ДИРЕКТИВА 2013/40/ЕС НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И НА СЪВЕТА
от 12 август 2013 година
относно атаките срещу информационните системи и за замяна на Рамково решение 2005/222/ПВР на Съвета
ЕВРОПЕЙСКИЯТ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взеха предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 83, параграф 1 от него,
като взеха предвид предложението на Европейската комисия,
след предаване на проекта на законодателния акт на националните парламенти,
като взеха предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (1),
в съответствие с обикновената законодателна процедура (2),
като имат предвид, че:
(1)
Целите на настоящата директива са да се сближи наказателното право на държавите членки в сферата на атаките срещу информационните системи посредством установяването на минимални правила относно определението на престъпленията и определянето на съответните наказания и да подобри сътрудничеството между компетентните органи, включително полицията и други специализирани правоприлагащи органи на държавите членки, както и компетентните специализирани агенции и органи на Съюза, като Евроюст, Европол и Европейския център по киберпрестъпност към него, както и Европейската агенция за мрежова и информационна сигурност (ENISA).
(2)
Информационните системи представляват ключов елемент от политическото, социалното и икономическото взаимодействие в Съюза. Все по-често и в по-голяма степен обществото зависи от тези системи. Безпроблемното функциониране и сигурността на тези системи в Съюза са от жизненоважно значение за развитието на вътрешния пазар и на конкурентоспособна и иновационна икономика. Осигуряването на подходящи равнища на защита на информационните системи следва да бъде част от цялостна ефективна рамка за превантивни мерки, съпътстваща реакцията на наказателното право спрямо киберпрестъпността.
(3)
Атаките срещу информационните системи, и по-специално атаките, свързани с организираната престъпност, представляват засилваща се опасност както в Съюза, така и в световен мащаб, а съществува и растяща загриженост от вероятни атаки по терористични или политически подбуди срещу информационните системи, които са част от критичната инфраструктура на държавите членки и на Съюза. Това представлява заплаха за постигането на едно по-безопасно информационно общество и за изграждането на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, и следователно налага ответна реакция на равнището на Съюза, а също така и по-добра координация и сътрудничество на международно равнище.
(4)
В Съюза съществува определен брой критични инфраструктури, чието нарушаване или унищожаване би имало значителни трансгранични последици. От необходимостта да се подобрят способностите за защита на критичните инфраструктури в Съюза става ясно, че мерките срещу кибератаките следва да бъдат допълнени от строги наказателни санкции, отразяващи тежестта на подобни атаки. Като критична инфраструктура могат да се разглеждат разположени в държавите членки елемент, система или части от нея, които са от основно значение за поддържането на жизненоважни обществени функции, здравето, безопасността, сигурността, икономическото или социалното благосъстояние на населението. като електроцентрали, транспортни мрежи или правителствени мрежи, и чието нарушаване или унищожаване би имало значителни последици в дадената държава членка в резултат на невъзможността да се запазят тези функции.
(5)
Има доказателства за наличието на тенденция към все по-опасни и повтарящи се широкомащабни атаки срещу информационните системи, които често могат да бъдат от решаващо значение за държавите членки или за определени функции в публичния или частния сектор. Тази тенденция е придружена от разработката на все по-усъвършенствани методи, като например създаването и използването на така наречените „ботнети“, които се състоят от няколко етапа на престъпното деяние, при които всеки етап поотделно би могъл да създаде сериозен риск за обществения интерес. Настоящата директива има за цел, inter alia, да въведе наказания за създаването на ботнет, по-конкретно за акта на установяване на контрол от разстояние върху значителен брой компютри посредством заразяването им със зловреден софтуер чрез целенасочени кибератаки. Веднъж създадена, заразената мрежа от компютри, която представлява ботнетът, може да бъде активирана без знанието на потребителите на компютрите, за да извърши широкомащабна кибератака, която обикновено е в състояние да причини сериозни вреди, както е посочено в настоящата директива. Държавите членки следва да могат да определят кое представлява сериозна вреда съгласно националното право и практика, като например нарушаване на системни услуги от важно обществено значение или причиняване на сериозни финансови разходи или загуба на лични данни или чувствителна информация.
(6)
Широкомащабните кибератаки могат да предизвикат съществени икономически вреди както поради прекъсването на информационните системи и комуникации, така и поради загуба или промяна на важна от търговска гледна точка поверителна информация или други данни. Особено внимание следва да се обърне на повишаването на осведомеността на иновативните малки и средни предприятия за заплахи, свързани с подобни атаки, и тяхната уязвимост на такива атаки, тъй като тези предприятия зависят във все по-голяма степен от правилното функциониране и наличност на информационните системи и често разполагат с ограничени ресурси за информационна сигурност.
(7)
Приемането на общи определения в тази област е важно, за да се осигури последователен подход в държавите членки при прилагането на настоящата директива.
(8)
Необходимо е да бъде постигнат общ подход към елементите, съставляващи престъпления, чрез въвеждането на общи престъпления, като незаконния достъп до информационни системи, незаконната намеса в такива системи, незаконната намеса в данни и незаконното прихващане.
(9)
Прихващането включва, но не се ограничава непременно до подслушването, проследяването или наблюдението на съдържанието на съобщения и достигането до съдържанието на данни с технически средства пряко, чрез достъп до информационни системи и тяхното използване, или непряко, чрез използване на електронно подслушване или подслушвателни устройства.
(10)
Държавите членки следва да предвидят наказания за атаките срещу информационните системи. Предвидените наказания следва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи и следва да включват лишаване от свобода и/или глоби.
(11)
Настоящата директива предвижда наказания най-малкото за случаите, които не се считат за маловажни. Държавите членки следва да могат да решат какво представлява маловажен случай в зависимост от своето национално право и практика. Даден случай може да се счете за маловажен например ако причинените от престъплението вреди и/или рискът, който то поражда за публичните или частните интереси, като например по отношение на целостта на компютърната система или компютърните данни или по отношение на неприкосновеността, правата или други интереси на дадено лице, са незначителни или от такова естество, че не е необходимо да се налага наказание в съответните предвидени в правните разпоредби предели или да се налага наказателна отговорност.
(12)
Установяването и докладването на заплахи, произтичащи от кибератаки, както и на свързаната с тях уязвимост на информационните системи са важни елементи, които имат отношение към ефективната превенция и реакция на кибератаките и към повишаването на сигурността на информационните системи. Осигуряването на стимули за докладване на пропуски по отношение на сигурността би могло да допринесе допълнително за постигането на тези цели. Държавите членки следва да полагат усилия за предоставянето на възможности за откриването в правен аспект и докладването на пропуски по отношение на сигурността.
(13)
Целесъобразно е да се предвидят по-строги наказания, когато атаката срещу дадена информационна система е извършена от престъпна организация съгласно определението в Рамково решение 2008/841/ПВР на Съвета от 24 октомври 2008 г. относно борбата с организираната престъпност (3), когато атаката е широкомащабна и е засегнала значителен брой информационни системи или е причинила сериозни щети, включително когато целта на атаката е създаването на ботнет или когато кибератаката е причинила сериозни вреди, включително когато е извършена посредством ботнет. Също така е целесъобразно да се предвидят по-строги наказания, когато атаката е извършена срещу критична инфраструктура на държавите членки или на Съюза.
(14)
Друг съществен елемент от интегрирания подход срещу киберпрестъпността представлява установяването на ефективни мерки срещу кражбата на самоличност и други престъпления, засягащи самоличността. Евентуалната нужда от действия на Съюза във връзка с този вид престъпно поведение може да се разглежда и в контекста на оценката доколко е необходим цялостен хоризонтален инструмент на Съюза.
(15)
В заключенията на Съвета от 27-28 ноември 2008 г. се посочва, че следва да се разработи нова стратегия с участието на държавите членки и Комисията, като се вземе предвид съдържанието на Конвенцията на Съвета на Европа от 2001 г. за престъпления в кибернетичното пространство. Тази конвенция е референтната правна рамка за борба с престъпленията в кибернетичното пространство, включително и с атаките срещу информационните системи. Настоящата директива се основава на споменатата конвенция. Като приоритет следва да се разглежда приключването на процеса на ратификация на тази конвенция от всички държави членки във възможно най-кратък срок.
(16)
Като се имат предвид различните начини, по които могат да бъдат извършени атаките, и с оглед на бързите промени в хардуера и софтуера, в настоящата директива се съдържа позоваване на „инструментите“, които могат да бъдат използвани за извършване на престъпленията, изброени в нея. Тези инструменти включват зловредния софтуер, включително този, с който могат да се създават ботнети, използвани за извършване на кибератаки. Макар и даден инструмент да бъде подходящ или дори да бъде особено подходящ за извършването на някое от престъпленията, предвидени в настоящата директива, възможно е той да е бил произведен със законна цел, като например за изпитване на надеждността на продукти на информационните технологии или на сигурността на информационни системи. В подобен случай не е достатъчно дадено лице да има общ умисъл за осъществяване на обективните критерии на някое от престъпленията, предвидени в настоящата директива, а то трябва да има пряк умисъл да използва инструментите за извършването на едно или повече от престъпленията, предвидени в настоящата директива.
(17)
Настоящата директива не налага наказателна отговорност в случаите, когато са изпълнени обективните критерии за престъпленията, изброени в настоящата директива, но деянията са извършени без престъпно намерение, като например при незнание, че достъпът не е разрешен, или при възложено изпитване или защита на информационните системи, например когато дружество или продавач възложи на дадено лице изпитването на устойчивостта на системата му за сигурност. В контекста на настоящата директива договорните задължения или споразуменията за ограничаване на достъпа до информационни системи посредством правила за потребителите или условия за използване на услугата, както и трудовите спорове във връзка с достъпа до информационни системи на работодателя и използването им за лични цели не следва да водят до наказателна отговорност, когато достъпът при такива обстоятелства се счита за неразрешен и това представлява единственото основание за наказателно производство. Настоящата директива не засяга правото на достъп до информация, установено в националното законодателство и законодателството на Съюза, като същевременно тя не може да се използва като оправдание за незаконен или произволен достъп до информация.
(18)
Редица обстоятелства могат да улеснят извършването на кибератаки, като например случаите, когато извършителят, в рамките на своята трудова заетост, има достъп до системите за сигурност, които са част от засегнатите информационни системи. В контекста на националното право такива обстоятелства следва да бъдат отчетени в подходяща степен в хода на наказателното производство.
(19)
Държавите членки следва да предвидят в националното си право квалифициращи обстоятелства в съответствие с приложимите правила, предвидени в техните правни системи относно квалифициращите обстоятелства. Те следва да гарантират, че съдиите разполагат с възможност да разглеждат тези квалифициращи обстоятелства при осъждането на извършителите. Съдията по своя преценка оценява тези обстоятелства заедно с останалите факти по конкретния случай.
(20)
Настоящата директива не урежда условията за упражняване на компетентност над което и да било от посочените в нея престъпления, например съобщаване от страна на жертвата на мястото, където е извършено престъплението, съобщаване от страна на държавата на мястото, където е извършено престъплението, или факта, че извършителят не е наказателно преследван на мястото, където е извършено престъплението.
(21)
В контекста на настоящата директива държавите членки и третите държави, както и техните публичните органи продължават в пълна степен да бъдат задължени да гарантират зачитането на правата на човека и основните свободи в съответствие със съществуващите задължения в Съюза и международни задължения.
(22)
С настоящата директива се засилва значението на мрежите, като мрежите на Г-8 или Съвета на Европа, съставени от звена за контакт, които са на разположение 24 часа в денонощието и седем дни в седмицата. Тези звена за контакт следва да бъдат в състояние да осигуряват ефективна помощ и по този начин да улесняват например обмена на подходяща налична информация и предоставянето на технически съвети или правна информация за целите на разследванията или производствата по престъпления, отнасящи се до информационните системи, и свързаните данни, с участието на молещата държава членка. За да се осигури гладкото функциониране на мрежите, всяко звено за контакт следва да разполага с капацитет за бързо свързване със звено за контакт на друга държава членка с помощта на, inter alia, обучен и оборудван персонал. Като се има предвид бързината, с която могат да бъдат извършени широкомащабни кибератаки, държавите членки следва да са в състояние да реагират незабавно на спешни искания, отправени по тази мрежа от звена за контакт. В подобни случаи може да бъде наложително искането за информация да се придружава от телефон за връзка, за да се гарантира, че замолената държава членка ще обработи своевременно искането и обратната информация ще бъде предоставена в рамките на осем часа.
(23)
Сътрудничеството между публичните органи, от една страна, и частния сектор и гражданското общество, от друга, е от голямо значение за превенцията и борбата с атаките срещу информационните системи. Необходимо е да се насърчава и подобрява сътрудничеството между доставчиците на услуги, производителите, правоприлагащите и съдебните органи при пълно зачитане на принципите на правовата държава. Сътрудничеството би могло да включва съдействие от доставчиците на услуги за оказване на помощ за съхраняване на евентуални доказателства, за предоставяне на елементи, които да спомогнат за идентифицирането на извършителите, и като крайна мярка, частичното или пълното спиране в съответствие с националното право и практика на информационните системи или функции, които са били засегнати или използвани за незаконни цели. Държавите членки следва да обмислят също създаването на мрежи за сътрудничество и партньорство с доставчиците на услуги и производителите за обмен на информация във връзка с престъпленията, които попадат в обхвата на настоящата директива.
(24)
Необходимо е да се събират съпоставими данни за престъпленията, посочени в настоящата директива. Съответните данни следва да се предоставят на компетентните специализирани агенции и органи на Съюза, като Европол и ЕNISA, в съответствие със задачите и информационните им потребности, за да се добие по-цялостна представа за проблема с киберпрестъпността и мрежовата и информационна сигурност на равнището на Съюза и по този начин се допринесе за изготвянето на по-ефективна реакция. Държавите членки следва да предоставят на Европол и Европейския център по киберпрестъпност към него информация за начина на действие на извършителите, за да се извършат оценка на заплахите и стратегически анализи на киберпрестъпността в съответствие с Решение 2009/371/ПВР на Съвета от 6 април 2009 г. за създаване на Европейска полицейска служба (Европол) (4). Предоставянето на информация може да улесни по-доброто разбиране на настоящите и бъдещите заплахи, като допринесе за по-подходящо и целенасочено вземане на решения относно борбата с атаките срещу информационните системи и тяхното предотвратяване.
(25)
Комисията следва да представи доклад за прилагането на настоящата директива и ако е необходимо, да направи законодателни предложения, които може да доведат до разширяване на нейния обхват, отчитайки промените в областта на киберпрестъпността. Тези промени могат да включват технологично развитие, като например такова, което позволява по-ефективно правоприлагане в областта на атаките срещу информационните системи или улеснява предотвратяването на подобни атаки или смекчаването на последиците от тях. За тази цел Комисията следва да вземе под внимание наличните анализи и доклади, изготвени от съответните заинтересовани страни, и по-специално от Европол и ENISA.
(26)
С цел ефективна борба с престъпленията в кибернетичното пространство е необходимо също така да се повиши устойчивостта на информационните системи с предприемането на подходящи мерки за по-ефективната им защита от кибератаки. Държавите членки следва да предприемат необходимите мерки за защита от кибератаки на информационните системи, които представляват част от тяхната критична инфраструктура, и следва да обмислят защитата на информационните системи и свързаните данни като част от тази защита. Осигуряването на подходящо равнище на защита и сигурност на информационните системи от юридически лица, например във връзка с предоставянето на общественодостъпни електронни съобщителни услуги в съответствие с действащото законодателство на Съюза относно неприкосновеността на личния живот, електронните съобщения и защитата на данните, представлява съществена част от цялостния подход за ефективна борба срещу киберпрестъпността. Следва да се осигуряват подходящи равнища на защита срещу заплахи и уязвимости, които могат да бъдат разумно идентифицирани, в съответствие със съвременните постижения в конкретните сектори и предвид конкретните ситуации, свързани с обработването на данни. Разходите и тежестта по осигуряване на такава защита следва да бъдат пропорционални на вероятните вреди, които евентуална кибератака може да причини на засегнатите лица. Държавите членки се насърчават да предвидят в националното си право подходящи мерки, водещи до отговорност, за случаите, когато юридическо лице явно не е осигурило подходящо равнище на защита срещу кибератаки.
(27)
Значителните пропуски и различия в законите и наказателните производства на държавите членки в областта на атаките срещу информационните системи могат да възпрепятстват борбата срещу организираната престъпност и тероризма, а също така да усложнят ефективното полицейско и съдебно сътрудничество в тази област. Транснационалният характер на съвременните информационни системи, които функционират отвъд националните граници, предполага, че атаките срещу тези системи имат трансгранично измерение, което показва още веднъж спешната необходимост от осъществяване на допълнителни действия за сближаване на наказателното право в тази област. Освен това координирането на наказателното преследване по дела за атаки срещу информационни системи следва да бъде улеснено с подходящото изпълнение и прилагане на Рамково решение 2009/948/ПВР на Съвета от 30 ноември 2009 г. относно предотвратяване и уреждане на спорове за упражняване на компетентност при наказателни производства (5). В сътрудничество със Съюза държавите членки следва също да се стремят към подобряване на международното сътрудничество, свързано със сигурността на информационните системи, компютърните мрежи и данни. При всяко международно споразумение, включващо обмен на данни, следва надлежно да се разгледа сигурността на прехвърлянето и съхраняването на данните.
(28)
По-доброто сътрудничество между компетентните правоприлагащи и съдебни органи в Съюза е изключително важно за ефективната борба срещу престъпленията в кибернетичното пространство. Във връзка с това следва да се насърчава активизирането на усилията за осигуряване на подходящо обучение за съответните органи, за да се подобри разбирането за киберпрестъпността и нейните последици, и за стимулиране на сътрудничеството и обмена на най-добри практики, например чрез компетентните специализирани агенции и органи на Съюза. Целта на подобно обучение, inter alia, следва да бъде повишаването на осведомеността за различните национални правни системи, евентуалните правни и технически предизвикателства при наказателни разследвания и разпределението на области на компетентност между съответните национални органи.
(29)
В настоящата директива следва да се зачитат правата на човека и основните свободи и да се съблюдават принципите, признати по-специално в Хартата на основните права на Европейския съюз и Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, включително защитата на личните данни, правото на личен живот, свободата на изразяване и на информация, правото на справедлив съдебен процес, презумпцията за невиновност и правото на защита, както и принципите на законност и пропорционалност между престъплението и наказанието. По-специално настоящата директива има за цел да осигури пълното спазване на тези права и принципи и трябва да бъде прилагана в съответствие с това.
(30)
Защитата на личните данни е основно право в съответствие с член 16, параграф 1 от ДФЕС и член 8 от Хартата на основните права на Европейския съюз. Ето защо всяко обработване на лични данни при изпълнението на настоящата директива следва изцяло да зачита съответното законодателство на Съюза относно защитата на данните, прието въз основа на Договорите.
(31)
В съответствие с член 3 от Протокола относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към Договора за Европейския съюз и Договора за функционирането на Европейския съюз, посочените държави членки са уведомили за желанието си да вземат участие в приемането и прилагането на настоящата директива.
(32)
В съответствие с членове 1 и 2 от Протокола относно позицията на Дания, приложен към Договора за Европейския съюз и Договора за функционирането на Европейския съюз, Дания не участва в приемането на настоящата директива и следователно не е обвързана от нея, нито от нейното прилагане.
(33)
Доколкото целите на настоящата директива, а именно да обвърже атаките срещу информационните системи във всички държави членки с ефективни, пропорционални и възпиращи наказания, както и да подобри и насърчи сътрудничеството между съдебните и други компетентни органи, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки и затова поради техния обхват и последици могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
(34)
Настоящата директива има за цел да измени и разшири обхвата на разпоредбите на Рамково решение 2005/222/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 г. относно атаките срещу информационните системи (6). Тъй като измененията, които трябва да се направят, са значителни по брой и естество, за по-голяма яснота Рамково решение 2005/222/ПВР следва да бъде изцяло заменено по отношение на държавите членки, участващи в приемането на настоящата директива,
ПРИЕХА НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
Предмет
Настоящата директива установява минимални правила за определянето на престъпленията и наказанията в областта на атаките срещу информационните системи. Тя има за цел също да способства за предотвратяването на тези престъпления и да подобри сътрудничеството между съдебните и други компетентни органи.
Член 2
Определения
За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
а)
„информационна система“ означава устройство или група от взаимосвързани или сходни устройства, едно или повече от които, съобразно дадена програма, извършват автоматизирана обработка на компютърни данни, както и компютърните данни, съхранявани, обработвани, извличани или предавани от такова устройство или група от устройства с цел оперирането с тези данни и използването, защитата и поддръжката им;
б)
„компютърни данни“ означава представяне на факти, информация или понятия във форма, поддаваща се на обработка в информационни системи, включително и програма, която е в състояние да направи така, че дадена информационна система да изпълни определена функция;
в)
„юридическо лице“ означава всяко образувание, притежаващо статут на юридическо лице съгласно приложимото право, с изключение на държави членки, трети държави или други публични органи при упражняване на държавна власт, както и на публични международни организации;
г)
„неправомерно“ означава поведение, което не е разрешено от собственика или от друг притежатели на права върху системата или част от нея, или не е позволено по силата на националното право.
Член 3
Незаконен достъп до информационни системи
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че когато е извършен умишлено, неправомерният достъп до цялата информационна система или до части от нея е наказуем като престъпление, когато е извършен чрез нарушаване на мярка за сигурност, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 4
Незаконна намеса в система
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че сериозното възпрепятстване или спиране на функционирането на информационна система чрез въвеждане на компютърни данни, пренасяне, увреждане, изтриване, влошаване, променяне или скриване на такива данни или спиране на достъпа до компютърни данни, когато е извършено умишлено и неправомерно, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 5
Незаконна намеса в данни
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че изтриването, увреждането, влошаването, променянето, скриването на компютърни данни в дадена информационна система или спирането на достъпа до такива данни, когато е извършено умишлено и неправомерно, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 6
Незаконно прихващане
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че извършеното с технически средства прихващане на непублични компютърни данни, изпращани до дадена информационна система, от нея или в нейните рамки, включително електромагнитните емисии от информационна система, пренасящи такива компютърни данни, когато е извършено умишлено и неправомерно, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
Член 7
Инструменти, използвани за извършване на престъпления
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че умишленото производство, продажба, набавяне за употреба, внос, разпространяване или друга форма на предоставяне на някой от следните инструменти, когато е извършено неправомерно и с намерение да се използва за извършването на което и да било от престъпленията, посочени в членове 3-6, е наказуемо като престъпление, поне в случаите, които не се считат за маловажни:
а)
компютърна програма, проектирана или адаптирана главно с цел извършване на което и да било от престъпленията, посочени в членове 3-6;
б)
компютърна парола, код за достъп или други подобни данни, с чиято помощ може да се получи достъп до цялата информационна система или до част от нея.
Член 8
Подбудителство, помагачество и опит за извършване на престъпление
1. Държавите членки гарантират, че подбудителството или помагачеството за извършване на някое от престъпленията, посочени в членове 3-7, е наказуемо като престъпление.
2. Държавите членки гарантират, че опитът за извършване на престъпление, посочено в членове 4 и 5, е наказуем като престъпление.
Член 9
Наказания
1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че престъпленията, посочени в членове 3-8, са наказуеми с ефективни, пропорционални и възпиращи наказания.
2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че престъпленията, посочени в членове 3-7, се наказват с лишаване от свобода с максимален срок не по-малко от две години, поне в случаите, които не се считат за маловажни.
3. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че когато са извършени умишлено и когато значителен брой информационни системи са били засегнати посредством използването на инструмент, посочен в член 7, проектиран или адаптиран главно за тази цел, посочените в членове 4 и 5 престъпления се наказват с лишаване от свобода с максимален срок не по-малко от три години.
4. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че престъпленията, посочени в членове 4 и 5, се наказват с лишаване от свобода с максимален срок не по-малко от пет години, когато:
а)
те са извършени в рамките на престъпна организация съгласно определението в Рамково решение 2008/841/ПВР, независимо от размера на наказанието, предвидено в него; или
б)
те са причинили сериозни вреди; или
в)
те са извършени срещу информационна система, която е част от критична инфраструктура.
5. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че когато престъпленията, посочени в членове 4 и 5, са извършени чрез злоупотреба с лични данни на друго лице, за да се спечели доверието на трето лице, и по този начин са нанесени вреди на законния собственик на самоличността, това може да се разглежда съгласно националното право като квалифициращо обстоятелство, освен ако тези обстоятелства не са вече част от друго престъпление, което е наказуемо съгласно националното право.
Член 10
Отговорност на юридическите лица
1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическите лица могат да бъдат подведени под отговорност за престъпленията, посочени в членове 3-8, извършени в тяхна полза от лице, което действа самостоятелно или като част от орган на юридическото лице и което заема ръководна длъжност в това юридическо лице, въз основа на едно от следните:
а)
пълномощие да представлява юридическото лице;
б)
правомощие да взема решения от името на юридическото лице;
в)
правомощие да упражнява контрол в рамките на юридическото лице.
2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическите лица могат да бъдат подведени под отговорност, когато липсата на надзор или контрол от страна на лице, посочено в параграф 1, е направила възможно извършването от негово подчинено лице на някое от престъпленията, посочени в членове 3-8, в полза на това юридическо лице.
3. Отговорността на юридическите лица съгласно параграфи 1 и 2 не изключва образуването на наказателни производства срещу физически лица, които са извършители, подбудители или съучастници в престъпленията, посочени в членове 3-8.
Член 11
Санкции спрямо юридически лица
1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическо лице, подведено под отговорност съгласно член 10, параграф 1, подлежи на санкции, които са ефективни, пропорционални и възпиращи, включват глоби по наказателното право или друг вид глоби и може да включват други санкции, като например:
а)
лишаване от правото да се ползва от публични облаги или помощи;
б)
временно или постоянно лишаване от правото да упражнява търговска дейност;
в)
поставяне под съдебен надзор;
г)
съдебна ликвидация;
д)
временно или постоянно затваряне на структури, използвани за извършване на престъплението.
2. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че юридическо лице, подведено под отговорност съгласно член 10, параграф 2, подлежи на ефективни, пропорционални и възпиращи санкции или други мерки.
Член 12
Компетентност
1. Държавите членки установяват компетентността си по отношение на престъпленията, посочени в членове 3-8, когато престъплението е извършено:
а)
изцяло или отчасти на тяхната територия; или
б)
от един от техните граждани, поне в случаите, когато деянието се явява престъпление на мястото, където е извършено.
2. При установяването на компетентност в съответствие с параграф 1, буква а) дадената държава членка гарантира, че тя има компетентност, когато:
а)
извършителят извършва престъплението, когато се намира физически на нейната територия, независимо дали престъплението е насочено срещу информационна система, намираща се на нейна територия; или
б)
престъплението е насочено срещу информационна система, намираща се на нейната територия, независимо дали извършителят се намира физически на нейна територия, когато го извършва.
3. Дадена държава членка уведомява Комисията, когато реши да установи компетентност по отношение на престъпления, посочени в членове 3-8, извършени извън нейната територия, включително когато:
а)
извършителят има обичайно местопребиваване на нейната територия; или
б)
престъплението е извършено в полза на юридическо лице, установено на нейната територия.
Член 13
Обмен на информация
1. За целите на обмена на информация, свързана с престъпленията, посочени в членове 3-8, държавите членки осигуряват наличието на оперативно национално звено за контакт и използват съществуващата мрежа от оперативни звена за контакт, които са на разположение 24 часа в денонощието и седем дни в седмицата. Държавите членки гарантират също, че разполагат с процедури, чрез които в случай на спешно искане за съдействие компетентният орган в рамките най-много на 8 часа от получаването посочва поне дали на искането за помощ ще бъде отговорено, както и формата и приблизителното време за отговор.
2. Държавите членки информират Комисията за определеното от тях звено за контакт, посочено в параграф 1. Комисията съобщава тази информация на останалите държави членки и на компетентните специализирани агенции и органи на Съюза.
3. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират наличието на подходящи канали за докладване с цел да се улесни докладването без необосновано забавяне на компетентните национални органи за престъпления, посочени в членове 3-6.
Член 14
Контрол и статистика
1. Държавите членки гарантират наличието на система за записване, производство и предоставяне на статистически данни за престъпленията, посочени в членове 3-7.
2. Статистическите данни, посочени в параграф 1, като минимум включват съществуващите данни относно броя на посочените в членове 3-7 престъпления, които са регистрирани от държавите членки, както и броя на лицата, срещу които е възбудено наказателно преследване и които са осъдени за престъпления, посочени в членове 3-7.
3. Държавите членки предават на Комисията събраните по настоящия член данни. Комисията прави необходимото консолидираният преглед на тези статистически отчети да бъде публикуван и представен на компетентните специализирани агенции и органи на Съюза.
Член 15
Замяна на Рамково решение 2005/222/ПВР
Рамково решение 2005/222/ПВР се заменя по отношение на държавите членки, които участват в приемането на настоящата директива, без да се засягат задълженията на тези държави членки във връзка със сроковете за транспониране на Рамковото решение в националното право.
По отношение на държавите членки, които участват в приемането на настоящата директива, позоваванията на Рамково решение 2005/222/ПВР се считат за позовавания на настоящата директива.
Член 16
Транспониране
1. Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, до 4 септември 2015 г.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на мерките, с които се транспонират в националното им право задълженията, наложени им с настоящата директива.
3. Когато държавите членки приемат тези мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се придружава от подобно позоваване при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
Член 17
Докладване
До 4 септември 2017 г. Комисията представя на Европейския парламент и на Съвета доклад за оценка на степента, в която държавите членки са предприели необходимите мерки, за да се съобразят с настоящата директива, придружен при необходимост от законодателни предложения. Комисията отчита също техническото и правното развитие в областта на киберпрестъпността, по-специално по отношение на обхвата на настоящата директива.
Член 18
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 19
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите членки в съответствие с Договорите.
Съставено в Брюксел на 12 август 2013 година.
DIRECTIVE 2013/40/EU OF THE EUROPEAN PARLIAMENT AND OF THE COUNCIL
of 12 August 2013
on attacks against information systems and replacing Council Framework Decision 2005/222/JHA
THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL OF THE EUROPEAN UNION,
Having regard to the Treaty on the Functioning of the European Union, and in particular Article 83(1) thereof,
Having regard to the proposal from the European Commission,
After transmission of the draft legislative act to the national parliaments,
Having regard to the opinion of the European Economic and Social Committee (1),
Acting in accordance with the ordinary legislative procedure (2),
Whereas:
(1)
The objectives of this Directive are to approximate the criminal law of the Member States in the area of attacks against information systems by establishing minimum rules concerning the definition of criminal offences and the relevant sanctions and to improve cooperation between competent authorities, including the police and other specialised law enforcement services of the Member States, as well as the competent specialised Union agencies and bodies, such as Eurojust, Europol and its European Cyber Crime Centre, and the European Network and Information Security Agency (ENISA).
(2)
Information systems are a key element of political, social and economic interaction in the Union. Society is highly and increasingly dependent on such systems. The smooth operation and security of those systems in the Union is vital for the development of the internal market and of a competitive and innovative economy. Ensuring an appropriate level of protection of information systems should form part of an effective comprehensive framework of prevention measures accompanying criminal law responses to cybercrime.
(3)
Attacks against information systems, and, in particular, attacks linked to organised crime, are a growing menace in the Union and globally, and there is increasing concern about the potential for terrorist or politically motivated attacks against information systems which form part of the critical infrastructure of Member States and of the Union. This constitutes a threat to the achievement of a safer information society and of an area of freedom, security, and justice, and therefore requires a response at Union level and improved cooperation and coordination at international level.
(4)
There are a number of critical infrastructures in the Union, the disruption or destruction of which would have a significant cross-border impact. It has become apparent from the need to increase the critical infrastructure protection capability in the Union that the measures against cyber attacks should be complemented by stringent criminal penalties reflecting the gravity of such attacks. Critical infrastructure could be understood to be an asset, system or part thereof located in Member States, which is essential for the maintenance of vital societal functions, health, safety, security, economic or social well-being of people, such as power plants, transport networks or government networks, and the disruption or destruction of which would have a significant impact in a Member State as a result of the failure to maintain those functions.
(5)
There is evidence of a tendency towards increasingly dangerous and recurrent large-scale attacks conducted against information systems which can often be critical to Member States or to particular functions in the public or private sector. This tendency is accompanied by the development of increasingly sophisticated methods, such as the creation and use of so-called ‘botnets’, which involves several stages of a criminal act, where each stage alone could pose a serious risk to public interests. This Directive aims, inter alia, to introduce criminal penalties for the creation of botnets, namely, the act of establishing remote control over a significant number of computers by infecting them with malicious software through targeted cyber attacks. Once created, the infected network of computers that constitute the botnet can be activated without the computer users’ knowledge in order to launch a large-scale cyber attack, which usually has the capacity to cause serious damage, as referred to in this Directive. Member States may determine what constitutes serious damage according to their national law and practice, such as disrupting system services of significant public importance, or causing major financial cost or loss of personal data or sensitive information.
(6)
Large-scale cyber attacks can cause substantial economic damage both through the interruption of information systems and communication and through the loss or alteration of commercially important confidential information or other data. Particular attention should be paid to raising the awareness of innovative small and medium-sized enterprises to threats relating to such attacks and their vulnerability to such attacks, due to their increased dependence on the proper functioning and availability of information systems and often limited resources for information security.
(7)
Common definitions in this area are important in order to ensure a consistent approach in the Member States to the application of this Directive.
(8)
There is a need to achieve a common approach to the constituent elements of criminal offences by introducing common offences of illegal access to an information system, illegal system interference, illegal data interference, and illegal interception.
(9)
Interception includes, but is not necessarily limited to, the listening to, monitoring or surveillance of the content of communications and the procuring of the content of data either directly, through access and use of the information systems, or indirectly through the use of electronic eavesdropping or tapping devices by technical means.
(10)
Member States should provide for penalties in respect of attacks against information systems. Those penalties should be effective, proportionate and dissuasive and should include imprisonment and/or fines.
(11)
This Directive provides for criminal penalties at least for cases which are not minor. Member States may determine what constitutes a minor case according to their national law and practice. A case may be considered minor, for example, where the damage caused by the offence and/or the risk to public or private interests, such as to the integrity of a computer system or to computer data, or to the integrity, rights or other interests of a person, is insignificant or is of such a nature that the imposition of a criminal penalty within the legal threshold or the imposition of criminal liability is not necessary.
(12)
The identification and reporting of threats and risks posed by cyber attacks and the related vulnerability of information systems is a pertinent element of effective prevention of, and response to, cyber attacks and to improving the security of information systems. Providing incentives to report security gaps could add to that effect. Member States should endeavour to provide possibilities for the legal detection and reporting of security gaps.
(13)
It is appropriate to provide for more severe penalties where an attack against an information system is committed by a criminal organisation, as defined in Council Framework Decision 2008/841/JHA of 24 October 2008 on the fight against organised crime (3), where a cyber attack is conducted on a large scale, thus affecting a significant number of information systems, including where it is intended to create a botnet, or where a cyber attack causes serious damage, including where it is carried out through a botnet. It is also appropriate to provide for more severe penalties where an attack is conducted against a critical infrastructure of the Member States or of the Union.
(14)
Setting up effective measures against identity theft and other identity-related offences constitutes another important element of an integrated approach against cybercrime. Any need for Union action against this type of criminal behaviour could also be considered in the context of evaluating the need for a comprehensive horizontal Union instrument.
(15)
The Council Conclusions of 27 to 28 November 2008 indicated that a new strategy should be developed with the Member States and the Commission, taking into account the content of the 2001 Council of Europe Convention on Cybercrime. That Convention is the legal framework of reference for combating cybercrime, including attacks against information systems. This Directive builds on that Convention. Completing the process of ratification of that Convention by all Member States as soon as possible should be considered to be a priority.
(16)
Given the different ways in which attacks can be conducted, and given the rapid developments in hardware and software, this Directive refers to tools that can be used in order to commit the offences laid down in this Directive. Such tools could include malicious software, including those able to create botnets, used to commit cyber attacks. Even where such a tool is suitable or particularly suitable for carrying out one of the offences laid down in this Directive, it is possible that it was produced for a legitimate purpose Motivated by the need to avoid criminalisation where such tools are produced and put on the market for legitimate purposes, such as to test the reliability of information technology products or the security of information systems, apart from the general intent requirement, a direct intent requirement that those tools be used to commit one or more of the offences laid down in this Directive must be also fulfilled.
(17)
This Directive does not impose criminal liability where the objective criteria of the offences laid down in this Directive are met but the acts are committed without criminal intent, for instance where a person does not know that access was unauthorised or in the case of mandated testing or protection of information systems, such as where a person is assigned by a company or vendor to test the strength of its security system. In the context of this Directive, contractual obligations or agreements to restrict access to information systems by way of a user policy or terms of service, as well as labour disputes as regards the access to and use of information systems of an employer for private purposes, should not incur criminal liability where the access under such circumstances would be deemed unauthorised and thus would constitute the sole basis for criminal proceedings. This Directive is without prejudice to the right of access to information as laid down in national and Union law, while at the same time it may not serve as a justification for unlawful or arbitrary access to information.
(18)
Cyber attacks could be facilitated by various circumstances, such as where the offender has access to security systems inherent in the affected information systems within the scope of his or her employment. In the context of national law, such circumstances should be taken into account in the course of criminal proceedings as appropriate.
(19)
Member States should provide for aggravating circumstances in their national law in accordance with the applicable rules established by their legal systems on aggravating circumstances. They should ensure that those aggravating circumstances are available for judges to consider when sentencing offenders. It remains within the discretion of the judge to assess those circumstances together with the other facts of the particular case.
(20)
This Directive does not govern conditions for exercising jurisdiction over any of the offences referred to herein, such as a report by the victim in the place where the offence was committed, a denunciation from the State of the place where the offence was committed, or the non-prosecution of the offender in the place where the offence was committed.
(21)
In the context of this Directive, States and public bodies remain fully bound to guarantee respect for human rights and fundamental freedoms, in accordance with existing international obligations.
(22)
This Directive strengthens the importance of networks, such as the G8 or the Council of Europe’s network of points of contact available on a 24 hour, seven-day-a-week basis. Those points of contact should be able to deliver effective assistance thus, for example, facilitating the exchange of relevant information available and the provision of technical advice or legal information for the purpose of investigations or proceedings concerning criminal offences relating to information systems and associated data involving the requesting Member State. In order to ensure the smooth operation of the networks, each contact point should have the capacity to communicate with the point of contact of another Member State on an expedited basis with the support, inter alia, of trained and equipped personnel. Given the speed with which large-scale cyber attacks can be carried out, Member States should be able to respond promptly to urgent requests from this network of contact points. In such cases, it may be expedient that the request for information be accompanied by telephone contact in order to ensure that the request is processed swiftly by the requested Member State and that feedback is provided within eight hours.
(23)
Cooperation between public authorities on the one hand, and the private sector and civil society on the other, is of great importance in preventing and combating attacks against information systems. It is necessary to foster and improve cooperation between service providers, producers, law enforcement bodies and judicial authorities, while fully respecting the rule of law. Such cooperation could include support by service providers in helping to preserve potential evidence, in providing elements helping to identify offenders and, as a last resort, in shutting down, completely or partially, in accordance with national law and practice, information systems or functions that have been compromised or used for illegal purposes. Member States should also consider setting up cooperation and partnership networks with service providers and producers for the exchange of information in relation to the offences within the scope of this Directive.
(24)
There is a need to collect comparable data on the offences laid down in this Directive. Relevant data should be made available to the competent specialised Union agencies and bodies, such as Europol and ENISA, in line with their tasks and information needs, in order to gain a more complete picture of the problem of cybercrime and network and information security at Union level and thereby to contribute to formulating a more effective response. Member States should submit information on the modus operandi of the offenders to Europol and its European Cybercrime Centre for the purpose of conducting threat assessments and strategic analyses of cybercrime in accordance with Council Decision 2009/371/JHA of 6 April 2009 establishing the European Police Office (Europol) (4). Providing information can facilitate a better understanding of present and future threats and thus contribute to more appropriate and targeted decision-making on combating and preventing attacks against information systems.
(25)
The Commission should submit a report on the application of this Directive and make necessary legislative proposals which could lead to broadening its scope, taking into account developments in the field of cybercrime. Such developments could include technological developments, for example those enabling more effective enforcement in the area of attacks against information systems or facilitating prevention or minimising the impact of such attacks. For that purpose, the Commission should take into account the available analyses and reports produced by relevant actors and, in particular, Europol and ENISA.
(26)
In order to fight cybercrime effectively, it is necessary to increase the resilience of information systems by taking appropriate measures to protect them more effectively against cyber attacks. Member States should take the necessary measures to protect their critical infrastructure from cyber attacks, as part of which they should consider the protection of their information systems and associated data. Ensuring an adequate level of protection and security of information systems by legal persons, for example in connection with the provision of publicly available electronic communications services in accordance with existing Union legislation on privacy and electronic communication and data protection, forms an essential part of a comprehensive approach to effectively counteracting cybercrime. Appropriate levels of protection should be provided against reasonably identifiable threats and vulnerabilities in accordance with the state of the art for specific sectors and the specific data processing situations. The cost and burden of such protection should be proportionate to the likely damage a cyber attack would cause to those affected. Member States are encouraged to provide for relevant measures incurring liabilities in the context of their national law in cases where a legal person has clearly not provided an appropriate level of protection against cyber attacks.
(27)
Significant gaps and differences in Member States’ laws and criminal procedures in the area of attacks against information systems may hamper the fight against organised crime and terrorism, and may complicate effective police and judicial cooperation in this area. The transnational and borderless nature of modern information systems means that attacks against such systems have a cross-border dimension, thus underlining the urgent need for further action to approximate criminal law in this area. In addition, the coordination of prosecution of cases of attacks against information systems should be facilitated by the adequate implementation and application of Council Framework Decision 2009/948/JHA of 30 November 2009 on prevention and settlement of conflict of jurisdiction in criminal proceedings (5). Member States, in cooperation with the Union, should also seek to improve international cooperation relating to the security of information systems, computer networks and computer data. Proper consideration of the security of data transfer and storage should be given in any international agreement involving data exchange.
(28)
Improved cooperation between the competent law enforcement bodies and judicial authorities across the Union is essential in an effective fight against cybercrime. In this context, stepping up the efforts to provide adequate training to the relevant authorities in order to raise the understanding of cybercrime and its impact, and to foster cooperation and the exchange of best practices, for example via the competent specialised Union agencies and bodies, should be encouraged. Such training should, inter alia, aim at raising awareness about the different national legal systems, the possible legal and technical challenges of criminal investigations, and the distribution of competences between the relevant national authorities.
(29)
This Directive respects human rights and fundamental freedoms and observes the principles recognised in particular by the Charter of Fundamental Rights of the European Union and the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, including the protection of personal data, the right to privacy, freedom of expression and information, the right to a fair trial, the presumption of innocence and the rights of the defence, as well as the principles of legality and proportionality of criminal offences and penalties. In particular, this Directive seeks to ensure full respect for those rights and principles and must be implemented accordingly.
(30)
The protection of personal data is a fundamental right in accordance with Article 16(1) TFEU and Article 8 of the Charter on Fundamental Rights of the European Union. Therefore, any processing of personal data in the context of the implementation of this Directive should fully comply with the relevant Union law on data protection.
(31)
In accordance with Article 3 of the Protocol on the position of the United Kingdom and Ireland in respect of the Area of Freedom, Security and Justice, annexed to the Treaty on European Union and to the Treaty on the Functioning of the European Union, those Member States have notified their wish to take part in the adoption and application of this Directive.
(32)
In accordance with Articles 1 and 2 of the Protocol on the position of Denmark annexed to the Treaty on European Union and to the Treaty on the Functioning of the European Union, Denmark is not taking part in the adoption of this Directive and is not bound by it or subject to its application.
(33)
Since the objectives of this Directive, namely to subject attacks against information systems in all Member States to effective, proportionate and dissuasive criminal penalties and to improve and encourage cooperation between judicial and other competent authorities, cannot be sufficiently achieved by the Member States, and can therefore, by reason of their scale or effects, be better achieved at Union level, the Union may adopt measures in accordance with the principle of subsidiarity as set out in Article 5 of the Treaty on European Union. In accordance with the principle of proportionality, as set out in that Article, this Directive does not go beyond what is necessary in order to achieve those objectives.
(34)
This Directive aims to amend and expand the provisions of Council Framework Decision 2005/222/JHA of 24 February 2005 on attacks against information systems (6). Since the amendments to be made are of substantial number and nature, Framework Decision 2005/222/JHA should, in the interests of clarity, be replaced in its entirety in relation to Member States participating in the adoption of this Directive,
HAVE ADOPTED THIS DIRECTIVE:
Article 1
Subject matter
This Directive establishes minimum rules concerning the definition of criminal offences and sanctions in the area of attacks against information systems. It also aims to facilitate the prevention of such offences and to improve cooperation between judicial and other competent authorities.
Article 2
Definitions
For the purposes of this Directive, the following definitions shall apply:
(a)
‘information system’ means a device or group of inter-connected or related devices, one or more of which, pursuant to a programme, automatically processes computer data, as well as computer data stored, processed, retrieved or transmitted by that device or group of devices for the purposes of its or their operation, use, protection and maintenance;
(b)
‘computer data’ means a representation of facts, information or concepts in a form suitable for processing in an information system, including a programme suitable for causing an information system to perform a function;
(c)
‘legal person’ means an entity having the status of legal person under the applicable law, but does not include States or public bodies acting in the exercise of State authority, or public international organisations;
(d)
‘without right’ means conduct referred to in this Directive, including access, interference, or interception, which is not authorised by the owner or by another right holder of the system or of part of it, or not permitted under national law.
Article 3
Illegal access to information systems
Member States shall take the necessary measures to ensure that, when committed intentionally, the access without right, to the whole or to any part of an information system, is punishable as a criminal offence where committed by infringing a security measure, at least for cases which are not minor.
Article 4
Illegal system interference
Member States shall take the necessary measures to ensure that seriously hindering or interrupting the functioning of an information system by inputting computer data, by transmitting, damaging, deleting, deteriorating, altering or suppressing such data, or by rendering such data inaccessible, intentionally and without right, is punishable as a criminal offence, at least for cases which are not minor.
Article 5
Illegal data interference
Member States shall take the necessary measures to ensure that deleting, damaging, deteriorating, altering or suppressing computer data on an information system, or rendering such data inaccessible, intentionally and without right, is punishable as a criminal offence, at least for cases which are not minor.
Article 6
Illegal interception
Member States shall take the necessary measures to ensure that intercepting, by technical means, non-public transmissions of computer data to, from or within an information system, including electromagnetic emissions from an information system carrying such computer data, intentionally and without right, is punishable as a criminal offence, at least for cases which are not minor.
Article 7
Tools used for committing offences
Member States shall take the necessary measures to ensure that the intentional production, sale, procurement for use, import, distribution or otherwise making available, of one of the following tools, without right and with the intention that it be used to commit any of the offences referred to in Articles 3 to 6, is punishable as a criminal offence, at least for cases which are not minor:
(a)
a computer programme, designed or adapted primarily for the purpose of committing any of the offences referred to in Articles 3 to 6;
(b)
a computer password, access code, or similar data by which the whole or any part of an information system is capable of being accessed.
Article 8
Incitement, aiding and abetting and attempt
1. Member States shall ensure that the incitement, or aiding and abetting, to commit an offence referred to in Articles 3 to 7 is punishable as a criminal offence.
2. Member States shall ensure that the attempt to commit an offence referred to in Articles 4 and 5 is punishable as a criminal offence.
Article 9
Penalties
1. Member States shall take the necessary measures to ensure that the offences referred to in Articles 3 to 8 are punishable by effective, proportionate and dissuasive criminal penalties.
2. Member States shall take the necessary measures to ensure that the offences referred to in Articles 3 to 7 are punishable by a maximum term of imprisonment of at least two years, at least for cases which are not minor.
3. Member States shall take the necessary measures to ensure that the offences referred to in Articles 4 and 5, when committed intentionally, are punishable by a maximum term of imprisonment of at least three years where a significant number of information systems have been affected through the use of a tool, referred to in Article 7, designed or adapted primarily for that purpose.
4. Member States shall take the necessary measures to ensure that offences referred to in Articles 4 and 5 are punishable by a maximum term of imprisonment of at least five years where:
(a)
they are committed within the framework of a criminal organisation, as defined in Framework Decision 2008/841/JHA, irrespective of the penalty provided for therein;
(b)
they cause serious damage; or
(c)
they are committed against a critical infrastructure information system.
5. Member States shall take the necessary measures to ensure that when the offences referred to in Articles 4 and 5 are committed by misusing the personal data of another person, with the aim of gaining the trust of a third party, thereby causing prejudice to the rightful identity owner, this may, in accordance with national law, be regarded as aggravating circumstances, unless those circumstances are already covered by another offence, punishable under national law.
Article 10
Liability of legal persons
1. Member States shall take the necessary measures to ensure that legal persons can be held liable for offences referred to in Articles 3 to 8, committed for their benefit by any person, acting either individually or as part of a body of the legal person, and having a leading position within the legal person, based on one of the following:
(a)
a power of representation of the legal person;
(b)
an authority to take decisions on behalf of the legal person;
(c)
an authority to exercise control within the legal person.
2. Member States shall take the necessary measures to ensure that legal persons can be held liable where the lack of supervision or control by a person referred to in paragraph 1 has allowed the commission, by a person under its authority, of any of the offences referred to in Articles 3 to 8 for the benefit of that legal person.
3. The liability of legal persons under paragraphs 1 and 2 shall not exclude criminal proceedings against natural persons who are perpetrators or inciters of, or accessories to, any of the offences referred to in Articles 3 to 8.
Article 11
Sanctions against legal persons
1. Member States shall take the necessary measures to ensure that a legal person held liable pursuant to Article 10(1) is punishable by effective, proportionate and dissuasive sanctions, which shall include criminal or non-criminal fines and which may include other sanctions, such as:
(a)
exclusion from entitlement to public benefits or aid;
(b)
temporary or permanent disqualification from the practice of commercial activities;
(c)
placing under judicial supervision;
(d)
judicial winding-up;
(e)
temporary or permanent closure of establishments which have been used for committing the offence.
2. Member States shall take the necessary measures to ensure that a legal person held liable pursuant to Article 10(2) is punishable by effective, proportionate and dissuasive sanctions or other measures.
Article 12
Jurisdiction
1. Member States shall establish their jurisdiction with regard to the offences referred to in Articles 3 to 8 where the offence has been committed:
(a)
in whole or in part within their territory; or
(b)
by one of their nationals, at least in cases where the act is an offence where it was committed.
2. When establishing jurisdiction in accordance with point (a) of paragraph 1, a Member State shall ensure that it has jurisdiction where:
(a)
the offender commits the offence when physically present on its territory, whether or not the offence is against an information system on its territory; or
(b)
the offence is against an information system on its territory, whether or not the offender commits the offence when physically present on its territory.
3. A Member State shall inform the Commission where it decides to establish jurisdiction over an offence referred to in Articles 3 to 8 committed outside its territory, including where:
(a)
the offender has his or her habitual residence in its territory; or
(b)
the offence is committed for the benefit of a legal person established in its territory.
Article 13
Exchange of information
1. For the purpose of exchanging information relating to the offences referred to in Articles 3 to 8, Member States shall ensure that they have an operational national point of contact and that they make use of the existing network of operational points of contact available 24 hours a day and seven days a week. Member States shall also ensure that they have procedures in place so that for urgent requests for assistance, the competent authority can indicate, within eight hours of receipt, at least whether the request will be answered, and the form and estimated time of such an answer.
2. Member States shall inform the Commission of their appointed point of contact referred to in paragraph 1. The Commission shall forward that information to the other Member States and competent specialised Union agencies and bodies.
3. Member States shall take the necessary measures to ensure that appropriate reporting channels are made available in order to facilitate the reporting of the offences referred to in Article 3 to 6 to the competent national authorities without undue delay.
Article 14
Monitoring and statistics
1. Member States shall ensure that a system is in place for the recording, production and provision of statistical data on the offences referred to in Articles 3 to 7.
2. The statistical data referred to in paragraph 1 shall, as a minimum, cover existing data on the number of offences referred to in Articles 3 to 7 registered by the Member States, and the number of persons prosecuted for and convicted of the offences referred to in Articles 3 to 7.
3. Member States shall transmit the data collected pursuant to this Article to the Commission. The Commission shall ensure that a consolidated review of the statistical reports is published and submitted to the competent specialised Union agencies and bodies.
Article 15
Replacement of Framework Decision 2005/222/JHA
Framework Decision 2005/222/JHA is hereby replaced in relation to Member States participating in the adoption of this Directive, without prejudice to the obligations of the Member States relating to the time limit for transposition of the Framework Decision into national law.
In relation to Member States participating in the adoption of this Directive, references to the Framework Decision 2005/222/JHA shall be construed as references to this Directive.
Article 16
Transposition
1. Member States shall bring into force the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with this Directive by 4 September 2015.
2. Member States shall transmit to the Commission the text of the measures transposing into their national law the obligations imposed on them under this Directive.
3. When Member States adopt those measures, they shall contain a reference to this Directive or shall be accompanied by such a reference on the occasion of their official publication. The methods of making such a reference shall be laid down by the Member States.
Article 17
Reporting
The Commission shall, by 4 September 2017, submit a report to the European Parliament and the Council, assessing the extent to which the Member States have taken the necessary measures in order to comply with this Directive, accompanied, if necessary, by legislative proposals. The Commission shall also take into account the technical and legal developments in the field of cybercrime, particularly with regard to the scope of this Directive.
Article 18
Entry into force
This Directive shall enter into force on the twentieth day following that of its publication in the Official Journal of the European Union.
Article 19
Addressees
This Directive is addressed to the Member States in accordance with the Treaties.
Done at Brussels, 12 August 2013.