusal where it is aimed to establish whether a possible conflict with the ne bis in idem principle exists, or where the issuing authority has provided assurances that the evidence transferred as a result of the execution of the EIO would not be used to prosecute or impose a sanction on a person whose case has been finally disposed of in another Member State for the same facts.
(18)
As in other mutual recognition instruments, this Directive does not have the effect of modifying the obligation to respect the fundamental rights and fundamental legal principles as enshrined in Article 6 of the Treaty on European Union (TEU) and the Charter. In order to make this clear, a specific provision is inserted in the text.
(19)
The creation of an area of freedom, security and justice within the Union is based on mutual confidence and a presumption of compliance by other Member States with Union law and, in particular, with fundamental rights. However, that presumption is rebuttable. Consequently, if there are substantial grounds for believing that the execution of an investigative measure indicated in the EIO would result in a breach of a fundamental right of the person concerned and that the executing State would disregard its obligations concerning the protection of fundamental rights recognised in the Charter, the execution of the EIO should be refused.
(20)
It should be possible to refuse an EIO where its recognition or execution in the executing State would involve a breach of an immunity or privilege in that State. There is no common definition of what constitutes an immunity or privilege in Union law,; the precise definition of these terms is therefore left to national law, which may include protections which apply to medical and legal professions, but should not be interpreted in a way to counter the obligation to abolish certain grounds for refusal as set out in the Protocol to the Convention on Mutual Assistance in Criminal Matters between the Member States of the European Union (8). This may also include, even though they are not necessarily considered as privilege or immunity, rules relating to freedom of the press and freedom of expression in other media.
(21)
Time limits are necessary to ensure quick, effective and consistent cooperation between the Member States in criminal matters. The decision on the recognition or execution, as well as the actual execution of the investigative measure, should be carried out with the same celerity and priority as for a similar domestic case. Time limits should be provided to ensure a decision or execution within reasonable time or to meet procedural constraints in the issuing State.
(22)
Legal remedies available against an EIO should be at least equal to those available in a domestic case against the investigative measure concerned. In accordance with their national law Member States should ensure the applicability of such legal remedies, including by informing in due time any interested party about the possibilities and modalities for seeking those legal remedies. In cases where objections against the EIO are submitted by an interested party in the executing State in respect of the substantive reasons for issuing the EIO, it is advisable that information about such challenge be transmitted to the issuing authority and that the interested party be informed accordingly.
(23)
The expenses incurred in the territory of the executing State for the execution of an EIO should be borne exclusively by that State. This arrangement complies with the general principle of mutual recognition. However, the execution of an EIO may incur exceptionally high costs on the executing State. Such exceptionally high costs may, for example, be complex experts' opinions or extensive police operations or surveillance activities over a long period of time. This should not impede the execution of the EIO and the issuing and executing authorities should seek to establish which costs are to be considered as exceptionally high. The issue of costs might become subject to consultations between the issuing State and the executing State and they are recommended to resolve this issue during the consultations stage. As a last resort, the issuing authority may decide to withdraw the EIO or to maintain it, and the part of the costs which are estimated exceptionally high by the executing State and absolutely necessary in the course of the proceedings, should be covered by the issuing State. The given mechanism should not constitute an additional ground for refusal, and in any event should not be abused in a way to delay or impede the execution of the EIO.
(24)
The EIO establishes a single regime for obtaining evidence. Additional rules are however necessary for certain types of investigative measures which should be indicated in the EIO, such as the temporary transfer of persons held in custody, hearing by video or telephone conference, obtaining of information related to bank accounts or banking transactions, controlled deliveries or covert investigations. Investigative measures implying a gathering of evidence in real time, continuously and over a certain period of time should be covered by the EIO, but, where necessary, practical arrangements should be agreed between the issuing State and the executing State in order to accommodate the differences existing in the national laws of those States.
(25)
This Directive sets out rules on carrying out, at all stages of criminal proceedings, including the trial phase, of an investigative measure, if needed with the participation of the person concerned with a view to collecting evidence. For example an EIO may be issued for the temporary transfer of that person to the issuing State or for the carrying out of a hearing by videoconference. However, where that person is to be transferred to another Member State for the purposes of prosecution, including bringing that person before a court for the purpose of the standing trial, a European Arrest Warrant (EAW) should be issued in accordance with Council Framework Decision 2002/584/JHA (9).
(26)
With a view to the proportionate use of an EAW, the issuing authority should consider whether an EIO would be an effective and proportionate means of pursuing criminal proceedings. The issuing authority should consider, in particular, whether issuing an EIO for the hearing of a suspected or accused person by videoconference could serve as an effective alternative.
(27)
An EIO may be issued in order to obtain evidence concerning the accounts, of whatever nature, held in any bank or any non-banking financial institution by a person subject to criminal proceedings. This possibility is to be understood broadly as comprising not only suspected or accused persons but also any other person in respect of whom such information is found necessary by the competent authorities in the course of criminal proceedings.
(28)
Where in this Directive a reference is made to financial institutions, this term should be understood according to the relevant definition of Article 3 of Directive 2005/60/EC of the European Parliament and the Council (10).
(29)
When an EIO is issued to obtain ‘details’ of a specified account, ‘details’ should be understood to include at least the name and address of the account holder, details of any powers of attorney held over the account, and any other details or documents provided by the account holder when the account was opened and that are still held by the bank.
(30)
Possibilities to cooperate under this Directive on the interception of telecommunications should not be limited to the content of the telecommunications, but could also cover collection of traffic and location data associated with such telecommunications, allowing competent authorities to issue an EIO for the purpose of obtaining less intrusive data on telecommunications. An EIO issued to obtain historical traffic and location data related to telecommunications should be dealt with under the general regime related to the execution of the EIO and may be considered, depending on the national law of the executing State, as a coercive investigative measure.
(31)
Where several Member States are in a position to provide the necessary technical assistance, an EIO should be sent only to one of them and priority should be given to the Member State where the person concerned is located. Member States where the subject of the interception is located and from which no technical assistance is needed to carry out the interception should be notified thereof in accordance with this Directive. However, where the technical assistance may not be received from merely one Member State, an EIO may be transmitted to more than one executing State.
(32)
In an EIO containing the request for interception of telecommunications the issuing authority should provide the executing authority with sufficient information, such as details of the criminal conduct under investigation, in order to allow the executing authority to assess whether that investigative measure, would be authorised in a similar domestic case.
(33)
Member States should have regard to the importance of ensuring that technical assistance can be provided by a service provider operating publicly available telecommunications networks and services in the territory of the Member State concerned, in order to facilitate cooperation under this instrument in relation to the lawful interception of telecommunications.
(34)
This Directive, by virtue of its scope, deals with provisional measures only with a view to gathering evidence. In this respect, it should be underlined that any item, including financial assets, may be subject to various provisional measures in the course of criminal proceedings, not only with a view to gathering evidence but also with a view to confiscation. The distinction between the two objectives of provisional measures is not always obvious and the objective of the provisional measure may change in the course of the proceedings. For this reason, it is crucial to maintain a smooth relationship between the various instruments applicable in this field. Furthermore, for the same reason, the assessment of whether the item is to be used as evidence and therefore be the object of an EIO should be left to the issuing authority.
(35)
Where reference is made to mutual assistance in relevant international instruments, such as in conventions concluded within the Council of Europe, it should be understood that between the Member States bound by this Directive it takes precedence over those conventions.
(36)
The categories of offences listed in Annex D should be interpreted consistently with their interpretation under existing legal instruments on mutual recognition.
(37)
In accordance with the Joint Political Declaration of 28 September 2011 of Member States and the Commission on explanatory documents (11), Member States have undertaken to accompany, in justified cases, the notification of their transposition measures with one or more documents explaining the relationship between the components of a directive and the corresponding parts of national transposition instruments. With regard to this Directive, the European Parliament and the Council consider the transmission of such documents to be justified.
(38)
Since the objective of this Directive, namely the mutual recognition of decisions taken to obtain evidence, cannot be sufficiently achieved by the Member States but can rather, by reason of its scale and effects, be better achieved at Union level, the Union may adopt measures in accordance with the principle of subsidiarity as set out in Article 5 of the TEU. In accordance with the principle of proportionality, as set out in that Article, this Directive does not go beyond what is necessary in order to achieve that objective.
(39)
This Directive respects the fundamental rights and observes the principles recognised by Article 6 of the TEU and in the Charter, notably Title VI thereof, by international law and international agreements to which the Union or all the Member States are party, including the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, and in Member States' constitutions in their respective fields of application. Nothing in this Directive may be interpreted as prohibiting refusal to execute an EIO when there are reasons to believe, on the basis of objective elements, that the EIO has been issued for the purpose of prosecuting or punishing a person on account of his or her sex, racial or ethnic origin, religion, sexual orientation, nationality, language or political opinions, or that the person's position may be prejudiced for any of these reasons.
(40)
The protection of natural persons in relation to the processing of personal data is a fundamental right. In accordance with Article 8(1) of the Charter and Article 16(1) of the TFEU, everyone has the right to the protection of personal data concerning them.
(41)
Member States should, in the application of this Directive, provide for transparent policies with regard to the processing of personal data and for the exercise of the rights of data subjects to legal remedies for the protection of their personal data.
(42)
Personal data obtained under this Directive should only be processed when necessary and should be proportionate to the purposes compatible with the prevention, investigation, detection and prosecution of crime or enforcement of criminal sanctions and the exercise of the rights of defence. Only authorised persons should have access to information containing personal data which may be obtained through authentication processes.
(43)
In accordance with Article 3 of Protocol No 21 on the position of the United Kingdom and Ireland in respect of the area of Freedom, Security and Justice annexed to the TEU and the TFEU, the United Kingdom has notified its wish to take part in the adoption and application of this Directive.
(44)
In accordance with Articles 1 and 2 and Article 4a(1) of Protocol No 21 on the position of the United Kingdom and Ireland in respect of the area of Freedom, Security and Justice annexed to the TEU and the TFEU, and without prejudice to Article 4 of that Protocol, Ireland is not taking part in the adoption of this Directive and is not bound by it or subject to its application.
(45)
In accordance with Articles 1 and 2 of Protocol No 22 on the Position of Denmark annexed to the TEU and the TFEU, Denmark is not taking part in the adoption of this Directive and is not bound by it or subject to its application.
(46)
The European Data Protection Supervisor delivered an opinion on 5 October 2010 (12), based on Article 41(2) of Regulation (EC) No 45/2001 of the European Parliament and of the Council (13),
HAVE ADOPTED THIS DIRECTIVE:
CHAPTER I
THE EUROPEAN INVESTIGATION ORDER
Article 1
The European Investigation Order and obligation to execute it
1. A European Investigation Order (EIO) is a judicial decision which has been issued or validated by a judicial authority of a Member State (‘OGthe issuing State’) to have one or several specific investigative measure(s) carried out in another Member State (‘the executing State’) to obtain evidence in accordance with this Directive.
The EIO may also be issued for obtaining evidence that is already in the possession of the competent authorities of the executing State.
2. Member States shall execute an EIO on the basis of the principle of mutual recognition and in accordance with this Directive.
3. The issuing of an EIO may be requested by a suspected or accused person, or by a lawyer on his behalf, within the framework of applicable defence rights in conformity with national criminal procedure.
4. This Directive shall not have the effect of modifying the obligation to respect the fundamental rights and legal principles as enshrined in Article 6 of the TEU, including the rights of defence of persons subject to criminal proceedings, and any obligations incumbent on judicial authorities in this respect shall remain unaffected.
Article 2
Definitions
For the purposes of this Directive the following definitions apply:
(a)
‘issuing State’ means the Member State in which the EIO is issued;
(b)
‘executing State’ means the Member State executing the EIO, in which the investigative measure is to be carried out;
(c)
‘issuing authority’ means:
(i)
a judge, a court, an investigating judge or a public prosecutor competent in the case concerned; or
(ii)
any other competent authority as defined by the issuing State which, in the specific case, is acting in its capacity as an investigating authority in criminal proceedings with competence to order the gathering of evidence in accordance with national law. In addition, before it is transmitted to the executing authority the EIO shall be validated, after examination of its conformity with the conditions for issuing an EIO under this Directive, in particular the conditions set out in Article 6.1, by a judge, court, investigating judge or a public prosecutor in the issuing State. Where the EIO has been validated by a judicial authority, that authority may also be regarded as an issuing authority for the purposes of transmission of the EIO;
(d)
‘executing authority’ means an authority having competence to recognise an EIO and ensure its execution in accordance with this Directive and the procedures applicable in a similar domestic case. Such procedures may require a court authorisation in the executing State where provided by its national law.
Article 3
Scope of the EIO
The EIO shall cover any investigative measure with the exception of the setting up of a joint investigation team and the gathering of evidence within such a team as provided in Article 13 of the Convention on Mutual Assistance in Criminal Matters between the Member States of the European Union (14) (‘the Convention’) and in Council Framework Decision 2002/465/JHA (15), other than for the purposes of applying, respectively, Article 13(8) of the Convention and Article 1(8) of the Framework Decision.
Article 4
Types of proceedings for which the EIO can be issued
An EIO may be issued:
(a)
with respect to criminal proceedings that are brought by, or that may be brought before, a judicial authority in respect of a criminal offence under the national law of the issuing State;
(b)
in proceedings brought by administrative authorities in respect of acts which are punishable under the national law of the issuing State by virtue of being infringements of the rules of law and where the decision may give rise to proceedings before a court having jurisdiction, in particular, in criminal matters;
(c)
in proceedings brought by judicial authorities in respect of acts which are punishable under the national law of the issuing State by virtue of being infringements of the rules of law, and where the decision may give rise to proceedings before a court having jurisdiction, in particular, in criminal matters; and
(d)
in connection with proceedings referred to in points (a), (b), and (c) which relate to offences or infringements for which a legal person may be held liable or punished in the issuing State.
Article 5
Content and form of the EIO
1. The EIO in the form set out in Annex A shall be completed, signed, and its content certified as accurate and correct by the issuing authority.
The EIO shall, in particular, contain the following information:
(a)
data about the issuing authority and, where applicable, the validating authority;
(b)
the object of and reasons for the EIO;
(c)
the necessary information available on the person(s) concerned;
(d)
a description of the criminal act, which is the subject of the investigation or proceedings, and the applicable provisions of the criminal law of the issuing State;
(e)
a description of the investigative measures(s) requested and the evidence to be obtained.
2. Each Member State shall indicate the language(s) which, among the official languages of the institutions of the Union and in addition to the official language(s) of the Member State concerned, may be used for completing or translating the EIO when the Member State concerned is the executing State.
3. The competent authority of the issuing State shall translate the EIO set out in Annex A into an official language of the executing State or any other language indicated by the executing State in accordance with paragraph 2 of this Article.
CHAPTER II
PROCEDURES AND SAFEGUARDS FOR THE ISSUING STATE
Article 6
Conditions for issuing and transmitting an EIO
1. The issuing authority may only issue an EIO where the following conditions have been met:
(a)
the issuing of the EIO is necessary and proportionate for the purpose of the proceedings referred to in Article 4 taking into account the rights of the suspected or accused person; and
(b)
the investigative measure(s) indicated in the EIO could have been ordered under the same conditions in a similar domestic case.
2. The conditions referred to in paragraph 1 shall be assessed by the issuing authority in each case.
3. Where the executing authority has reason to believe that the conditions referred to in paragraph 1 have not been met, it may consult the issuing authority on the importance of executing the EIO. After that consultation the issuing authority may decide to withdraw the EIO.
Article 7
Transmission of the EIO
1. The EIO completed in accordance with Article 5 shall be transmitted from the issuing authority to the executing authority by any means capable of producing a written record under conditions allowing the executing State to establish authenticity.
2. Any further official communication shall be made directly between the issuing authority and the executing authority.
3. Without prejudice to Article 2(d), each Member State may designate a central authority or, where its legal system so provides, more than one central authority, to assist the competent authorities. A Member State may, if necessary due to the organisation of its internal judicial system, make its central authority(ies) responsible for the administrative transmission and receipt of EIOs, as well as for other official correspondence relating to EIOs.
4. The issuing authority may transmit EIOs via the telecommunications system of the European Judicial Network (EJN), as set up by Council Joint Action. 98/428/JHA (16).
5. If the identity of the executing authority is unknown, the issuing authority shall make all necessary inquiries, including via the EJN contact points, in order to obtain the information from the executing State.
6. Where the authority in the executing State which receives the EIO has no competence to recognise the EIO or to take the necessary measures for its execution, it shall, ex officio, transmit the EIO to the executing authority and so inform the issuing authority.
7. All difficulties concerning the transmission or authenticity of any document needed for the execution of the EIO shall be dealt with by direct contacts between the issuing authority and the executing authority involved or, where appropriate, with the involvement of the central authorities of the Member States.
Article 8
EIO related to an earlier EIO
1. Where an issuing authority issues an EIO which supplements an earlier EIO, it shall indicate this fact in the EIO in Section D of the form set out in Annex A.
2. If the issuing authority assists in the execution of the EIO in the executing State, in accordance with Article 9(4), it may, without prejudice to notifications made under Article 33(1)(c), address an EIO which supplements an earlier EIO directly to the executing authority, while present in that State.
3. The EIO which supplements an earlier EIO shall be certified in accordance with the first subparagraph of Article 5(1), and, where applicable, be validated in accordance with Article 2(c).
CHAPTER III
PROCEDURES AND SAFEGUARDS FOR THE EXECUTING STATE
Article 9
Recognition and execution
1. The executing authority shall recognise an EIO, transmitted in accordance with this Directive, without any further formality being required, and ensure its execution in the same way and under the same modalities as if the investigative measure concerned had been ordered by an authority of the executing State, unless that authority decides to invoke one of the grounds for non-recognition or non-execution or one of the grounds for postponement provided for in this Directive.
2. The executing authority shall comply with the formalities and procedures expressly indicated by the issuing authority unless otherwise provided in this Directive and provided that such formalities and procedures are not contrary to the fundamental principles of law of the executing State.
3. Where an executing authority receives an EIO which has not been issued by an issuing authority as specified in Article 2(c), the executing authority shall return the EIO to the issuing State.
4. The issuing authority may request that one or more authorities of the issuing State assist in the execution of the EIO in support to the competent authorities of the executing State to the extent that the designated authorities of the issuing State would be able to assist in the execution of the investigative measures indicated in the EIO in a similar domestic case. The executing authority shall comply with this request provided that such assistance is not contrary to the fundamental principles of law of the executing State or does not harm its essential national security interests.
5. The authorities of the issuing State present in the executing State shall be bound by the law of the executing State during the execution of the EIO. They shall not have any law enforcement powers in the territory of the executing State, unless the execution of such powers in the territory of the executing State is in accordance with the law of the executing State and to the extent agreed between the issuing authority and the executing authority.
6. The issuing authority and executing authority may consult each other, by any appropriate means, with a view to facilitating the efficient application of this Article.
Article 10
Recourse to a different type of investigative measure
1. The executing authority shall have, wherever possible, recourse to an investigative measure other than that provided for in the EIO where:
(a)
the investigative measure indicated in the EIO does not exist under the law of the executing State; or
(b)
the investigative measure indicated in the EIO would not be available in a similar domestic case.
2. Without prejudice to Article 11, paragraph (1) does not apply to the following investigative measures, which always have to be available under the law of the executing State:
(a)
the obtaining of information or evidence which is already in the possession of the executing authority and the information or evidence could have been obtained, in accordance with the law of the executing State, in the framework of criminal proceedings or for the purposes of the EIO;
(b)
the obtaining of information contained in databases held by police or judicial authorities and directly accessible by the executing authority in the framework of criminal proceedings;
(c)
the hearing of a witness, expert, victim, suspected or accused person or third party in the territory of the executing State;
(d)
any non-coercive investigative measure as defined under the law of the executing State;
(e)
the identification of persons holding a subscription of a specified phone number or IP address.
3. The executing authority may also have recourse to an investigative measure other than that indicated in the EIO where the investigative measure selected by the executing authority would achieve the same result by less intrusive means than the investigative measure indicated in the EIO.
4. When the executing authority decides to avail itself of the possibility referred to in paragraphs 1 and 3, it shall first inform the issuing authority, which may decide to withdraw or supplement the EIO.
5. Where, in accordance with paragraph 1, the investigative measure indicated in the EIO does not exist under the law of the executing State or it would not be available in a similar domestic case and where there is no other investigative measure which would have the same result as the investigative measure requested, the executing authority shall notify the issuing authority that it has not been possible to provide the assistance requested.
Article 11
Grounds for non-recognition or non-execution
1. Without prejudice to Article 1(4), recognition or execution of an EIO may be refused in the executing State where:
(a)
there is an immunity or a privilege under the law of the executing State which makes it impossible to execute the EIO or there are rules on determination and limitation of criminal liability relating to freedom of the press and freedom of expression in other media, which make it impossible to execute the EIO;
(b)
in a specific case the execution of the EIO would harm essential national security interests, jeopardise the source of the information or involve the use of classified information relating to specific intelligence activities;
(c)
the EIO has been issued in proceedings referred to in Article 4(b) and (c) and the investigative measure would not be authorised under the law of the executing State in a similar domestic case;
(d)
the execution of the EIO would be contrary to the principle of ne bis in idem;
(e)
the EIO relates to a criminal offence which is alleged to have been committed outside the territory of the issuing State and wholly or partially on the territory of the executing State, and the conduct in connection with which the EIO is issued is not an offence in the executing State;
(f)
there are substantial grounds to believe that the execution of the investigative measure indicated in the EIO would be incompatible with the executing State's obligations in accordance with Article 6 TEU and the Charter;
(g)
the conduct for which the EIO has been issued does not constitute an offence under the law of the executing State, unless it concerns an offence listed within the categories of offences set out in Annex D, as indicated by the issuing authority in the EIO, if it is punishable in the issuing State by a custodial sentence or a detention order for a maximum period of at least three years; or
(h)
the use of the investigative measure indicated in the EIO is restricted under the law of the executing State to a list or category of offences or to offences punishable by a certain threshold, which does not include the offence covered by the EIO.
2. Paragraphs 1(g) and 1(h) do not apply to investigative measures referred to in Article 10(2).
3. Where the EIO concerns an offence in connection with taxes or duties, customs and exchange, the executing authority shall not refuse recognition or execution on the ground that the law of the executing State does not impose the same kind of tax or duty or does not contain a tax, duty, customs and exchange regulation of the same kind as the law of the issuing State.
4. In the cases referred to in points (a), (b), (d), (e) and (f) of paragraph 1 before deciding not to recognise or not to execute an EIO, either in whole or in part the executing authority shall consult the issuing authority, by any appropriate means, and shall, where appropriate, request the issuing authority to supply any necessary information without delay.
5. In the case referred to in paragraph 1(a) and where power to waive the privilege or immunity lies with an authority of the executing State, the executing authority shall request it to exercise that power forthwith. Where power to waive the privilege or immunity lies with an authority of another State or international organisation, it shall be for the issuing authority to request the authority concerned to exercise that power.
Article 12
Time limits for recognition or execution
1. The decision on the recognition or execution shall be taken and the investigative measure shall be carried out with the same celerity and priority as for a similar domestic case and, in any case, within the time limits provided in this Article.
2. Where the issuing authority has indicated in the EIO that, due to procedural deadlines, the seriousness of the offence or other particularly urgent circumstances, a shorter deadline than those provided in this Article is necessary, or if the issuing authority has indicated in the EIO that the investigative measure must be carried out on a specific date, the executing authority shall take as full account as possible of this requirement.
3. The executing authority shall take the decision on the recognition or execution of the EIO as soon as possible and, without prejudice to paragraph 5, no later than 30 days after the receipt of the EIO by the competent executing authority.
4. Unless grounds for postponement under Article 15 exist or evidence mentioned in the investigative measure covered by the EIO is already in the possession of the executing State, the executing authority shall carry out the investigative measure without delay and without prejudice to paragraph 5, not later than 90 days following the taking of the decision referred to in paragraph 3.
5. If it is not practicable in a specific case for the competent executing authority to meet the time limit set out in paragraph 3 or the specific date set out in paragraph 2, it shall, without delay, inform the competent authority of the issuing State by any means, giving the reasons for the delay and the estimated time necessary for the decision to be taken. In such a case, the time limit laid down in paragraph 3 may be extended by a maximum of 30 days.
6. If it is not practicable in a specific case for the competent executing authority to meet the time limit set out in paragraph 4, it shall, without delay, inform the competent authority of the issuing State by any means, giving the reasons for the delay and it shall consult with the issuing authority on the appropriate timing to carry out the investigative measure.
Article 13
Transfer of evidence
1. The executing authority shall, without undue delay, transfer the evidence obtained or already in the possession of the competent authorities of the executing State as a result of the execution of the EIO to the issuing State.
Where requested in the EIO and if possible under the law of the executing State, the evidence shall be immediately transferred to the competent authorities of the issuing State assisting in the execution of the EIO in accordance with Article 9(4).
2. The transfer of the evidence may be suspended, pending a decision regarding a legal remedy, unless sufficient reasons are indicated in the EIO that an immediate transfer is essential for the proper conduct of its investigations or for the preservation of individual rights. However, the transfer of evidence shall be suspended if it would cause serious and irreversible damage to the person concerned.
3. When transferring the evidence obtained, the executing authority shall indicate whether it requires the evidence to be returned to the executing State as soon as it is no longer required in the issuing State.
4. Where the objects, documents, or data concerned are already relevant for other proceedings, the executing authority may, at the explicit request of and after consultations with the issuing authority, temporarily transfer the evidence on the condition that it be returned to the executing State as soon as it is no longer required in the issuing State or at any other time or occasion agreed between the competent authorities.
Article 14
Legal remedies
1. Member States shall ensure that legal remedies equivalent to those available in a similar domestic case, are applicable to the investigative measures indicated in the EIO.
2. The substantive reasons for issuing the EIO may be challenged only in an action brought in the issuing State, without prejudice to the guarantees of fundamental rights in the executing State.
3. Where it would not undermine the need to ensure confidentiality of an investigation under Article 19(1), the issuing authority and the executing authority shall take the appropriate measures to ensure that information is provided about the possibilities under national law for seeking the legal remedies when these become applicable and in due time to ensure that they can be exercised effectively.
4. Member States shall ensure that the time-limits for seeking a legal remedy shall be the same as those that are provided for in similar domestic cases and are applied in a way that guarantees the possibility of the effective exercise of these legal remedies for the parties concerned.
5. The issuing authority and the executing authority shall inform each other about the legal remedies sought against the issuing, the recognition or the execution of an EIO.
6. A legal challenge shall not suspend the execution of the investigative measure, unless it is provided in similar domestic cases.
7. The issuing State shall take into account a successful challenge against the recognition or execution of an EIO in accordance with its own national law. Without prejudice to national procedural rules Member States shall ensure that in criminal proceedings in the issuing State the rights of the defence and the fairness of the proceedings are respected when assessing evidence obtained through the EIO
Article 15
Grounds for postponement of recognition or execution
1. The recognition or execution of the EIO may be postponed in the executing State where:
(a)
its execution might prejudice an on-going criminal investigation or prosecution, until such time as the executing State deems reasonable;
(b)
the objects, documents, or data concerned are already being used in other proceedings, until such time as they are no longer required for that purpose.
2. As soon as the ground for postponement has ceased to exist, the executing authority shall forthwith take the necessary measures for the execution of the EIO and inform the issuing authority by any means capable of producing a written record.
Article 16
Obligation to inform
1. The competent authority in the executing State which receives the EIO shall, without delay, and in any case within a week of the reception of an EIO, acknowledge reception of the EIO by completing and sending the form set out in Annex B.
Where a central authority has been designated in accordance with Article 7(3), this obligation is applicable both to the central authority and to the executing authority which receives the EIO from the central authority.
In the cases referred to in Article 7(6), this obligation applies both to the competent authority which initially received the EIO and to the executing authority to which the EIO is finally transmitted.
2. Without prejudice to Article 10(4) and (5) the executing authority shall inform the issuing authority immediately by any means:
(a)
if it is impossible for the executing authority to take a decision on the recognition or execution due to the fact that the form provided for in Annex A is incomplete or manifestly incorrect;
(b)
if the executing authority, in the course of the execution of the EIO, considers without further enquiries that it may be appropriate to carry out investigative measures not initially foreseen, or which could not be specified when the EIO was issued, in order to enable the issuing authority to take further action in the specific case; or
(c)
if the executing authority establishes that, in the specific case, it cannot comply with formalities and procedures expressly indicated by the issuing authority in accordance with Article 9.
Upon request by the issuing authority, the information shall be confirmed without delay by any means capable of producing a written record.
3. Without prejudice to Article 10(4) and (5) the executing authority shall inform the issuing authority without delay by any means capable of producing a written record:
(a)
of any decision taken pursuant to Articles 10 or 11;
(b)
of any decision to postpone the execution or recognition of the EIO, the reasons for the postponement and, if possible, the expected duration of the postponement.
Article 17
Criminal liability regarding officials
When present in the territory of the executing State in the framework of the application of this Directive, officials from the issuing State shall be regarded as officials of the executing State with respect to offences committed against them or by them.
Article 18
Civil liability regarding officials
1. Where, in the framework of the application of this Directive, officials of a Member State are present in the territory of another Member State, the former Member State shall be liable for any damage caused by its officials during their operations, in accordance with the law of the Member State in whose territory they are operating.
2. The Member State in whose territory the damage referred to in paragraph 1 was caused shall make good such damage under the conditions applicable to damage caused by its own officials.
3. The Member State whose officials have caused damage to any person in the territory of another Member State shall reimburse in full any sums the latter Member State has paid to the victims or persons entitled on their behalf.
4. Without prejudice to the exercise of its rights vis-à-vis third parties and with the exception of paragraph 3, each Member State shall refrain in cases referred to in paragraph 1 from requesting reimbursement of damages it has sustained from another Member State.
Article 19
Confidentiality
1. Each Member State shall take the necessary measures to ensure that in the execution of an EIO the issuing authority and the executing authority take due account of the confidentiality of the investigation.
2. The executing authority shall, in accordance with its national law, guarantee the confidentiality of the facts and the substance of the EIO, except to the extent necessary to execute the investigative measure. If the executing authority cannot comply with the requirement of confidentiality, it shall notify the issuing authority without delay.
3. The issuing authority shall, in accordance with its national law and unless otherwise indicated by the executing authority, not disclose any evidence or information provided by the executing authority, except to the extent that its disclosure is necessary for the investigations or proceedings described in the EIO.
4. Each Member State shall take the necessary measures to ensure that banks do not disclose to the bank customer concerned or to other third persons that information has been transmitted to the issuing State in accordance with Articles 26 and 27 or that an investigation is being carried out.
Article 20
Protection of personal data
When implementing this Directive, Member States shall ensure that personal data are protected and may only be processed in accordance with Council Framework Decision 2008/977/JHA (17) and the principles of the Council of Europe Convention for the protection of Individuals with regard to the Automatic Processing of Personal Data of 28 January 1981 and its Additional Protocol.
Access to such data shall be restricted, without prejudice to the rights of the data subject. Only authorised persons may have access to such data.
Article 21
Costs
1. Unless otherwise provided in this Directive, the executing State shall bear all costs undertaken on the territory of the executing State which are related to the execution of an EIO.
2. Where the executing authority considers that the costs for the execution of the EIO may be deemed exceptionally high, it may consult with the issuing authority on whether and how the costs could be shared or the EIO modified.
The executing authority shall inform the issuing authority in advance of the detailed specifications of the part of the costs deemed exceptionally high.
3. In exceptional situations where no agreement can be reached with regard to the costs referred to in paragraph 2, the issuing authority may decide to:
(a)
withdraw the EIO in whole or in part; or
(b)
keep the EIO, and bear the part of the costs deemed exceptionally high.
CHAPTER IV
SPECIFIC PROVISIONS FOR CERTAIN INVESTIGATIVE MEASURES
Article 22
Temporary transfer to the issuing State of persons held in custody for the purpose of carrying out an investigative measure
1. An EIO may be issued for the temporary transfer of a person in custody in the executing State for the purpose of carrying out an investigative measure with a view to gathering evidence for which the presence of that person on the territory of the issuing State is required, provided that he shall be sent back within the period stipulated by the executing State.
2. In addition to the grounds for non-recognition or non-execution referred to in Article 11 the execution of the EIO may also be refused if:
(a)
the person in custody does not consent; or
(b)
the transfer is liable to prolong the detention of the person in custody.
3. Without prejudice to paragraph 2(a), where the executing State considers it necessary in view of the person's age or physical or mental condition, the opportunity to state the opinion on the temporary transfer shall be given to the legal representative of the person in custody.
4. In cases referred to in paragraph 1, transit of the person in custody through the territory of a third Member State (‘the Member State of transit’) shall be granted on application, accompanied by all necessary documents.
5. The practical arrangements regarding the temporary transfer of the person including the details of his custody conditions in the issuing State, and the dates by which he must be transferred from and returned to the territory of the executing State shall be agreed between the issuing State and the executing State, ensuring that the physical and mental condition of the person concerned, as well as the level of security required in the issuing State, are taken into account.
6. The transferred person shall remain in custody in the territory of the issuing State and, where applicable, in the territory of the Member State of transit, for the acts or convictions for which he has been kept in custody in the executing State, unless the executing State applies for his release.
7. The period of custody in the territory of the issuing State shall be deducted from the period of detention which the person concerned is or will be obliged to undergo in the territory of the executing State.
8. Without prejudice to paragraph 6, a transferred person shall not be prosecuted or detained or subjected to any other restriction of his personal liberty in the issuing State for acts committed or convictions handed down before his departure from the territory of the executing State and which are not specified in the EIO.
9. The immunity referred to in paragraph 8 shall cease to exist if the transferred person, having had an opportunity to leave for a period of 15 consecutive days from the date when his presence is no longer required by the issuing authorities, has either:
(a)
nevertheless remained in the territory; or
(b)
having left it, has returned.
10. Costs resulting from the application of this Article shall be borne in accordance with Article 21, except for the costs arising from the transfer of the person to and from the issuing State which shall be borne by that State.
Article 23
Temporary transfer to the executing State of persons held in custody for the purpose of carrying out an investigative measure
1. An EIO may be issued for the temporary transfer of a person held in custody in the issuing State for the purpose of carrying out an investigative measure with a view to gathering evidence for which his presence on the territory of the executing State is required.
2. Paragraph 2(a) and paragraphs 3 to 9 of Article 22 are applicable mutatis mutandis to the temporary transfer under this Article.
3. Costs resulting from the application of this Article shall be borne in accordance with Article 21, except for the costs arising from the transfer of the person concerned to and from the executing State which shall be borne by the issuing State.
Article 24
Hearing by videoconference or other audiovisual transmission
1. Where a person is in the territory of the executing State and has to be heard as a witness or expert by the competent authorities of the issuing State, the issuing authority may issue an EIO in order to hear the witness or expert by videoconference or other audiovisual transmission in accordance with paragraphs 5 to 7.
The issuing authority may also issue an EIO for the purpose of hearing a suspected or accused person by videoconference or other audiovisual transmission.
2. In addition to the grounds for non-recognition or non-execution referred to in Article 11, execution of an EIO may be refused if either:
(a)
the suspected or accused person does not consent; or
(b)
the execution of such an investigative measure in a particular case would be contrary to the fundamental principles of the law of the executing State.
3. The issuing authority and the executing authority shall agree the practical arrangements. When agreeing such arrangements, the executing authority shall undertake to:
(a)
summon the witness or expert concerned, indicating the time and the venue of the hearing;
(b)
summon the suspected or accused persons to appear for the hearing in accordance with the detailed rules laid down in the law of the executing State and inform such persons about their rights under the law of the issuing State, in such a time as to allow them to exercise their rights of defence effectively;
(c)
ensure the identity of the person to be heard.
4. If in circumstances of a particular case the executing authority has no access to technical means for a hearing held by videoconference, such means may be made available to it by the issuing State by mutual agreement.
5. Where a hearing is held by videoconference or other audiovisual transmission, the following rules shall apply:
(a)
the competent authority of the executing State shall be present during the hearing, where necessary assisted by an interpreter, and shall also be responsible for ensuring both the identity of the person to be heard and respect for the fundamental principles of the law of the executing State.
If the executing authority is of the view that during the hearing the fundamental principles of the law of the executing State are being infringed, it shall immediately take the necessary measures to ensure that the hearing continues in accordance with those principles;
(b)
measures for the protection of the person to be heard shall be agreed, where necessary, between the competent authorities of the issuing State and the executing State;
(c)
the hearing shall be conducted directly by, or under the direction of, the competent authority of the issuing State in accordance with its own laws;
(d)
at the request of the issuing State or the person to be heard, the executing State shall ensure that the person to be heard is assisted by an interpreter, if necessary;
(e)
suspected or accused persons shall be informed in advance of the hearing of the procedural rights which would accrue to them, including the right not to testify, under the law of the executing State and the issuing State. Witnesses and experts may claim the right not to testify which would accrue to them under the law of either the executing or the issuing State and shall be informed about this right in advance of the hearing.
6. Without prejudice to any measures agreed for the protection of persons, on the conclusion of the hearing, the executing authority shall draw up minutes indicating the date and place of the hearing, the identity of the person heard, the identities and functions of all other persons in the executing State participating in the hearing, any oaths taken and the technical conditions under which the hearing took place. The document shall be forwarded by the executing authority to the issuing authority.
7. Each Member State shall take the necessary measures to ensure that, where the person is being heard within its territory in accordance with this Article and refuses to testify when under an obligation to testify or does not testify the truth, its national law applies in the same way as if the hearing took place in a national procedure.
Article 25
Hearing by telephone conference
1. If a person is in the territory of one Member State and has to be heard as a witness or expert by competent authorities of another Member State, the issuing authority of the latter Member State may, where it is not appropriate or possible for the person to be heard to appear in its territory in person, and after having examined other suitable means, issue an EIO in order to hear a witness or expert by telephone conference as provided for in paragraph 2.
2. Unless otherwise agreed, Article 24(3), (5), (6) and (7) shall apply mutatis mutandis to hearings by telephone conference.
Article 26
Information on bank and other financial accounts
1. An EIO may be issued in order to determine whether any natural or legal person subject to the criminal proceedings concerned holds or controls one or more accounts, of whatever nature, in any bank located in the territory of the executing State, and if so, to obtain all the details of the identified accounts.
2. Each Member State shall take the measures necessary to enable it to provide the information referred to in paragraph 1 in accordance with the conditions under this Article.
3. The information referred to in paragraph 1 shall also, if requested in the EIO, include accounts for which the person subject to the criminal proceedings concerned has powers of attorney.
4. The obligation set out in this Article shall apply only to the extent that the information is in the possession of the bank keeping the account.
5. In the EIO the issuing authority shall indicate the reasons why it considers that the requested information is likely to be of substantial value for the purpose of the criminal proceedings concerned and on what grounds it presumes that banks in the executing State hold the account and, to the extent available, which banks may be involved. It shall also include in the EIO any information available which may facilitate its execution.
6. An EIO may also be issued to determine whether any natural or legal person subject to the criminal proceedings concerned holds one or more accounts, in any non-bank financial institution located on the territory of the executing State. Paragraphs 3 to 5 shall apply mutatis mutandis. In such case and in addition to the grounds for non-recognition and non-execution referred to in Article 11, the execution of the EIO may also be refused if the execution of the investigative measure would not be authorised in a similar domestic case.
Article 27
Information on banking and other financial operations
1. An EIO may be issued in order to obtain the details of specified bank accounts and of banking operations which have been carried out during a defined period through one or more accounts specified therein, including the details of any sending or recipient account.
2. Each Member State shall take the measures necessary to enable it to provide the information referred to in paragraph 1 in accordance with the conditions under this Article.
3. The obligation set out in this Article shall apply only to the extent that the information is in the possession of the bank in which the account is held.
4. In the EIO the issuing authority shall indicate the reasons why it considers the requested information relevant for the purpose of the criminal proceedings concerned.
5. An EIO may also be issued with regard to the information provided for in paragraph 1 with reference to the financial operations conducted by non-banking financial institutions. Paragraphs 3 to 4 shall apply mutatis mutandis. In such case and in addition to the grounds for non-recognition and non-execution referred to in Article 11, the execution of the EIO may also be refused where the execution of the investigative measure would not be authorised in a similar domestic case.
Article 28
Investigative measures implying the gathering of evidence in real time, continuously and over a certain period of time
1. When the EIO is issued for the purpose of executing an investigative measure requiring the gathering of evidence in real time, continuously and over a certain period of time, such as:
(a)
the monitoring of banking or other financial operations that are being carried out through one or more specified accounts;
(b)
the controlled deliveries on the territory of the executing State;
its execution may be refused, in addition to the grounds for non-recognition and non-execution referred to in Article 11, if the execution of the investigative measure concerned would not be authorised in a similar domestic case.
2. The practical arrangements regarding the investigative measure referred to in paragraph 1(b) and wherever else necessary shall be agreed between the issuing State and the executing State.
3. The issuing authority shall indicate in the EIO why it considers the information requested relevant for the purpose of the criminal proceedings concerned.
4. The right to act, to direct and to control operations related to the execution of an EIO referred to in paragraph 1 shall lie with the competent authorities of the executing State.
Article 29
Covert investigations
1. An EIO may be issued for the purpose of requesting the executing State to assist the issuing State in the conduct of investigations into crime by officers acting under covert or false identity (‘covert investigations’).
2. The issuing authority shall indicate in the EIO why it considers that the covert investigation is likely to be relevant for the purpose of the criminal proceedings. The decision on the recognition and execution of an EIO issued under this Article shall be taken in each individual case by the competent authorities of the executing State with due regard to its national law and procedures.
3. In addition to the grounds for non-recognition and non-execution referred to in Article 11, the executing authority may refuse to execute an EIO referred to in paragraph 1, where:
(a)
the execution of the covert investigation would not be authorised in a similar domestic case; or
(b)
it was not possible to reach an agreement on the arrangements for the covert investigations under paragraph 4.
4. Covert investigations shall take place in accordance with the national law and procedures of the Member State on the territory of which the covert investigation takes place. The right to act, to direct and to control the operation related to the covert investigation shall lie solely with the competent authorities of the executing State. The duration of the covert investigation, the detailed conditions, and the legal status of the officers concerned during covert investigations shall be agreed between the issuing State and the executing State with due regard to their national laws and procedures.
CHAPTER V
INTERCEPTION OF TELECOMMUNICATIONS
Article 30
Interception of telecommunications with technical assistance of another Member State
1. An EIO may be issued for the interception of telecommunications in the Member State from which technical assistance is needed.
2. Where more than one Member State is in a position to provide the complete necessary technical assistance for the same interception of telecommunications, the EIO shall be sent only to one of them. Priority shall always be given to the Member State where the subject of the interception is or will be located.
3. An EIO referred to in paragraph 1 shall also contain the following information:
(a)
information for the purpose of identifying the subject of the interception;
(b)
the desired duration of the interception; and
(c)
sufficient technical data, in particular the target identifier, to ensure that the EIO can be executed.
4. The issuing authority shall indicate in the EIO the reasons why it considers the indicated investigative measure relevant for the purpose of the criminal proceedings concerned.
5. In addition to the grounds for non-recognition or non-execution referred to in Article 11, the execution of an EIO referred to in paragraph 1 may also be refused where the investigative measure would not have been authorised in a similar domestic case. The executing State may make its consent subject to any conditions which would be observed in a similar domestic case.
6. An EIO referred to in paragraph 1 may be executed by:
(a)
transmitting telecommunications immediately to the issuing State; or
(b)
intercepting, recording and subsequently transmitting the outcome of interception of telecommunications to the issuing State.
The issuing authority and the executing authority shall consult each other with a view to agreeing on whether the interception is carried out in accordance with point (a) or (b).
7. When issuing an EIO referred to in paragraph 1 or during the interception, the issuing authority may, where it has a particular reason to do so, also request a transcription, decoding or decrypting of the recording subject to the agreement of the executing authority.
8. Costs resulting from the application of this Article shall be borne in accordance with Article 21, except for the costs arising from the transcription, decoding and decrypting of the intercepted communications which shall be borne by the issuing State.
Article 31
Notification of the Member State where the subject of the interception is located from which no technical assistance is needed
1. Where, for the purpose of carrying out an investigative measure, the interception of telecommunications is authorised by the competent authority of one Member State (the ‘intercepting Member State’) and the communication address of the subject of the interception specified in the interception order is being used on the territory of another Member State (the ‘notified Member State’) from which no technical assistance is needed to carry out the interception, the intercepting Member State shall notify the competent authority of the notified Member State of the interception:
(a)
prior to the interception in cases where the competent authority of the intercepting Member State knows at the time of ordering the interception that the subject of the interception is or will be on the territory of the notified Member State;
(b)
during the interception or after the interception has been carried out, immediately after it becomes aware that the subject of the interception is or has been during the interception, on the territory of the notified Member State.
2. The notification referred to in paragraph 1 shall be made by using the form set out in Annex C.
3. The competent authority of the notified Member States may, in case where the interception would not be authorised in a similar domestic case, notify, without delay and at the latest within 96 hours after the receipt of the notification referred to in paragraph 1, the competent authority of the intercepting Member State:
(a)
that the interception may not be carried out or shall be terminated; and
(b)
where necessary, that any material already intercepted while the subject of the interception was on its territory may not be used, or may only be used under conditions which it shall specify. The competent authority of the notified Member State shall inform the competent authority of the intercepting Member State of reasons justifying those conditions.
4. Article 5(2) shall be applicable mutatis mutandis for the notification referred to in paragraph 2.
CHAPTER VI
PROVISIONAL MEASURES
Article 32
Provisional measures
1. The issuing authority may issue an EIO in order to take any measure with a view to provisionally preventing the destruction, transformation, removal, transfer or disposal of an item that may be used as evidence.
2. The executing authority shall decide and communicate the decision on the provisional measure as soon as possible and, wherever practicable, within 24 hours of receipt of the EIO.
3. Where a provisional measure referred to in paragraph 1 is requested the issuing authority shall indicate in the EIO whether the evidence is to be transferred to the issuing State or is to remain in the executing State. The executing authority shall recognise and execute the EIO and transfer the evidence in accordance with the procedures laid down in this Directive.
4. Where, in accordance with paragraph 3, an EIO is accompanied by an instruction that the evidence shall remain in the executing State, the issuing authority shall indicate the date of lifting the provisional measure referred to in paragraph 1, or the estimated date for the submission of the request for the evidence to be transferred to the issuing State.
5. After consulting the issuing authority, the executing authority may, in accordance with its national law and practice, lay down appropriate conditions in light of the circumstances of the case to limit the period for which the provisional measure referred to in paragraph 1 is to be maintained. If, in accordance with those conditions, it envisages lifting the provisional measure, the executing authority shall inform the issuing authority, which shall be given the opportunity to submit its comments. The issuing authority shall forthwith notify the executing authority that the provisional measure referred to in paragraph 1 has been lifted.
CHAPTER VII
FINAL PROVISIONS
Article 33
Notifications
1. By 22 May 2017 each Member State shall notify the Commission of the following:
(a)
the authority or authorities which, in accordance with its national law, are competent according to Article 2(c) and (d) when this Member State is the issuing State or the executing State;
(b)
the languages accepted for an EIO, as referred to in Article 5(2);
(c)
the information regarding the designated central authority or authorities if the Member State wishes to make use of the possibility under Article 7(3). This information shall be binding upon the authorities of the issuing State.
2. Each Member State may also provide the Commission the list of necessary documents it would require under Article 22(4).
3. Member States shall inform the Commission of any subsequent changes to the information referred to in paragraphs 1 and 2.
4. The Commission shall make the information received under this Article available to all the Member States and to the EJN. The EJN shall make the information available on the website referred to in Article 9 of the Council Decision 2008/976/JHA (18).
Article 34
Relations to other legal instruments, agreements and arrangements
1. Without prejudice to their application between Member States and third States and their temporary application by virtue of Article 35, this Directive replaces, as from 22 May 2017, the corresponding provisions of the following conventions applicable between the Member States bound by this Directive:
(a)
European Convention on Mutual Assistance in Criminal Matters of the Council of Europe of 20 April 1959, as well as its two additional protocols, and the bilateral agreements concluded pursuant to Article 26 thereof;
(b)
Convention implementing the Schengen Agreement;
(c)
Convention on Mutual Assistance in Criminal Matters between the Member States of the European Union and its protocol.
2. Framework Decision 2008/978/JHA is hereby replaced for the Member States bound by this Directive. Provisions of Framework Decision 2003/577/JHA are replaced for Member States bound by this Directive as regards freezing of evidence.
For the Member States bound by this Directive, references to Framework Decision 2008/978/JHA and, as regards freezing of evidence, to Framework Decision 2003/577/JHA, shall be construed as references to this Directive.
3. In addition to this Directive, Member States may conclude or continue to apply bilateral or multilateral agreements or arrangements with other Member States after 22 May 2017 only insofar as these make it possible to further strengthen the aims of this Directive and contribute to simplifying or further facilitating the procedures for gathering evidence and provided that the level of safeguards set out in this Directive is respected.
4. Member States shall notify to the Commission by 22 May 2017 the existing agreements and arrangements referred to in paragraph 3 which they wish to continue to apply. Member States shall also notify the Commission within three months of the signing of any new agreement or arrangement referred to in paragraph 3.
Article 35
Transitional provisions
1. Mutual assistance requests received before 22 May 2017 shall continue to be governed by existing instruments relating to mutual assistance in criminal matters. Decisions to freeze evidence by virtue of Framework Decision 2003/577/JHA and received before 22 May 2017 shall also be governed by that Framework Decision.
2. Article 8(1) is applicable mutatis mutandis to the EIO following a decision of freezing taken under Framework Decision 2003/577/JHA.
Article 36
Transposition
1. Member States shall take the necessary measures to comply with this Directive by 22 May 2017.
2. When Member States adopt these measures, they shall contain a reference to this Directive or shall be accompanied by such reference on the occasion of their official publication. The methods of making such reference shall be laid down by Member States.
3. By 22 May 2017, Member States shall transmit to the Commission the text of the provisions transposing into their national law the obligations imposed on them under this Directive.
Article 37
Report on the application
No later than five years after 21 May 2014, the Commission shall present to the European Parliament and the Council a report on the application of this Directive, on the basis of both qualitative and quantitative information, including in particular, the evaluation of its impact on the cooperation in criminal matters and the protection of individuals, as well as the execution of the provisions on the interception of telecommunications in light of technical developments. The report shall be accompanied, if necessary, by proposals for amendments to this Directive.
Article 38
Entry into force
This Directive shall enter into force on the twentieth day following its publication in the Official Journal of the European Union.
Article 39
Addressees
This Directive is addressed to the Member States in accordance with the Treaties.
Done at Brussels, 3 April 2014.