ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 24. května 2011
o státní podpoře C 16/10 (ex NN 22/10, ex CP 318/09), kterou Řecko poskytlo některým řeckým kasinům
(oznámeno pod číslem K(2011) 3504)
(Pouze řecké znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/716/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (1), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dne 8. července 2009 podalo konsorcium DAET Loutraki AE - Club Hotel Loutraki AE (dále jen „stěžovatel“ nebo „kasino Loutraki“) (2) Komisi stížnost na řecké právní předpisy o vytvoření systému vstupních poplatků kasin a tvrdilo, že systém poskytl státní podporu třem provozovatelům, a to Regency Casino Mont Parnès, kasinu Korfu a Regency Casino Soluň (3). Ve zprávě zaslané e-mailem ze dne 7. října 2009 stěžovatel uvedl, že vůči zveřejnění své totožnosti nemá námitky. Dne 14. října 2009 se uskutečnila schůzka mezi zaměstnanci Komise a zástupci stěžovatele. Dopisem ze dne 26. října 2009 poskytl stěžovatel další údaje k doložení své stížnosti.
(2)
Dne 21. října 2009 předala Komise stížnost Řecku a požádala je, aby dotyčné záležitosti objasnilo. Dopisem ze dne 17. listopadu 2009 požádalo Řecko o prodloužení lhůty pro odpověď, jež Komise schválila ve zprávě zaslané e-mailem ze dne 18. listopadu 2009. Řecko Komisi odpovědělo dne 27. listopadu 2009.
(3)
Dne 15. prosince 2009 předala Komise odpověď Řecka stěžovateli. Stěžovatel podal připomínky k odpovědi Řecka dne 29. prosince 2009.
(4)
Dne 25. února, 4. a 23. března a 13. dubna 2010 si Komise od Řecka vyžádala další informace, které Řecko poskytlo dne 10. března a 1. a 21. dubna 2010.
(5)
Rozhodnutím ze dne 6. července 2010 (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“) Komise Řecko informovala, že s ohledem na opatření, které Řecko zavedlo, tj. účtování nižší sazby daně ze vstupu do některých kasin, zahájila formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie. Rozhodnutí o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4) a zúčastněné strany byly vyzvány k podání připomínek.
(6)
Dopisem ze dne 9. srpna 2010 požádalo Řecko o prodloužení lhůty pro odpověď, jež Komise schválila dopisem ze dne 18. srpna 2010. Komise obdržela připomínky Řecka k rozhodnutí o zahájení řízení dne 6. října 2010. Další informace týkající se sporného opatření poskytly řecké orgány dne 12. října 2010.
(7)
Po zahájení vyšetřovacího řízení obdržela Komise připomínky dvou zúčastněných stran: zástupců kasina Mont Parnès, jednoho z příjemců podpory na základě opatření, které byly zaslány v dopise ze dne 4. srpna 2010, a zástupců soukromého kasina Loutraki, jež byly zaslány v dopisech ze dne 8. a 25. října 2010.
(8)
Dopisem ze dne 29. října 2010 předala Komise tyto připomínky řeckým orgánům, aby jim umožnila se k nim vyjádřit. V dopise ze dne 6. prosince 2010 se řecké orgány vyjádřily k připomínkám třetích stran, přičemž se mimo jiné snažily objasnit některé aspekty uplatňování dotyčného režimu a výkladu řeckých právních předpisů, jež jsou důležité pro analýzu tohoto případu.
II. POSUZOVANÉ OPATŘENÍ
II.1 Opatření
(9)
Opatření, jež má být posouzeno, spočívá v daňové diskriminaci ve prospěch některých kasin, kterou řecké orgány zavedly současným uplatňování řady (5) (částečně závazných) předpisů, které:
-
stanoví jednotný odvod ve výši 80 % z ceny vstupenek a
-
stanoví různé regulované ceny pro kasina ve veřejném vlastnictví a kasina v soukromém vlastnictví, a to ve výši 6 EUR v případě kasin ve veřejném vlastnictví a 15 EUR v případě kasin v soukromém vlastnictví,
což pro kasina v soukromém vlastnictví představuje konkurenční nevýhodu.
(10)
Opatření zvýhodňuje veřejná kasina a jedno soukromé kasino (Soluň), jemuž bylo na základě výjimky přiznáno stejné zacházení jako veřejným kasinům, jak je objasněno níže.
II.2 Příjemci
(11)
Příjemci podpory na základě opatření, jež je předmětem analýzy, jsou tato řecká kasina: Mont Parnès (6), Soluň (7), Korfu (8) a Rhodos (9).
(12)
V době vydání rozhodnutí o zahájení řízení se nižší regulovaný vstupní poplatek ve výši 6 EUR vztahoval pouze na tři řecká kasina: Mont Parnès, jehož 49 % akcií bylo privatizováno a 51 % akcií zůstalo pod veřejnou kontrolou; Soluň, které bylo soukromým kasinem, zacházelo se s ním však jako s veřejným kasinem, a Korfu, jež bylo veřejným kasinem. Kasina na Rhodu a Korfu přestala opatření využívat v dubnu 1999 (10) respektive v srpnu 2010 (11), jelikož jakmile byla zcela zprivatizována, přestala účtovat nižší vstupní poplatek.
II.3 Příslušná ustanovení řeckého zákona
(13)
Před liberalizací trhu v roce 1994 působila v Řecku pouze tři kasina, a to Mont Parnès, Korfu a Rhodos. V té době byla kasina veřejnými podniky a jako kluby ve státním vlastnictví je provozoval řecký úřad pro cestovní ruch (EOT) (12). Vstupní poplatek těchto kasin byl stanoven rozhodnutím generálního tajemníka EOT, a to následovně (13):
-
Mont Parnès: v roce 1991 stanovil EOT vstupní poplatek ve výši 2 000 GRD (přibližně 6 EUR) (14);
-
Korfu: v roce 1992 stanovil EOT vstupní poplatek ve výši 1 500 GRD a v roce 1997 jej upravil na 2 000 GRD;
-
Rhodos: v roce 1992 stanovil EOT vstupní poplatek ve výši 1 500 GRD.
(14)
Trh byl na základě zákona č. 2206/1994 liberalizován v roce 1994, kdy se k stávajícím kasinům ve veřejném vlastnictví připojilo šest nově zřízených soukromých kasin (15). Zákon z roku 1994 umožnil udělit celkem čtrnáct licencí, a to pro tři stávající kasina ve veřejném vlastnictví Rhodos, Mont Parnès a Korfu a jedenáct soukromých kasin, jež měla být zřízena (16). Z celkem jedenácti plánovaných nových soukromých kasin však byly licence uděleny pouze šesti kasinům, která posléze začala fungovat, a to kasinům Chalkidiki, Loutraki, Soluň, Rio (Achaia), Xanthi (Thrákie) a Syros (v roce 1995 a 1996); zbývajících pět licencí bylo zrušeno.
(15)
Ustanovení § 2 odst. 10 zákona č. 2206/1994 uvádělo, že vstupní poplatek kasin v určitých oblastech bude stanoven ministerským rozhodnutím; v témže rozhodnutí bude stanoven rovněž procentní podíl poplatku, který představuje příjem řeckého státu. Dne 16. listopadu 1995 rozhodnutí ministra financí (17) stanovilo, že ode dne 15. prosince 1995 jsou všichni provozovatelé kasin, jejichž činnost je upravena zákonem č. 2206/1994 (18), povinni vybírat vstupní poplatek ve výši 5 000 GRD (19) (přibližně 15 EUR) (20). V rozhodnutí se vyžaduje, aby provozovatelé kasin odvedli státu 80 % nominální hodnoty každé vstupenky, zatímco zbývajících 20 %, včetně příslušné DPH, má představovat příjem pro kasino (21). V rozhodnutí je stanoveno, že kasina mohou povolit bezplatný vstup (22). Bez ohledu na částku, kterou skutečně účtují zákazníkům, však musí kasina odvést státu 80 % regulovaného vstupního poplatku (23). Podle rozhodnutí musí kasina odvádět poplatky měsíčně (24). Rozhodnutí rovněž obsahuje ustanovení o zvláštních slevách u vstupenek platných po dobu 15 nebo 30 dnů (25).
(16)
Všechna nová soukromá kasina zřízená podle zákona č. 2206/1994 od roku 1995 uplatňují ministerské rozhodnutí z roku 1995 a účtují (zpravidla, jak bylo objasněno v předchozím bodě) vstupní poplatek ve výši 15 EUR, s výjimkou kasina Soluň, jak bude vysvětleno dále.
(17)
Kasina Mont Parnès, Korfu a Rhodos ve státním vlastnictví však fungovala i nadále jako kluby EOT (26) a až do udělení licencí podle zákona č. 2206/1994 se na ně právní předpisy z let 1994 a 1995 nevztahovaly.
(18)
Z připomínek a vysvětlení vnitrostátních předpisů, které poskytly řecké orgány, Komise vyrozuměla, že systém v praxi fungoval následovně.
(19)
Řecké orgány objasnily, že provozování kasin je v Řecku obecně upraveno zákonem č. 2206/1994. Zvláštní předpisy vztahující se na veřejná kasina, která existovala před přijetím zákona č. 2206/1994, se považují za výjimky, na něž se nevztahují obecná ustanovení zákona (a prováděcí ministerské rozhodnutí z roku 1995), a to až do privatizace těchto kasin a vydání licencí stanovených v zákoně.
(20)
Do doby udělení licencí podle zákona č. 2206/1994 se proto mělo za to, že se na veřejná kasina nevztahuje ministerské rozhodnutí z roku 1995, a to s ohledem na běžný vstupní poplatek ve výši 15 EUR ani s ohledem na požadavek odvést 80 % tohoto poplatku státu. Veřejná kasina začala odvádět 80 % vstupního poplatku teprve po udělení licencí stanovených v zákoně č. 2206/1994 (viz bod 23 a následující body). I pak se však mělo za to, že stávající rozhodnutí EOT, která stanoví výši vstupního poplatku na 6 EUR, představují zvláštní výjimku (stávající lex specialis), která se obecnými ustanoveními zákona č. 2206/1994 a ministerským rozhodnutím z roku 1995 nezměnila, cena vstupního poplatku do veřejných kasin zůstala výjimečně na úrovni 6 EUR a tato kasina odváděla 80 % z poplatku ve výši pouze 6 EUR. Rozhodnutí EOT se považovala za neplatná teprve po privatizaci, kdy již kasina nevlastnil zcela stát. Teprve poté začala kasina účtovat běžný vstupní poplatek ve výši 15 EUR a musela státu odvádět 80 % z částky ve výši 15 EUR.
(21)
Ačkoliv se zdá, že toto mělo být pravidlem, s ohledem na částečnou privatizaci kasina Mont Parnès existovala výjimka, jak potvrdil zákon č. 3139/2003 (který obsahoval rovněž ustanovení o pozdější privatizaci kasina Korfu): v tomto zákoně je výslovně uvedeno, že výše vstupního poplatku do kasina Mont Parnès zůstane ve výši 6 EUR.
(22)
V roce 2000 byl EOT jako provozovatel kasin Korfu a Mont Parnès nahrazen společností Elliniki Etaireia Touristikis Anaptyxis (společnost pro rozvoj řeckého cestovního ruchu, dále jen „ETA“), kterou zcela vlastnil řecký stát, a od konce roku 2000 do roku 2003, kdy byla kasinům provozovaným společností ETA udělena licence podle zákona č. 2206/1994, se začala ETA nejprve dobrovolně a posléze podle § 24 zákona č. 2919/2001 postupně přizpůsobovat požadavkům, která kasinům ukládal zákon č. 2206/1994, s cílem připravit dva kluby, jež byly dříve ve veřejném vlastnictví, na udělení plné licence a privatizaci (27). Během tohoto přechodného období odváděla společnost ETA státu 80 % z ceny vstupenek do kasin Mont Parnès a Korfu ve výši 6 EUR.
(23)
V roce 2003 bylo kasino Mont Parnès ve veřejném vlastnictví přeměněno na společnost s ručením omezeným a 49 % jeho kapitálu bylo odprodáno soukromému sektoru (28). Licence stanovená v zákoně č. 2206/1994 byla kasinu Mont Parnès udělena v roce 2003 podle zákona č. 3139/2003 (§ 1 odst. 1). Tentýž zákon zachoval výši vstupního poplatku kasina Mont Parnès na úrovni 6 EUR (§ 1 odst. 1 bod vii)).
(24)
V případě kasina Korfu byla licence podle zákona č. 2206/1994 společnosti ETA udělena v roce 2003 na základě zákona č. 3139/2003 (§ 1 odst. 3), takže ETA je mohla zahrnout do pozdější privatizace. Ve stejném ustanovení se uvádělo, že výše vstupního poplatku kasina Korfu bude stanovena novým ministerským rozhodnutím, což znamenalo, že neplatí ministerské rozhodnutí z roku 1995. Podle informací, které má Komise k dispozici, však nebylo nové ministerské rozhodnutí vydáno a kasino Korfu nadále účtovalo poplatek ve výši 6 EUR, a to až do své privatizace v srpnu 2010, kdy začalo účtovat poplatek ve výši 15 EUR (29).
(25)
V případě kasina Rhodos byla licence podle zákona č. 2206/1994 vydána v roce 1996 ministerským rozhodnutím č. Τ/633 ze dne 29. května 1996. Kasino však nadále účtovalo nižší vstupní poplatek a na poplatek ve výši 15 EUR přešlo až po své privatizaci v dubnu 1999: do doby privatizace fungovalo pod kontrolou EOT, a uplatňovalo proto rozhodnutí EOT z roku 1992 (30), které stanovilo výši vstupního poplatku kasina Rhodos ve výši 1 500 GRD.
(26)
Kasino Soluň v soukromém vlastnictví bylo zřízeno a licenci podle zákona č. 2206/1994 obdrželo v roce 1995 (31). Vždy účtovalo nižší poplatek ve výši 6 EUR, který uplatňovala kasina ve veřejném vlastnictví (Mont Parnès a Korfu), a to na základě legislativní vyhlášky č. 2687/1953 (32), která stanoví, že podnikům založeným s pomocí zahraničních investic je poskytnuto přinejmenším stejně příznivé zacházení jako v případě jiných podobných podniků v zemi (33). Když byla tato záležitost jednou nadnesena, správce kasina (tj. Hyatt Regency) požádal, aby byl vstupní poplatek kasina Soluň stanoven ve stejné výši jako v případě kasina Mont Parnès, tj. na 6 EUR. Po obdržení stanoviska Právní rady státu (stanovisko č. 631/1997) byla tato žádost schválena. Od doby vydání licence kasinu Soluň v roce 1995 se na toto kasino vztahoval požadavek odvádět státu 80 % nominální hodnoty vstupenek (34).
III. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(27)
Komise zahájila formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU, jelikož měla vážné obavy ohledně diskriminačního daňového zacházení s několika konkrétně určenými kasiny v Řecku, která využívala příznivější daňový režim než ostatní kasina v této zemi.
(28)
Komise se domnívala, že se sporné opatření odchyluje od obecných právních předpisů, které stanoví základní úroveň vstupních poplatků kasin, a zlepšilo tudíž konkurenční postavení příjemců.
(29)
Zdálo se, že sporné opatření představuje pro řecký stát ztrátu příjmů a kasinům s nižším vstupním poplatkem poskytuje výhodu. Na tvrzení řeckých orgánů, že přímou výhodu z nižšího vstupního poplatku má zákazník, Komise odpověděla, že příspěvky zákazníkům mohou přestavovat státní podporu pro podnik, pokud jsou tyto příspěvky podmíněny využíváním konkrétního zboží nebo služby od konkrétního podniku (35).
(30)
Komise rovněž podotkla, že se nezdá, že by byla úroveň zdanění stanovena podle situace jednotlivého kasina (36); Komise vyvodila předběžný závěr, že opatření je selektivní (37).
(31)
Komise se domnívala, že sporné opatření může narušit hospodářskou soutěž mezi kasiny v Řecku a na trhu pro nabývání podniků v Evropě. Komise uvedla, že plně respektuje právo členských států regulovat hazardní hry na svém území s výhradou práva EU, nesouhlasí však s tím, že dotyčné opatření nemůže narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy. Provozovateli v tomto odvětví jsou často mezinárodní hotelové skupiny, jejichž investiční rozhodnutí mohla být tímto opatřením ovlivněna, a kasina mohou do Řecka přitahovat turisty. Komise proto vyvodila závěr, že opatření může narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy (38).
(32)
Komise zastávala předběžně názor, že opatření představuje protiprávní podporu, jelikož bylo řeckými orgány zavedeno bez předchozího schválení Komisí, a že může být požadováno navrácení podpory s výhradou článku 15 procesního nařízení (39).
(33)
Komise nezjistila žádné důvody, na jejichž základě by bylo možno sporné opatření považovat za slučitelné s vnitřním trhem; zdálo se, že opatření představuje neoprávněnou provozní podporu pro kasina využívající opatření (40).
(34)
Komise poznamenala, že pokud se potvrdí její obavy, že opatření obsahuje neslučitelnou státní podporu, bude muset podle čl. 14 odst. 1 procesního nařízení nařídit, aby Řecko od příjemců požadovalo navrácení podpory, není-li to v rozporu s obecnými zásadami práva (41).
IV. PŘIPOMÍNKY ŘECKÝCH ORGÁNŮ A ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(35)
V průběhu formálního vyšetřovacího řízení obdržela Komise připomínky Řecka, zástupce společnosti Elliniko Kazino Parnithas AE (dále jen „kasino Mont Parnès“) a zástupců soukromého kasina v Loutraki (dále jen „kasino Loutraki“).
IV.1 Připomínky Řecka a kasina Mont Parnès
(36)
Připomínky, které předložil zástupce kasina Mont Parnès využívajícího opatření, a připomínky obdržené od řeckých orgánů jsou v podstatně totožné a budou v tomto oddíle shrnuty společně.
IV.1.1 Existence podpory
(37)
Řecké orgány i kasino Mont Parnès popírají existenci státní podpory. Tvrdí, že stát nepřišel o žádné příjmy, nebo v případě, že by tomu tak bylo, že kasina nezískala žádnou výhodu.
(38)
Řecké orgány uvedly, že rozdíl v ceně je pouze otázkou regulace cen, jelikož vybíraná daň představuje stejný podíl z příslušné ceny vydaných vstupenek.
(39)
Podle řeckých orgánů není cílem, který sleduje stanovení výše poplatku a požadování odvodu pro stát, zvýšení příjmů státu, nýbrž snaha odradit od hazardních her osoby s nízkými příjmy. Skutečnost, že účtování poplatku vytváří rovněž veřejné příjmy, nemění jeho povahu coby kontrolního opatření. Řecké orgány proto zastávají názor, že požadavek, aby byla zákazníkům vstupujícím do herních oblastí kasin vydána vstupenka se stanovenou cenou, představuje správní kontrolní opatření, které ukládá účtování poplatku, nemá však povahu daně, a nelze je považovat za daňovou zátěž, jak bylo uvedeno v rozhodnutí Rady státu, nejvyššího správního soudu v Řecku, č. 4027/1998 (42).
(40)
Pokud jde o rozdíly v cenách jednotlivých kasin, Řecko uvádí, že se hospodářská a sociální situace jednotlivých kasin liší a není srovnatelná. Řecké orgány tvrdí, že rozdíl mezi poplatky je odůvodněný na základě cílů veřejné politiky: zejména tvrdí, že situace jednotlivých kasin odůvodňuje stanovení jiných cen vstupenek u kasin, která se nacházejí v blízkosti velkých městských center, a u kasin na venkově, kde bydlí převážně venkovské obyvatelstvo, jež má většinou nižší příjmy a nižší úroveň dosaženého vzdělání a je více třeba je odrazovat od hazardních her než obyvatele v městských oblastech, a je zcela v souladu s touto praxí.
(41)
Stěžovatel, kasino Loutraki, poznamenal, že když bylo kasino Korfu v roce 2010 zprivatizováno, vzrostla cena vstupního poplatku z 6 EUR na 15 EUR, což je podle kasina Loutraki v rozporu s tvrzeními týkajícími se veřejné politiky; řecké orgány odpověděly, že odlehlá zeměpisná poloha ostrova Korfu znamená, že toto kasino nesoutěží s ostatními řeckými kasiny, takže nemůže dojít k narušení hospodářské soutěže. Řecké orgány dále tvrdí, že je nezbytné, aby byla výše vstupního poplatku odrazující s cílem ochránit obyvatele Korfu, jelikož změna provozních podmínek kasina po privatizaci nevyhnutelně povede k výraznému zvýšení počtu provozních hodin, celkové úrovně jeho činnosti a jeho přitažlivosti.
(42)
Pokud existuje nějaká výhoda, která byla poskytnuta kasinům s nižším vstupním poplatkem, jelikož přilákají více zákazníků, řecké orgány a kasino Mont Parnès nesouhlasí s názorem, že se musí nutně jednat o ztrátu veřejných příjmů. Není rovněž jisté, zda by v případě, že by byl vstupní poplatek vyšší, tito údajní příjemci podpory vytvořili vyšší příjmy pro stát, takže údajná ztráta příjmů je hypotetická. Řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdí, že výhoda v podobě nižšího vstupního poplatku je poskytnuta zákazníkovi a že část poplatku, kterou si ponechává kasino, činí více v případě kasin, která účtují poplatek ve výši 15 EUR, což představuje výhodu pro kasina s vyšším vstupním poplatkem.
(43)
Řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdí, že neexistuje žádný dopad na hospodářskou soutěž ani na obchod, jelikož každé kasino obsluhuje místní trh. Zpochybňují možnost hospodářské soutěže s ostatními formami hazardních her, jak se tvrdí v rozhodnutí o zahájení řízení, a podotýkají, že hazardní hry prostřednictvím internetu jsou v současnosti v Řecku nelegální.
(44)
Řecké orgány a kasino Mont Parnès uvedly, že i kdyby se uznalo, že nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR mohl ovlivnit nebo dosud ovlivňuje rozhodnutí zahraničních společností investovat do kasin v Řecku, zahraniční společnost může vždy využít legislativní vyhlášku č. 2687/1953, jak to učinila společnost Hyatt Regency Xenodocheiaki kai Touristiki (Thessaloniki) AE v případě kasina Soluň.
(45)
Stěžovatel tvrdí, že příjemci mohou povolit bezplatný vstup, přičemž musí přesto odvést 80 % poplatku, což podle jeho názoru velmi jasně dokládá, že opatření představuje státní podporu; řecké orgány odpověděly, že tato praxe je výjimečná, jelikož kasina tuto možnost využívají k tomu, aby bezplatný vstup nabídly především zákazníkům z řad VIP nebo celebrit, a že tato praxe je v rozporu s daňovým právem (zákon č. 2238/1994), jelikož se odvod státu ve výši 80 % ceny vstupenky z vlastních zdrojů podniku neuznává jako produktivní výdaj a nelze jej odečíst od příjmů společnosti, takže společnost uplatňující tento postup nese značnou daňovou zátěž.
(46)
Orgány a kasino Mont Parnès Komisi upozornily na další rozdíly mezi kasiny na základě různých daňových a regulačních opatření. Uvedly, že tyto rozdíly zvýhodňují stěžovatele, kasino Loutraki, a vyrovnávají výhody, které mají příjemci v důsledku nižšího vstupního poplatku. Každé kasino zejména odvádí státu určitou část hrubého ročního zisku, podle zákona však kasino Loutraki odvádí nižší část než ostatní kasina. Komise především podotýká, že pokud by skutečně existovala jiná opatření, na která odkázaly řecké orgány a kasino Mont Parnès, pak tato opatření mohou představovat zvláštní opatření podpory ve prospěch kasina Loutraki, jsou-li splněny všechny podmínky stanovené v použitelných právních předpisech EU v oblasti státních podpor. Tato opatření se však každopádně liší od posuzovaného opatření a nespadají do oblasti působnosti tohoto rozhodnutí.
(47)
Řecko rovněž uvedlo, že zvažuje možnost změny své cenové politiky u kasin s cílem odstranit diskriminaci mezi nimi. Dosud však Komisi o zavedení takovéto změny neinformovalo.
(48)
Řecké orgány a kasino Mont Parnès nepředložily žádné připomínky týkající se slučitelnosti a zákonnosti podpory.
IV.1.2. Vyčíslení a vrácení podpory
(49)
Alternativně řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdí, že i pokud by se zjistilo, že posuzované opatření představuje protiprávní a neslučitelnou státní podporu, bylo by vrácení této podpory v rozporu se dvěma zásadami.
-
Bylo by v rozporu se zásadou přiměřených očekávání občana. Otázka vstupního poplatku do kasin, a zejména skutečnost, nakolik vstupní poplatek představuje pro kasina finanční zátěž, byla předložena Radě státu přibližně před patnácti lety (43). Rada státu na základě vnitrostátního práva rozhodla, že vstupní poplatek nemá povahu daně, což nepřímo prokazuje, že pro kasina nepředstavuje ekonomickou zátěž. Kasina využívající opatření mohla proto přiměřeně jednat na základě předpokladu, že rozdíl v poplatcích nevyvolává otázku státní podpory, jelikož podle vnitrostátního práva se tyto poplatky nepovažovaly za ekonomickou zátěž.
-
Bylo by v rozporu se zásadou, že by se právo nemělo uplatňovat zneužívajícím způsobem. Řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdí, že vzhledem k tomu, že kasino Loutraki podalo Komisi stížnost až po patnácti letech od přijetí sporného opatření (v roce 1995), zneužívá své právo obrátit se na Komisi při obraně svých zájmů a práv na základě pravidel týkajících se státních podpor, která jsou obsažena v SFEU.
(50)
Pokud jde o výpočet částky, jež má být navrácena, řecké orgány a kasino Mont Parnès zpochybnily výpočet, který navrhlo kasino Loutraki, podle něhož se má rozdíl v dani za zákazníka, kterou vybrala kasina s vyšším vstupním poplatkem a kasina s nižším vstupním poplatkem, vynásobit počtem zákazníků kasin využívajících opatření. Tento výpočet je podle jejich názoru chybný a svévolný, jelikož není jisté, zda by v případě vyšší ceny vstupenky měla kasina Mont Parnès, Soluň a Korfu (44), která jsou údajnými příjemci podpory, stejnou klientelu.
IV.2 Připomínky kasina Loutraki
(51)
Kasino Loutraki tvrdí, že opatření stanovená ve vnitrostátních právních předpisech představují daňovou diskriminaci ve prospěch některých kasin, jelikož se jednotný odvod státu ve výši 80 % vstupního poplatku do kasin vztahuje na různé daňové základy, konkrétně na dvě různé ceny vstupenek stanovené státem. Vstupní poplatek do kasin využívajících opatření je podstatně nižší než vstupní poplatek u ostatních kasin (6 EUR namísto 15 EUR), což pro stát znamená ztrátu příjmů a vzhledem k narušení hospodářské soutěže, které to způsobuje, představuje státní podporu.
(52)
Kasino Loutraki dále uvádí, že opatření není objektivně odůvodněné, jelikož uložení nižšího vstupního poplatku kasinům využívajícím opatření je ve skutečnosti v rozporu se sociálním cílem a s odůvodněním a charakteristikou stanovení výše vstupního poplatku kasin, jímž se zabývalo rozhodnutí Rady státu č. 4027/1998. Kasino Loutraki uvádí, že nelze přiměřeně tvrdit, že účtováním odlišných cen vstupenek lze dosáhnout správní kontroly a sociální ochrany - v případě kasina Mont Parnès, které se nachází přibližně pouze 20 km od centra Atén, činí vstupní poplatek 6 EUR, zatímco v Loutraki, přibližně 85 km od centra Atén, činí vstupní poplatek 15 EUR; v kasinu Soluň, které se nachází přibližně pouze 8 km od centra Soluně, činí vstupní poplatek 6 EUR, zatímco na Chalkidiki, přibližně 120 km od centra Soluně, činí 15 EUR.
(53)
Kasino Loutraki podotýká, že Řecko původně tvrdilo, že nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR je odůvodněn zvláštní situací každého kasina využívajícího opatření, která souvisí zejména s jeho zeměpisnou polohou (určující některé hospodářské, sociální, demografické a jiné zvláštní znaky), avšak po privatizaci v srpnu 2010 začalo kasino Korfu účtovat poplatek ve výši 15 EUR bez jakéhokoli vysvětlení, proč již tyto zvláštní okolnosti neplatí.
(54)
Co se týká vyčíslení částky, jež má být navrácena, kasino Loutraki tvrdí, že dotyčnou částku představuje rozdíl v dani odvedené za zákazníka, který je vynásoben počtem zákazníků kasin využívajících opatření.
(55)
Pokud jde o zvláštní opatření, na něž odkázaly řecké orgány a kasino Mont Parnès a která podle jejich názoru zvýhodňují kasino Loutraki, přičemž hlavním opatřením je to, že kasino Loutraki údajně odvádí státu nižší podíl hrubého ročního zisku než ostatní kasina, kasino Loutraki tvrdí, že v praxi platí stejnou částku jako jeho konkurenti, a to na základě zvláštní dohody s orgány.
V. POSOUZENÍ
(56)
Posuzované opatření spočívá v daňové diskriminaci ve prospěch některých kasin, kterou řecké orgány zavedly současným uplatňováním řady předpisů (45), které stanoví jednotný odvod ve výši 80 % vstupního poplatku kasin a různé regulované ceny pro kasina ve veřejném vlastnictví a kasina v soukromém vlastnictví, a to 6 EUR v případě kasin ve veřejném vlastnictví a 15 EUR v případě kasin v soukromém vlastnictví, což pro soukromá kasina představuje konkurenční nevýhodu (46).
V.1 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
(57)
V zájmu zjištění, zda opatření představuje státní podporu, na niž se vztahuje Smlouva o fungování Evropské unie (SFEU), musí Komise posoudit, zda opatření splňuje podmínky stanovené v čl. 107 odst. 1 této smlouvy. V čl. 107 odst. 1 se uvádí: „Podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li Smlouvy jinak.“
(58)
Komise v souladu s tím posoudí, zda sporné opatření splňuje všechny čtyři podmínky, které se požadují, má-li opatření představovat státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1.
V.1.1 Poskytnutá výhoda
(59)
Aby opatření představovalo státní podporu, musí příjemcům poskytovat výhodu v podobě osvobození od poplatků, které by museli obvykle hradit ze svých rozpočtů.
(60)
Řecké orgány za prvé uvedly, že opatření nespadá do oblasti působnosti pravidel státní podpory, jelikož výše příspěvku, který musí všechna kasina působící v Řecku odvádět státu, je stejná a činí 80 % hodnoty každé vstupenky, přičemž rozdíl v zacházení vyplývá z cenové politiky stanovené v právních předpisech z let 1994 a 1995, které určily výši vstupního poplatku kasin, jimž byla udělena licence podle zákona č. 2206/1994, na 15 EUR.
(61)
Řecké orgány rovněž tvrdí, že vstupní poplatek je pouze správním kontrolním opatřením a nemá povahu daně, jelikož podle rozhodnutí Rady státu č. 4025/1998 má stanovení výše vstupního poplatku do kasin sociální povahu a nepředstavuje daňové opatření.
(62)
Především je třeba uvést, že stanovení výše poplatků zákonem č. 2206/1994 nelze snadno popsat jako typickou cenovou politiku, jelikož se zdá, že všechna kasina mohou zákazníkům účtovat nižší vstupní poplatek či jim dokonce povolit bezplatný vstup, ačkoliv ve všech případech musí státu odvést 80 % hodnoty vydané vstupenky bez ohledu na částku, která byla zákazníkovi skutečně účtována.
(63)
Při uplatňování pravidel EU v oblasti státních podpor není každopádně důležité, zda je posuzované opatření daňovým opatřením nebo opatřením týkajícím se stanovení ceny, jelikož se článek 107 vztahuje na podpory „v jakékoli formě“, které poskytují výhodu. Skutečnost, že prvořadým cílem není vytvoření daňových příjmů, sama o sobě nepostačuje k tomu, aby se toto opatření nepokládalo za státní podporu.
(64)
I pokud se připustí, že stanovení výše vstupního poplatku kasin může mít sociální cíl, je nutno otázku, zda opatření představuje výhodu rovnající se státní podpoře, posoudit z hlediska dopadů na jednotlivé podniky, aby bylo možno určit, zda některé podniky přispívají k veřejným příjmům méně. Vzhledem ke skutečnosti, že výjimka týkající se uplatňování obecného vstupního poplatku ve výši 15 EUR byla konkrétním kasinům udělena jednotlivě, a zejména vzhledem k tomu, že odvod státu ve výši 80 % je nutno platit na základě nižšího vstupního poplatku, který tato kasina požadují (v zásadě viz výše), je těmto kasinům poskytnuta výhoda.
(65)
Komise uznává právo členských států vymezit na základě svého vnitrostátního práva určité opatření jako daňové opatření či jinak. Posouzení ze strany Komise není v žádném případě zaměřeno na výklad vnitrostátního práva. Toto opatření však umožňuje pravidelné průběžné odvody státu ve výši 80 % ceny každé vstupenky vydané každým kasinem. Komise mimoto podotýká, že podle vnitrostátního práva (zejména zákona č. 2206/1994 a ministerského rozhodnutí z roku 1995) musí být splatné částky uloženy u příslušného finančního úřadu odpovědného za daň z příjmu (47). Ačkoliv klasifikace opatření podle vnitrostátního práva zůstává nedotčena, Komise poznamenává, že opatření má účinky podobné účinkům daňového opatření. V souladu s tím bude proto Komise výhradně pro účely tohoto rozhodnutí a posouzení podle práva EU v oblasti státních podpor odkazovat na opatření jako na „daňové opatření“, „daň“ nebo „zdanění“.
(66)
Posuzované opatření, tj. daňová diskriminace způsobená společným účinkem jednotné daně ze vstupu uplatňované na různé regulované vstupní poplatky, znamená pro kasina v Řecku, která vlastní stát, výhodu oproti kasinům v soukromém vlastnictví. Společný účinek těchto dvou opatření státu je ten, že zatímco kasina v soukromém vlastnictví musí státu odvádět daň ze vstupu ve výši 12 EUR za osobu (80 % z 15 EUR), kasina ve vlastnictví státu platí pouze 4,80 EUR (80 % z 6 EUR) (48).
(67)
Tímto opatřením řecký stát zbavuje veřejná kasina zátěže, kterou by musela jinak nést, pokud by zdanění nebylo diskriminační a bylo by z hlediska hospodářské soutěže neutrální. Nediskriminační zdanění, které je z hlediska hospodářské soutěže neutrální, bylo v Řecku v zásadě zavedeno zákonem č. 2206/1994 o zřízení, organizaci a provozování kasin a o dohledu nad nimi, který stanovil vstupní poplatek ve výši 15 EUR a daň odváděnou státu ve výši 80 % z tohoto vstupního poplatku. Řecký stát však tento nediskriminační a z hlediska hospodářské soutěže neutrální systém zdanění neuplatňuje na veřejná kasina (ani na soukromé kasino Soluň, s nímž se zachází stejně) a místo toho jim povolil hradit daň ze vstupu ve výši pouze 4,80 EUR: proto tyto podniky zvýhodnil. Tato kasina hradí ze svého celkového příjmu nižší daň za osobu. Jejich celkové příjmy zahrnují nejen příjmy plynoucí ze vstupních poplatků (výhradně z ceny vstupenek), nýbrž rovněž z jiných zdrojů výnosů, jako jsou hazardní hry, ubytování, služby barů a restaurací, představení atd.
(68)
Podle ustálené judikatury zahrnuje státní podpora nejen pozitivní výhody, nýbrž rovněž opatření, která snižují výdaje, jež jsou obvykle hrazeny z rozpočtu podniku, a která tudíž sice nepředstavují dotace v úzkém slova smyslu, mají však podobný charakter a stejný účinek (49). Tato výhoda může být poskytnuta prostřednictvím různých forem snížení daňové zátěže podniků, včetně snížení daňového základu.
(69)
V tomto případě získala kasina Korfu, Mont Parnès a Soluň (a do roku 1999 rovněž kasino Rhodos) (50) výhodu podobnou snížení daňového základu, jelikož se (jak bylo objasněno výše) na tato kasina vztahují zvláštní ustanovení, podle nichž je daň, kterou odvádějí za osobu, jíž je povolen vstup do kasina, na nižší úrovni, než je úroveň, která je uložena ostatním kasinům.
(70)
Řecké orgány uvedly, že přímou výhodu z nižšího vstupního poplatku má zákazník. I kdyby však bylo možno tvrdit, že výhodu v důsledku nižší daně ze vstupu mají rovněž zákazníci, jelikož platí nižší celkovou cenu, nebrání to tomu, aby opatření poskytovalo výhodu příslušným podnikům, v tomto případě kasinům využívajícím opatření, jelikož tyto podniky platí nižší částku daně z obdrženého poplatku za zákazníka.
(71)
V případech týkajících se daní bylo prokázáno, že osvobození od daně placené jmenovitě zákazníkem, kterou však vybírá dodavatel, může představovat státní podporu stejně jako jiné pobídky pro spotřebitele, aby nakupovali konkrétní zboží a služby (51).
(72)
V souladu s minulou praxí se Komise domnívá, že snížení daní u spotřebitelů může představovat státní podporu pro podniky, je-li toto snížení podmíněno využíváním konkrétního zboží nebo služby konkrétního podniku (52). Tvrzení, že přímou výhodu má spotřebitel, proto nebrání tomu, aby se opatření považovalo za státní podporu.
(73)
Vzhledem k běžné obchodní praxi kasin v Řecku spočívající v upuštění od vstupního poplatku při současném odvodu daně ze vstupu státu (80 % nominální hodnoty vstupenky) je výhoda poskytnutá veřejným kasinům prostřednictvím daňové diskriminace ještě větší, jelikož náklady na vstup zákazníka jsou u soukromých kasin, u nichž splatná daň ze vstupu činí 12 EUR, podstatně vyšší než je tomu u veřejných kasin, která musí z celkových příjmů ze své činnosti financovat pouze částku ve výši 4,80 EUR.
(74)
Řecké orgány uvedly, že praxe spočívající v povolování bezplatného vstupu do kasin využívajících opatření v určitých dnech v týdnu je výjimečná. Ve vnitrostátních právních předpisech (ministerské rozhodnutí z roku 1995) je však toto výslovně umožněno. Řecko tvrdilo, že tato praxe je vyhrazena pro VIP nebo celebrity, Komise však má k dispozici důkazy ve formě veřejně dostupných informací, jako jsou letáky nabízející bezplatný vstup, jež jsou distribuovány v novinách nebo zveřejněny na internetu, prokazující, že v určitých dnech v týdnu (a to každý týden) je všem zákazníkům běžně umožněn bezplatný vstup (kasino Soluň na svých internetových stránkách například uvádí, že od neděle do čtvrtka trvale umožňuje bezplatný vstup) (53). Nezdá se, že by u kasin využívajících opatření byla tato praxe spočívající v bezplatném vstupu výjimečná.
(75)
Řecko tvrdilo, že tato praxe je v rozporu s vnitrostátním daňovým právem; Komise podotýká, že možnost povolit bezplatný vstup je výslovně uvedena ve vnitrostátních právních předpisech týkajících se kasin a že kasina využívající opatření ji zjevně uplatňují.
(76)
Řecko uvedlo, že odvod státu ve výši 80 % ceny vstupenky hrazený z vlastních zdrojů kasina se neuznává jako produktivní výdaj a podle řeckého daňového zákona jej nelze odpočítat od příjmů společnosti, takže se společnost, která uplatňuje tuto praxi, vystavuje značné daňové zátěži. Komise poznamenává, že tato argumentace ve skutečnosti podporuje tvrzení stěžovatele, že kvůli značné daňové zátěži vyplývající z placení daně z vlastních příjmů si soukromé kasino ve skutečnosti nemůže dovolit, aby umožňovalo bezplatný vstup; podporuje tudíž tvrzení, že kasina s nižším vstupním poplatkem jsou zvýhodněna.
(77)
Řecko rovněž tvrdilo, že vzhledem ke skutečnosti, že si kasina ponechávají 20 % z rozdílného vstupního poplatku, je výhoda poskytnuta kasinům účtujícím vyšší cenu, která zajišťuje čistý příjem ve výši 3 EUR v porovnání s částkou ve výši 1, 20 EUR, kterou získají veřejná kasina. Toto tvrzení je zavádějící, jelikož opomíjí dvě skutečnosti, jež mají pro náležité pochopení skutečných účinků opatření narušujících hospodářskou soutěž zásadní význam. Na straně jedné skutečnost, že orgány stanovily ceny vstupenek, včetně daně ze vstupu, u některých kasin na nižší úrovni, což tato kasina činí přitažlivějšími pro zákazníky, a toto i) mění poptávku v porovnání se strukturou, která by existovala, pokud by kasina soutěžila pouze na základě svých vlastních schopností, tj. na základě individuálního rozsahu a kvality poskytovaných služeb, a ii) za jinak stejných podmínek uměle zvyšuje počet vstupů. Příjem ze vstupních poplatků představuje na druhou stranu (jak bylo objasněno výše) pouze omezenou část celkových příjmů, které zákazník, jehož kasino přiláká, vytvoří pro podnik a z nichž musí kasina platit daň ze vstupu.
(78)
Skutečnost, že daňová diskriminace poskytuje výhodu, se uznává v samotných vnitrostátních právních předpisech. Jak uvedly řecké orgány, kasino Soluň může účtovat nižší vstupní poplatek a odvádět nižší daň na základě legislativní vyhlášky z roku 1953, podle níž je podnikům založeným s pomocí zahraničního kapitálu přiznáno nejpříznivější zacházení poskytované domácím podnikům. Ačkoliv řecké orgány trvají na tom, že dotyčný režim není výhodný, uplatňují tento právní předpis na kasino Soluň z toho důvodu, že představuje nejpříznivější zacházení poskytované domácím podnikům na rozdíl od nevýhodnějšího zacházení uplatňovaného na ostatní soukromá kasina.
(79)
Alternativně řecké orgány a kasino Mont Parnès upozorňují na další rozdíly mezi kasiny na základě daňových nebo regulačních opatření, které podle nich zvýhodňují stěžovatele, kasino Loutraki, a vyrovnávají tudíž případné výhody, které mají příjemci v důsledku nižšího vstupního poplatku (54); Komise poznamenává, že tvrzení, že by jedno opatření (rozdíl ve všeobecném zdanění) mělo být vyrovnáno jiným opatřením (rozdíl v cenách vstupenek a zvláštní daň odváděná z těchto vstupenek), nelze uznat jako argument podporující názor, že posuzované opatření nepředstavuje podporu. Tyto aspekty se každopádně liší (jak již bylo zmíněno) od posuzovaného opatření a nespadají do oblasti působnosti tohoto rozhodnutí (viz 46. bod odůvodnění).
(80)
Komise vyvozuje závěr, že posuzované opatření, tj. daňová diskriminace vyplývající ze společného účinku jednotné daně ze vstupu uplatňované na různé regulované ceny, zvýhodňuje kasina s nižším vstupním poplatkem.
V.1.2 Státní prostředky a přičitatelnost státu
(81)
Výše uvedenou výhodu lze přičíst státu a je financována ze státních prostředků.
(82)
Jak bylo objasněno výše, daňová diskriminace je výsledkem řady správních aktů, vyhlášek a nařízení přijatých řeckým státem, včetně zejména: zákona č. 2206/1994, ministerského rozhodnutí z roku 1995, zákona č. 3139 ze dne 30. dubna 2003, legislativní vyhlášky č. 2687/1953, rozhodnutí generálního tajemníka EOT (spravujícího veřejná kasina) vydaných v souladu se zákonem č. 1624/1951 a vyhláškou č. 4109/1960, konkrétně rozhodnutí EOT č. 535633 ze dne 21. listopadu 1991, které stanoví vstupní poplatek kasina Mont Parnès ve výši 2 000 GRD, a rozhodnutí EOT č. 508049 ze dne 24. března 1992, které stanoví vstupní poplatek kasin Korfu a Rhodos ve výši 1 500 GRD (v případě Korfu byl tento poplatek rozhodnutím č. 532691 ze dne 24. listopadu 1997 později upraven na 2 000 GRD), a licencí udělených každému kasinu podle vnitrostátního práva, které potvrzují příslušný vstupní poplatek a povinnost odvádět 80 % vstupního poplatku platného pro dané kasino.
(83)
Daňová diskriminace je mimoto financována ze státních prostředků. Jestliže stát promine příjmy, které by jinak vybral od podniku, je příslušné opatření financováno ze státních prostředků.
(84)
Z daňového hlediska vyplývá v tomto případě výhoda poskytnutá veřejným kasinům z umělého snížení daňového základu, z něhož se odvádí 80 % daň ze vstupu, tj. z běžné nominální hodnoty vstupenky ve výši 15 EUR na 6 EUR v případě veřejných kasin.
(85)
Soudní dvůr rozhodl (55), že pro účely čl. 107 odst. 1 SFEU vede takovéto diskriminační snížení daňového základu ke ztrátě daňových příjmů státu, která se rovná spotřebě státních prostředků. V posuzovaném případě se řecký stát vzdává daňových příjmů plynoucích z veřejných kasin ve výši 7,20 EUR za vstup, což je rozdíl mezi daní ve výši 12 EUR za vstup, kterou státu odvádějí soukromá kasina, a daní ve výši 4,80 EUR za vstup, kterou státu odvádějí veřejná kasina. Při posuzování výhody poskytnuté každému kasinu využívajícímu opatření však lze přihlédnout k určitým úpravám (jak je blíže objasněno v oddíle V.4 „Vyčíslení a vrácení podpory“: zejména se zdá, že až do roku 2000 neodváděla kasina Mont Parnès a Korfu státu žádnou daň ze vstupu, takže v tomto případě se výhoda rovná dani ve výši 12 EUR za vstup, kterou státu odvádějí soukromá kasina).
(86)
Řecko uvedlo, že vzhledem k tomu, že kasina, která účtují nižší vstupní poplatek, mohou přilákat více zákazníků, není jisté, že se stát vzdal svých příjmů. Řecko tvrdí, že opatření proto nepředstavuje státní podporu.
(87)
Jak již bylo uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, Komise toto tvrzení nemůže přijmout. V souladu se svou předchozí praxí se Komise domnívá, že skutečnost, že snížení daně u určitých daňových poplatníků může vést k zvýšení celkové výše příjmů vybraných prostřednictvím této daně, nutně neznamená, že opatření není financováno ze státních prostředků (56).
(88)
Tvrzení řeckých orgánů je mylné v tom, že srovnávací měřítko, na jehož základě porovnávají dopady daňové diskriminace na státní rozpočet, je zkresleno výhodou obsaženou v opatření. Ve své argumentaci řecké orgány vzaly v úvahu dynamický účinek snížení ceny, jež může vést k zvýšení poptávky a rovněž vybrané daně, jelikož vybraná daň je úměrná počtu vstupů. Toto srovnání je však chybné, jelikož k zvýšení poptávky vede nerovnost způsobená výhodou, konkrétně skutečností, že existuje nižší vstupní poplatek, a tudíž nižší daň ze vstupu.
(89)
Řecké orgány každopádně neposkytly žádné důkazy, že tato struktura rozdílných cen maximalizuje celkové daňové příjmy plynoucí z daně ze vstupu uložené kasinům. Pokud by Komise akceptovala argumentaci, že snížení vstupního poplatku na 6 EUR zvyšuje vybranou daň, byly by daňové příjmy nejvyšší tehdy, pokud by ceny všech vstupenek do všech kasin, veřejných i soukromých, činily 6 EUR, což je v rozporu s tvrzením Řecka, že tohoto bodu je dosaženo v důsledku daňové diskriminace vyplývající z rozdílných cen.
(90)
Sporná výhoda je proto financována ze státních prostředků.
V.1.3 Selektivita
(91)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU musí být opatření specifické nebo selektivní v tom, že zvýhodňuje „určité podniky nebo určitá odvětví výroby“, aby představovalo státní podporu.
(92)
V judikatuře Soudního dvora (57) je uvedeno: „Pokud jde o posouzení podmínky selektivity, která je definičním znakem pojmu státní podpory, z judikatury vyplývá, že čl. 87 odst. 1 ES [nyní čl. 107 odst. 1 SFEU] ukládá povinnost určit, zda v rámci daného právního režimu může vnitrostátní opatření zvýhodňovat ‚určité podniky nebo určitá odvětví výroby‘ vůči ostatním, které se s ohledem na cíl sledovaný uvedeným režimem nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci“ (58). Soudní dvůr v řadě případů rovněž rozhodl, že čl. 107 odst. 1 Smlouvy o ES nerozlišuje podle důvodů nebo cílů státních podpor, nýbrž je definuje podle jejich účinků (59). Podle vlastní praxe Komise a judikatury EU v případech týkajících se daní může dotyčná selektivní výhoda vyplývat z výjimky z daňových ustanovení legislativní, regulační nebo správní povahy nebo z volného uvážení finančních úřadů. Selektivní povaha opatření však může být opodstatněná na základě „povahy nebo vnitřního uspořádání systému“, přičemž v tomto případě lze mít za to, že opatření nepředstavuje státní podporu (60).
(93)
Komise za prvé podotýká, že v posuzovaném případě je obecný daňový systém systémem, jenž se v zásadě vztahuje na všechna kasina a který je stanoven v zákoně č. 2206/1994 a v prováděcím ministerském rozhodnutí z roku 1995 (což řecké orgány potvrdily, viz 19. bod odůvodnění výše).
(94)
Komise za druhé uvádí, že dotyčné opatření představuje odchylku od obecného daňového systému. Jak potvrdily řecké orgány, zvláštní ustanovení vztahující se na veřejná kasina (a soukromé kasino Soluň) se pokládají za výjimky z obecných ustanovení zákona č. 2206/1994 a prováděcího ministerského rozhodnutí z roku 1995 (viz 19. bod odůvodnění a následující body).
(95)
Komise podotýká, že až do roku 2003 se na kasina Mont Parnès a Korfu nevztahoval požadavek týkající se odvodu ve výši 80 % vstupního poplatku. Jak bylo zmíněno výše, tento požadavek začal pro kasina Soluň a Rhodos platit v okamžiku, kdy jim byly uděleny licence podle zákona č. 2206/1994, kasinu Soluň v roce 1995 a kasinu Rhodos v roce 1996. V případě kasin Mont Parnès a Soluň zůstal vstupní poplatek ve výši 6 EUR až do současnosti, v případě kasina Korfu zůstal ve výši 6 EUR do privatizace v srpnu 2010 a v případě kasina Rhodos do privatizace v roce 1999. Požadavek týkající se odvodu ve výši 80 % a vstupního poplatku ve výši 15 EUR však byl pro ostatní kasina od roku 1995 závazný a byl takto uplatňován.
(96)
Komise se proto domnívá, že opatření je selektivní.
(97)
Komise za třetí poznamenává, že selektivní povaha opatření může být opodstatněná na základě „povahy nebo vnitřního uspořádání systému“, tj. tím, nakolik výjimky z daňového systému či rozdíly v rámci systému přímo vyplývají ze základních nebo hlavních zásad systému v dotyčném členském státě (jedná se o třetí krok v analýze selektivity). Komise v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora usuzuje, že opatření zavádějící rozlišení mezi podniky nepředstavují státní podporu, pokud toto rozlišení vyplývá z povahy nebo struktury soustavy poplatků, do níž tato opatření patří (61). Tato opodstatněnost na základě povahy nebo celkového uspořádání daňového systému odráží soulad konkrétního daňového opatření s vnitřní logikou obecného daňového systému. Praxe Komise a judikatura Soudního dvora však zaujímají k takovémuto opodstatnění velmi restriktivní přístup. Důvody, na nichž je toto opodstatnění založeno, musí souviset s daňovým systémem.
(98)
Řecké orgány uvedly, že se individuální situace každého kasina liší a že vstupní poplatky jsou stanoveny na základě této situace, přičemž se přihlíží k tomu, že cílem je stanovit cenu, která odrazuje osoby s nízkými příjmy od hazardních her.
(99)
Komise nemůže tato tvrzení přijmout. Tvrzení, že výše poplatku je stanovena a opodstatněná na základě situace každého kasina s přihlédnutím k tomu, že cílem je odradit osoby s nízkými příjmy od hazardních her, není slučitelná se skutečností, že se kasina Mont Parnès a Soluň, která uplatňují vstupní poplatek ve výši 6 EUR, nacházejí v blízkosti nejlidnatějších oblastí. Je rovněž v rozporu s ustanovením, které výslovně povoluje bezplatný vstup zákazníků, je-li státu přesto odvedeno 80 % vstupního poplatku.
(100)
Komise rovněž podotýká, že není zjevné, proč je tento nižší poplatek nezbytný konkrétně v případě těchto kasin, a nikoli v případě ostatních kasin. Řecké orgány neobjasnily ekonomický výpočet ke stanovení nižšího vstupního poplatku ve výši 6 EUR místo na jiné střední úrovni, nebo za předpokladu, že skutečně existují zvláštní okolnosti, které podle Řecka spočívají především v zeměpisné poloze konkrétního kasina, skutečnost, proč musí všechna kasina využívající opatření (zpravidla, viz výše) účtovat stejný vstupní poplatek místo ceny přizpůsobené jejich individuální situaci. Pokud se například tvrdí, že nižší vstupní poplatek odůvodňují faktory, které souvisí se zeměpisnou polohou každého kasina, toto odůvodnění každopádně neplatí pro kasino Soluň, které (jak se zdá) využívá toto zacházení nikoli kvůli své zeměpisné poloze, nýbrž na základě vnitrostátního předpisu, jenž poskytuje podnikům založeným s pomocí zahraničního kapitálu nejvýhodnější zacházení použitelné na domácí podniky. Při stanovení vstupního poplatku do kasina Soluň nebyla tudíž nikdy (jak se zdá) aspektem jeho zeměpisná poloha. Jako další příklad, po privatizaci v srpnu 2010 začalo kasino Korfu účtovat vstupní poplatek ve výši 15 EUR. Řecké orgány nevysvětlily uspokojivě, proč již nyní výše uvedené zvláštní okolnosti neplatí a proč již není nutná nižší cena vstupenek.
(101)
Komise vyvozuje závěr, že selektivní povaha posuzovaného opatření není opodstatněná na základě povahy nebo obecného uspořádání systému. Komise se domnívá, že sporné opatření obsahuje prvek diskriminace v podobě snížení daňového základu, jež má za následek daňovou úlevu poskytnutou individuálně určeným kasinům, a že tato diskriminace není opodstatněná na základě logiky příslušného obecného daňového systému v Řecku.
(102)
Komise dospěla k závěru, že pro účely čl. 107 odst. 1 SFEU je kritérium selektivity splněno.
V.1.4 Narušení hospodářské soutěže a ovlivnění obchodu
(103)
Aby opatření představovalo státní podporu, musí narušovat hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy. Bez ohledu na právní postavení příjemce nebo zdroje financování toto kritérium předpokládá, že příjemce podpory na základě opatření vykonává hospodářskou činnost.
(104)
V judikatuře Soudního dvora je uvedeno (62): „Za účelem kvalifikace vnitrostátního opatření jako zakázané státní podpory není namístě zjistit skutečný dopad podpory na obchod mezi členskými státy a skutečné narušení hospodářské soutěže, ale pouze přezkoumat, zda může podpora ovlivnit tento obchod a narušit hospodářskou soutěž. Konkrétně, pokud podpora poskytnutá členským státem posiluje postavení podniku vzhledem k jiným konkurenčním podnikům v obchodě v rámci Společenství, musí být tento obchod považován za ovlivněný podporou. […] Krom toho není nezbytné, aby se zvýhodněný podnik sám o sobě podílel na obchodu uvnitř Společenství. Pokud totiž členský stát poskytne podniku podporu, může zůstat vnitrostátní činnost zachována nebo může být zvýšena s tím důsledkem, že možnosti podniků usazených v jiných členských státech proniknout na trh tohoto členského státu jsou snížené“. Aby bylo možno dojít k závěru, že opatření narušuje hospodářskou soutěž, je navíc podle ustálené judikatury (63) dostačující, že příjemce podpory konkuruje jiným podnikům na trzích otevřených hospodářské soutěži na vnitřním trhu (64). Komise se domnívá, že podmínky uvedené v judikatuře jsou splněny z následujících důvodů.
(105)
Sporné opatření snižuje v porovnání s ostatními kasiny v Řecku daně, které musí příjemci platit, čímž zlepšuje jejich poměrnou finanční situaci a zajišťuje vyšší ziskovost jejich investic, než by tomu bylo v případě, že by toto bylo založeno pouze na jejich vlastních schopnostech.
(106)
Jak již bylo uvedeno, podle ustálené judikatury je kritérium, že podpora musí ovlivnit obchod, splněno, pokud podnik, který je příjemcem podpory, vykonává hospodářskou činnost zahrnující obchod mezi členskými státy. Aby bylo možno vyvodit závěr, že je ovlivněn vnitroevropský obchod, postačuje, že podpora posiluje postavení dotyčného podniku vzhledem k jiným podnikům, které s ním soutěží ve vnitroevropském obchodu. Výše podpory může být relativně nízká, příjemcem může být menší podnik nebo jeho podíl na evropském trhu může být velmi malý a příjemce případně nemusí své výrobky vyvážet, či může vyvážet prakticky veškerou svou výrobu na trh mimo Evropu: nic z toho tento závěr nemění (65).
(107)
Řecko tvrdilo, že poloha kasin a vzdálenosti mezi nimi znamenají, že každé z nich obsluhuje místní trh, a opatření proto nemůže narušit hospodářskou soutěž ani ovlivnit obchod mezi členskými státy. Podle ustálené judikatury (66) však neexistuje žádná prahová hodnota, která určuje skutečný nebo možný dopad na hospodářskou soutěž a obchod mezi členskými státy, a toto kritérium za účelem použitelnosti čl. 107 odst. 1 proto nezávisí na místní nebo regionální povaze poskytnutých služeb nebo významu dotyčné oblasti činnosti.
(108)
Řecko rovněž uvedlo, že trh hazardních her není mezi členskými státy harmonizován, a členské státy mají proto právo regulovat hazardní hry na vnitrostátní úrovni. Řecko cituje judikaturu Soudního dvora, která povoluje omezení jednotného trhu pro služby v odvětví hazardních her s cílem chránit spotřebitele před podvody a trestnou činností (67).
(109)
Komise plně respektuje právo členských států určovat cíle politiky v oblasti hazardních her, pokud jsou případná omezení volného pohybu služeb vhodná k splnění sledovaných cílů, nepřekračují rámec toho, co je nezbytné k dosažení těchto cílů, a jsou uplatňována nediskriminačním způsobem. Komise však nesouhlasí s tím, že z toho vyplývá, že dotyčné opatření nemůže narušit hospodářskou soutěž a neovlivňuje obchod mezi členskými státy.
(110)
Provozovateli v tomto odvětví jsou často mezinárodní hotelové skupiny (68), které spolu vzájemně soutěží, a jejich rozhodnutí investovat do kasin či jiných hotelových zařízení by mohla být tímto opatřením ovlivněna, jelikož to má dopad na poměrnou ziskovost těchto skupin a jejich investic. Kasina se často nacházejí v turistických oblastech, což naznačuje, že existence kasina může přitahovat do Řecka turisty. Ministerstvem, které v Řecku odpovídá za kasina, je ministerstvo cestovního ruchu. Komise rovněž podotýká, že existuje i určitá přeshraniční mobilita zákazníků. Služby kasin jsou poskytovány na přeshraničním základě - kasina poskytují tyto služby například na výletních lodích spojujících Řecko s Itálií a jinými turistickými oblastmi. Osoby, které chtějí hrát hazardní hry, si mohou vybrat mezi hrou v kasinu a na internetu. On-line hazardní hry představují mezinárodní odvětví podnikání a hráči v Řecku mají přístup k takovýmto službám poskytovaným provozovateli v jiných členských státech. On-line hazardní hry byly předmětem rozsudku, na nějž odkázalo Řecko (viz bod 108). Řecké orgány popřely možnost hospodářské soutěže s jinými formami hazardních her, která byla uvedena v rozhodnutí o zahájení řízení, a poukázaly na to, že hazardní hry prostřednictvím internetu jsou v současnosti v Řecku nelegální. Navzdory současné právní situaci v Řecku samotné řecké orgány připustily, že se hazardní hry prostřednictvím internetu rozrůstají do „nekontrolovatelných rozměrů“ (69). Je třeba odkázat rovněž na rozsudek Soudního dvora ve věci C-65/05 Komise v. Řecko (70), v němž Soudní dvůr rozhodl, že zákon 3037/2002, jenž měl zakázat hazardní hry prostřednictvím internetu v Řecku, představuje neodůvodněnou překážku svobody usazování a volného pohybu služeb.
(111)
Zvyky spotřebitelů a disponibilní příjem, který je k dispozici pro volnočasové činnosti, jako je využívání služeb kasin, mimoto ovlivňuje světová hospodářská krize. V této zvláštní situaci má rozlišení vstupních poplatků ještě rušivější dopad na rozhodnutí spotřebitelů, a tudíž s větší pravděpodobností narušuje hospodářskou soutěž na trhu kasin.
(112)
Řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdily, že i pokud by se uznalo, že nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR mohl nebo dosud může ovlivnit rozhodnutí zahraniční společnosti, zda investovat do kasina v Řecku, či nikoli, může zahraniční společnost vždy využít legislativní vyhlášku č. 2687/1953; Komise podotýká, že se tato vyhláška nepoužívá automaticky a že by ve skutečnosti umožnila, aby bylo výhodnější zacházení poskytnuté kasinům využívajícím opatření (tj. nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR) přiznáno rovněž ostatním podnikům. Toto opatření proto může posuzovanou daňovou diskriminaci dále rozšířit. Komise rovněž podotýká, že ačkoliv legislativní vyhlášku č. 2687/1953 mohla využít i ostatní kasina, pokud by vložila zahraniční kapitál a podala včas příslušnou žádost, její uplatňování podléhá zvláštním svévolným pravidlům, která znamenají, že opatření je selektivní. Jediný další příklad možného použití tohoto právního předpisu, na něž byla Komise upozorněna, se týkal kasina na Syrosu, které podalo žádost, tato však byla zamítnuta, jelikož byla podána až po vložení zahraničního kapitálu, a nikoli předem.
(113)
Při privatizaci kasina Mont Parnès obsahovala kupní smlouva výslovně možnost udělení licence druhému kasinu ve stejném regionu. Pravděpodobnost investice do takovéto transakce jednoznačně závisí na podmínkách hospodářské soutěže se stávajícím provozovatelem. Jelikož nelze vyloučit, že kasina mohou soutěžit s podobnými společnostmi v ostatních členských státech, je nutno mít za to, že tento požadavek stanovený v čl. 107 odst. 1 SFEU je splněn.
(114)
Komise vyvozuje závěr, že sporné opatření může narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy tím, že může zlepšit provozní podmínky příjemců, kteří v Řecku přímo vykonávají hospodářské činnosti a musí odvádět tuto daň ze vstupu do kasin.
V.1.5 Závěr
(115)
Komise vyvozuje závěr, že kritéria pro existenci podpory ve smyslu článku 107 SFEU jsou splněna a že opatření představuje podporu pro kasina s nižším vstupním poplatkem. Těmito kasiny jsou kasina Mont Parnès, Korfu, Soluň a Rhodos. Komise má za to, že kasino Rhodos již není příjemcem podpory, jelikož od privatizace v dubnu 1999 přestalo účtovat nižší vstupní poplatek. Komise se domnívá, že řecké orgány ani kasino Mont Parnès nepředložily dostatečná tvrzení, která by mohla tento závěr změnit.
V.2 Slučitelnost podpory
(116)
Jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, Komise zastává názor, že opatření není způsobilé pro žádnou z výjimek stanovených v článcích 106 nebo 107 SFEU.
(117)
Řecko až dosud tvrdilo, že opatření neobsahuje státní podporu, a nepředložilo žádné tvrzení, které by prokazovalo, proč by případnou podporu bylo možno považovat za slučitelnou s vnitřním trhem.
(118)
Jak bylo objasněno výše, Komise uznává právo členských států regulovat hazardní hry na svém území s výhradou práva EU a uznává, že takováto regulace, která má kontrolovat hazardní hry a odrazovat od nich, je legitimním cílem veřejné politiky. I kdyby toto skutečně bylo účelem podpory, Komise se nedomnívá, že by podpora spadala do oblasti působnosti čl. 106 odst. 2 SFEU. Jak však bylo uvedeno výše, tvrzení, že opatření má za cíl odrazovat od hazardních her, není slučitelné se skutečností, že ke kasinům, která účtují vstupní poplatek ve výši 6 EUR, patří kasina, jež jsou nejblíže nejlidnatějších oblastí Řecka. Je rovněž v rozporu s výslovným ustanovením, které kasinům umožňuje povolit zákazníkům bezplatný vstup, pokud státu přesto odvedou 80 % vstupního poplatku.
(119)
Výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 SFEU týkající se podpor sociální povahy poskytovaných individuálním spotřebitelům, podpor určených k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a podpor poskytovaných hospodářství určitých oblastí Spolkové republiky Německo se v tomto případě nepoužijí.
(120)
Výjimka stanovená v čl. 107 odst. 3 písm. a), která povoluje podpory, jež mají napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností, se rovněž nepoužije, jelikož posuzované opatření není podmíněno tím, že příjemci vykonávají činnost v oblastech, v nichž existují tyto zvláštní okolnosti (71).
(121)
Sporné opatření nelze stejně tak považovat za podporu, která má napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu nebo napravit vážnou poruchu v hospodářství Řecka, jak je stanoveno v čl. 107 odst. 3 písm. b). Nemá za cíl ani pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, jak je stanoveno v čl. 107 odst. 3 písm. d).
(122)
Sporné opatření je nutno posoudit rovněž na základě ustanovení čl. 107 odst. 3 písm. c), jež povoluje podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem. Je však třeba uvést, že sporné opatření nespadá do žádného z případů, v nichž Komise uznala, že se použije toto ustanovení, ani do žádných pokynů nebo rámců, které stanoví podmínky, za nichž lze určité druhy podpor považovat za slučitelné s vnitřním trhem.
(123)
Sporné opatření představuje provozní podporu, která uměle posiluje konkurenční postavení určitých podniků vzhledem k jiným podobným podnikům a která není podmíněna tím, že příjemci vykonávají určitou zvláštní činnost za účelem dosažení politických cílů společného zájmu.
(124)
Výhoda, kterou sporné opatření poskytuje, nesouvisí s investicemi, tvorbou pracovních míst ani s konkrétními projekty. Jednoduše osvobozuje dotyčné podniky od poplatků, které musí obvykle hradit podobné podniky, a je ji proto nutno považovat za provozní podporu. Provozní podpora zpravidla nesplňuje kritéria stanovená v čl. 107 odst. 3 písm. c), jelikož narušuje hospodářskou soutěž v odvětvích, v nichž je poskytována, a současně nemůže na základě své povahy dosáhnout žádného z cílů uvedených v tomto ustanovení (72). Ačkoliv tuto podporu lze výjimečně poskytnout v oblastech, které jsou způsobilé na základě výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, a ačkoliv určité oblasti Řecka jsou způsobilé pro tuto podporu, Komise má vážné pochybnosti, zda jsou v daném případě splněna kritéria, na jejichž základě by bylo možno takovouto provozní podporu považovat za slučitelnou. Podle běžné praxe Komise nelze tuto podporu považovat za slučitelnou s vnitřním trhem, jelikož neusnadňuje rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, není časově omezená, nepředpokládá se její postupné snižování a není úměrná tomu, co je nezbytné k odstranění zvláštního hospodářského znevýhodnění dotyčných oblastí.
(125)
Je proto nutno vyvodit závěr, že posuzované opatření není slučitelné s vnitřním trhem.
V.3 Zákonnost podpory
(126)
Jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, první právní akty, které zavádějí daňovou diskriminaci mezi kasiny, pocházejí z let 1994 a 1995, a Komise proto posuzovala, zda celé opatření představuje „existující podporu“ ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU.
(127)
Daňová diskriminace byla zavedena protiprávně (tj. pro účely práva EU v oblasti státních podpor) v roce 1995, kdy se řecké orgány rozhodly povolit některým kasinům výjimku z obecného pravidla, jež se odchyluje od zákona č. 2206/1994 a ministerského rozhodnutí z roku 1995. Řecké orgány konkrétně veřejným kasinům Mont Parnès, Korfu a Rhodos povolily, aby nadále uplatňovala nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR místo běžného poplatku ve výši 15 EUR, a v roce 1995 toto výhodnější zacházení výslovně přiznaly rovněž kasinu Soluň na základě legislativní vyhlášky z roku 1953 týkající se zahraničního kapitálu. Ostatním pěti soukromým kasinům, která byla od roku 1995 zřízena a byla jim udělena licence podle zákona č. 2206/1994, byl uložen běžný poplatek ve výši 15 EUR a kasina tuto výši poplatku dodržovala. Podle zákona č. 3139/2003 byl u kasin Mont Parnès a Korfu zachován nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR s tím účinkem, že daňová diskriminace byla protiprávně prodloužena a potvrzena. Kasino Soluň má v důsledku diskriminace výhodu, jelikož je mu přiznáno stejné zacházení jako kasinům Mont Parnès a Korfu, což bylo potvrzeno nařízením prezidenta č. 290/1995, které bylo vydáno podle zákona z roku 1953, jak bylo objasněno výše. Opatření vztahující se na kasino Soluň úzce souvisí s opatřeními platnými pro kasina Mont Parnès a Korfu. Řecké orgány sdělily (73), že po roce 1995 byla nadnesena otázka výše vstupního poplatku a správce kasina Soluň požádal, aby byla výše vstupního poplatku v Soluni stanovena na stejné úrovni jako v případě kasina Mont Parnès, tj. 6 EUR; po obdržení stanoviska Právní rady státu (stanovisko č. 631/1997) byla tato žádost schválena. Lze proto předpokládat, že pokud se zacházení s kasiny Mont Parnès a Korfu v roce 2003 změnilo, takže tato kasina musela účtovat poplatek ve výši 15 EUR, pak se mělo změnit rovněž zacházení s kasinem Soluň. K tomu však nedošlo a na základě vnitrostátních předpisů byla daňová diskriminace zachována.
(128)
Žádné z opatření přinášejících prospěch konkrétním kasinům, jež byla popsána výše, nebylo nikdy oznámeno Komisi ani jí schváleno, zcela jistě nikoli podle pravidel EU v oblasti státních podpor.
(129)
V článku 15 procesního nařízení (74) se uvádí, že pravomoci Komise ve věci navrácení podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let. Promlčecí lhůta počíná dnem, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci buď jako jednotlivá podpora, nebo v rámci režimu podpory. Jakékoli opatření přijaté Komisí nebo členským státem jednajícím na žádost Komise, týkající se protiprávní podpory, přerušuje běh promlčecí lhůty. Každým přerušením počíná lhůta běžet znovu. Promlčecí lhůta se zastaví po dobu, kdy je rozhodnutí Komise předmětem jednání před Soudním dvorem. Jakákoliv podpora, jejíž promlčecí lhůta uplynula, je považována za „existující podporu“. Podle čl. 1 písm. c) téhož nařízení však změny „existující podpory“ představují „novou podporu“.
(130)
Komise podotýká, že podle judikatury soudů EU „promlčecí lhůta stanovená v článku 15 nařízení o postupu týkajícím se státních podpor … v žádném případě nevyjadřuje obecnou zásadu, která přeměňuje novou podporu na existující podporu, nýbrž pouze vylučuje navrácení podpor, které byly poskytnuty více než deset let před prvním zásahem Komise“ (75).
(131)
V daném případě Komise ani Řecko na žádost Komise nejednaly až do roku 2009. Komise začala jednat dne 21. října 2009, kdy Řecku předala stížnost a požádala je, aby dotyčné záležitosti objasnilo.
(132)
Veškerá podpora, která byla na základě tohoto opatření poskytnuta ke dni 21. října 1999 nebo posléze (což je deset let přede dnem, kdy Komise předala stížnost řeckému státu a vyžádala si informace), představuje novou a protiprávní podporu, jež byla zavedena bez předchozího oznámení Komisi či rozhodnutí Komise a na niž se vztahuje článek 15 procesního nařízení, pokud jde o její navrácení, jak je podrobněji objasněno níže.
V.4 Vyčíslení a vrácení podpory
(133)
Sporné opatření bylo zavedeno, aniž bylo Komisi předem oznámeno podle čl. 108 odst. 3 SFEU. Opatření proto představuje protiprávní podporu.
(134)
V článku 14 procesního nařízení se uvádí, že je-li v případech protiprávní státní podpory zjištěno, že tato podpora není slučitelná s vnitřním trhem, je nutno vyžadovat od příjemce navrácení podpory, není-li to v rozporu s obecnými zásadami práva. Navrácení podpory má pokud možno obnovit konkurenční postavení, které existovalo před poskytnutím podpory. Tvrzení předložená řeckými orgány či kasinem Mont Parnès neodůvodňují odklon od této základní zásady.
(135)
V čl. 14 odst. 1 procesního nařízení je stanoveno: „Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství“. Podle judikatury Soudního dvora a rozhodovací praxe Komise by příkaz k navrácení podpory porušil obecné zásady práva EU, pokud by Komise svým jednáním vyvolala u příjemce oprávněná očekávání, že podpora byla poskytnuta v souladu s právem EU (76).
(136)
V rozsudku ve věci Forum 187 (77) Soud uvedl, že „právo dovolávat se ochrany legitimního očekávání je otevřeno každému procesnímu subjektu, u kterého vzbudil orgán Společenství podložené naděje. Naopak, nikdo se nemůže dovolávat porušení této zásady, pokud neexistují určité záruky, které mu byly poskytnuty správou … Rovněž, i když je opatrný a obezřetný hospodářský subjekt s to předvídat přijetí opatření Společenství, které se může nepříznivě dotknout jeho zájmů, dovolávat takovéto zásady se nemůže, pokud je toto opatření přijato“.
(137)
Řecké orgány a kasino Mont Parnès tvrdily, že případné navrácení podpory by v daném případě bylo v rozporu se zásadou přiměřené důvěry občana na základě rozhodnutí vydaného podle vnitrostátního práva řeckou Radou státu; Komise podotýká, že se jedná o opatření členského státu přijaté vnitrostátním orgánem, a nikoli opatření přijaté orgánem EU v oblasti působnosti výše uvedené judikatury. Rozhodnutí Rady státu mimoto vycházelo výhradně z vnitrostátního práva a nezabývalo se otázkou státní podpory ani hodnocením opatření jako státní podpory. Komise proto nemůže od navrácení podpory upustit na základě těchto tvrzení.
(138)
Řecko a kasino Mont Parnès tvrdily, že kasino Loutraki před podáním stížnosti Komisi otálelo, a porušilo proto zásadu, že by se právo nemělo uplatňovat zneužívajícím způsobem; Komise podotýká, že prodleva na straně stěžovatele nemůže v žádném případě zabránit navrácení protiprávní podpory s přihlédnutím k desetileté promlčecí lhůtě stanovené v článku 15 procesního nařízení.
(139)
Komise proto nemůže přijmout tvrzení, která s ohledem na výjimečné upuštění od navrácení podpory předložily řecké orgány a kasino Mont Parnès.
(140)
Jak je objasněno v tomto rozhodnutí, vnitrostátní opatření z let 1994 a 1995 ukládala požadavek týkající se jak povinnosti odvádět 80 % hodnoty vstupního poplatku, tak i běžné ceny vstupenky všech kasin ve výši 15 EUR. Pro kasina využívající opatření však požadavek týkající se odvodu ve výši 80 % ani běžné ceny ve výši 15 EUR neplatil, ačkoliv na ostatní kasina se oba tyto požadavky vztahovaly od roku 1995 a od té doby se používaly v praxi (všechna soukromá kasina získala licence v roce 1995 nebo 1996 a v té době začala opatření uplatňovat s jedinou výjimkou kasina Soluň). Jelikož daňová diskriminace, která vyplývá z rozdílných cen vstupenek a souvisí s 80 % odvodem státu, ve skutečnosti začala v roce 1995, lze mít za to, že období poskytování podpory začalo v roce 1995.
(141)
V souladu se závěry uvedenými v oddíle V.3 „Zákonnost podpory“ se Komise domnívá, že promlčecí lhůta deseti let stanovená v článku 15 procesního nařízení znemožňuje navrácení podpory poskytnuté do dne 21. října 1999.
(142)
Výpočet částky, která má být navrácena, musí vycházet ze skutečnosti, že (jak bylo objasněno v tomto rozhodnutí (viz rovněž bod 85)) se řecký stát vzdává daňových příjmů plynoucích z veřejných kasin ve výši 7,20 EUR za vstup, což je rozdíl mezi daní ve výši 12 EUR za vstup, kterou státu odvádějí soukromá kasina, a daní ve výši 4,80 EUR za vstup, kterou státu odvádějí veřejná kasina.
(143)
Při výpočtu částky, kterou mají vrátit jednotlivá kasina, je však nutno přihlédnout k určitým aspektům souvisejícím se situací konkrétního kasina, jak je vysvětleno níže.
-
Jak je objasněno v tomto rozhodnutí, požadavek, aby byla státu odvedena částka ve výši 80 % ceny vstupenek, který byl uložen ministerským rozhodnutím z roku 1995, se vztahoval na kasina Korfu a Mont Parnès ode dne, kdy jim byla udělena licence podle zákona č. 2206/1994, tj. v roce 2003 na základě zákona č. 3139/2003. V období od konce roku 2000 do doby udělení licence v roce 2003 však společnost ETA začala státu dobrovolně odvádět 80 % ceny vstupenek (přičemž cena vstupenky činila 6 EUR) (78). Z této informace, kterou poskytly řecké orgány, a s výhradou dalších připomínek, které řecké orgány případně chtějí podat (a které výše uvedené skutečnosti potvrdí nebo vyvrátí), lze odvodit, že do roku 2000 nebyla odváděna žádná daň ze vstupu, a to ani z nižší částky (80 % z 6 EUR). Během prvního období (od 21. října 1999 do konce roku 2000) by proto částka, jež má být navrácena, měla být vypočítána s použitím částky ve výši 12 EUR, což je daň v plné výši, kterou odváděla soukromá kasina v době, kdy veřejná kasina neplatila žádnou daň, která se vynásobí počtem vstupenek vydaných v daném období.
-
Kasinu Soluň byla licence podle zákona č. 2206/1994 udělena v roce 1995 (79). Požadavek týkající se odvodu státu ve výši 80 % ceny vstupenek se na kasino Soluň vztahoval od doby udělení licence v roce 1995. Kasino Soluň účtovalo nižší vstupní poplatek ve výši 6 EUR, který účtovala i kasina Mont Parnès a Korfu. Částku, kterou má vrátit kasino Soluň, je proto nutno vypočítat tak, že se počet vstupenek vydaných ode dne 21. října 1999 vynásobí částkou 7,20 EUR.
-
Kasinu Rhodos byla licence podle zákona č. 2206/1994 udělena v roce 1996. V té době začalo uplatňovat cenu vstupenek ve výši 6 EUR, po privatizaci v dubnu 1999 však přešlo na cenu ve výši 15 EUR. Z připomínek podaných během formálního vyšetřovacího řízení má Komise za to, že po privatizaci v dubnu 1999 přestalo být kasino Rhodos příjemcem podpory, takže navrácení podpory tímto kasinem brání promlčecí lhůta stanovená v článku 15 procesního nařízení.
(144)
Komise nemá k dispozici dostatečné údaje, aby mohla dospět k přesnému odhadu částek, jež mají vrátit jednotlivá kasina využívající opatření. Žádné ustanovení práva EU však nevyžaduje, aby Komise v případě, že nařídí navrácení podpory, která byla prohlášena za neslučitelnou se společným trhem, stanovila přesnou částku podpory, jež má být navrácena. Postačuje, aby rozhodnutí Komise obsahovalo informaci, která členskému státu a podniku, který je příjemcem podpory, umožní stanovit tuto částku bez větších potíží. Komise se tedy může platně omezit na konstatování povinnosti vrácení dotyčné podpory a přenechat vnitrostátním orgánům výpočet přesné částky, která má být vrácena, na základě pokynů, jež Komise uvede ve svém rozhodnutí.
(145)
Na základě informací poskytnutých členským státem uvádí Komise níže potřebné pokyny pro navrácení podpory.
(146)
Následující tabulka podává celkový přehled o počtu vstupenek vydaných jednotlivými kasiny každý rok (jak je uvedeno v tabulce, poskytnuté údaje nejsou úplné) a uvádí předběžný odhad částek, jež mají být navráceny jednotlivými kasiny, s výhradou případných dalších připomínek, které může Řecko chtít podat poté, co provedlo výpočty týkající se navrácení podpory.
Odhadovaný počet vstupenek vydaných jednotlivými kasiny
ROK
KASINO
Mont Parnès
Korfu
Soluň
Rhodos
1999
(22.10.1999 - 31.12.1999)
Informace chybí
[…] (80)
(…)
[…] (81)
2000
Informace chybí
(…)
(…)
(…)
2001
Informace chybí
(…)
(…)
(…)
2002
Informace chybí
(…)
(…)
(…)
2003
Informace chybí do 1. května 2003
Ke dni 1. května 2003:
(…)
(…)
(…)
(…)
2004
(…)
(…)
(…)
(…)
2005
(…)
(…)
(…)
(…)
2006
(…)
(…)
(…)
(…)
2007
(…)
(…)
(…)
(…)
2008
(…)
(…)
(…)
(…)
2009 (do 22.10):
(…)
(…)
(…)
(…)
Celkem do dne 22.10.2009
(…)
(…)
(…)
(…)
Vstupenky vydané po dni 22.10.2009
Informace chybí
Informace chybí
Informace chybí
Informace chybí
Předběžný odhad částky, kterou mají vrátit jednotlivá kasina
(v statisících EUR, zaokrouhlené údaje)
Mont Parnès
Korfu
Soluň
Rhodos
Algoritmus a výpočet
Pro období 22.10.1999-2000 (82):
počet vstupenek
(x1) × 12 = A1
Pro období 22.10.1999-2000:
počet vstupenek
([…] vstupenek) × 12 = A2 ([…] EUR)
Pro období 22.10.1999-22.10.2009:
počet vstupenek
([…] vstupenek) × 7,20 = AB3 ([…] EUR)
Nepoužitelné
Pro období 2000-22.10.2009:
počet vstupenek
(y1) × 7,20 = B1
Pro období 2000-22.10.2009:
počet vstupenek
([…] vstupenek) × 7,20 = B2 ([…] EUR)
Pro období 22.10.2009 do současnosti:
počet vstupenek
(z1) × 7,20 = C1
Pro období 22.10.2009 do současnosti:
počet vstupenek
(z2) × 7,20 = C2
Pro období 22.10.2009-30.8.2010 (83):
počet vstupenek
(z3) × 7,20 = C3
Celková částka, která má být navrácena
A1 + B1 + C1
Je třeba vypočítat
A2 + B2 + C2
Je třeba vypočítat
AB3 + C3
Je třeba vypočítat
Nepoužitelné
Celková částka, která má být navrácena
Je třeba vypočítat
(147)
Komise dále podotýká, že čl. 108 odst. 3 Smlouvy má odkladný účinek. Komise neobdržela žádné informace ohledně toho, že sporné opatření bylo od doby vydání rozhodnutí o zahájení řízení pozastaveno. Řecké orgány proto opatření patrně dosud uplatňují (84). Řecko musí od příjemce získat podporu, která byla poskytnuta do dne vydání tohoto rozhodnutí. Komise podotýká, že po privatizaci v srpnu 2010 přestalo kasino Korfu účtovat vstupní poplatek ve výši 6 EUR a přešlo na cenu ve výši 15 EUR. Při výpočtu částky, která má být navrácena, je proto nutno vzít v úvahu pouze období do srpna 2010.
(148)
Na základě výše uvedených tvrzení musí Komise Řecku nařídit navrácení neslučitelné státní podpory, která byla příjemcům poskytnuta protiprávně. Komise podotýká, že Řecko musí s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí zrušit veškeré dosud existující daňové výhody poskytované na základě posuzovaného opatření.
(149)
Co se týká budoucnosti, Řecko uvedlo, že zkoumá možnou změnu cenové politiky kasin, která by měla odstranit diskriminaci mezi kasiny. Podle Řecka tento nový právní předpis ukončí uplatňování posuzovaného opatření. Řecko však Komisi dosud neinformovalo o případném pokroku v tomto směru ani o žádných změnách, které byly skutečně provedeny. Komise se domnívá, že přijetí nového právního předpisu je zásadní pro vyřešení otázek diskriminace mezi kasiny v Řecku, a vybízí Řecko, aby neprodleně přijalo potřebná opatření.
VI. ZÁVĚR
(150)
Na základě výše uvedených úvah, příslušné judikatury a zvláštních znaků tohoto případu má Komise za to, že sporné opatření spočívající v daňové diskriminaci ve prospěch některých kasin, kterou řecké orgány zavedly současným uplatňováním řady předpisů, které:
-
stanoví jednotný odvod ve výši 80 % z ceny vstupenek a
-
stanoví různé regulované ceny pro kasina ve veřejném vlastnictví a kasina v soukromém vlastnictví, a to 6 EUR v případě kasin ve veřejném vlastnictví a 15 EUR v případě kasin v soukromém vlastnictví,
představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Komise rovněž konstatuje, že sporné opatření bylo zavedeno v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, a představuje proto protiprávní podporu.
(151)
Komise uvádí, že podle článku 14 procesního nařízení může být od příjemce vyžadováno navrácení protiprávní podpory, a nařídí, aby Řecko zajistilo navrácení protiprávní podpory, kterou obdrželo každé z kasin využívajících opatření. Komise podotýká, že promlčecí lhůta deseti let stanovená v článku 15 procesního nařízení znemožňuje navrácení případné podpory poskytnuté do dne 21. října 1999. Řecko by s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí mělo zrušit všechny dosud existující daňové výhody poskytované na základě opatření, jež je předmětem tohoto rozhodnutí,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora spočívající v daňové diskriminaci ve prospěch některých kasin, kterou Řecko zavedlo současným uplatňováním řady (částečně závazných) předpisů, které:
-
stanoví jednotný odvod ve výši 80 % ceny vstupenek a
-
stanoví různé regulované ceny pro kasina ve veřejném vlastnictví a kasina v soukromém vlastnictví ve výši 6 EUR respektive 15 EUR,
byla zavedena protiprávně v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie a není slučitelná s vnitřním trhem, jelikož kasinům Regency Casino Mont Parnès, Regency Casino Soluň a Korfu využívajícím opatření (za předpokladu, že kasino Rhodos přestalo být příjemcem podpory v dubnu 1999) poskytla neoprávněnou konkurenční výhodu.
Článek 2
1. Řecko získá od kasin využívajících opatření neslučitelnou podporu uvedenou v článku 1, která byla poskytnuta ode dne 21. října 1999.
2. Částky, které mají být navráceny, jsou úročeny ode dne, kdy byly pro příjemce uvolněny, do dne jejich skutečného navrácení.
3. Úroky se vypočtou jako složený úrok podle kapitoly V nařízení (ES) č. 794/2004 (85).
4. Řecko zruší s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí veškerou dosud existující daňovou diskriminaci, která byla způsobena podporou uvedenou v článku 1.
Článek 3
1. Navrácení podpory uvedené v článku 1 se provede s okamžitým účinkem.
2. Řecko zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno do čtyř měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí.
Článek 4
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Řecko Komisi tyto informace:
a)
seznam příjemců, kteří získali podporu v rámci režimu uvedeného v článku 1, a celkovou částku podpory, kterou každý z nich v rámci sporného opatření získal a která je vypočtena podle pokynů obsažených v tomto rozhodnutí;
b)
celkovou částku (jistinu a úroky), kterou má každý příjemce navrátit;
c)
podrobný popis opatření již přijatých a plánovaných k dosažení souladu s tímto rozhodnutím;
d)
doklady prokazující, že příjemcům bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Řecko Komisi průběžně informuje o pokroku při provádění vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí, dokud není podpora uvedená v článku 1 zcela navrácena. Na žádost Komise předloží Řecko okamžitě informace o již přijatých a plánovaných opatřeních k dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Poskytne rovněž podrobné informace o částkách podpory a úrocích z podpory, které již příjemci vrátili.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Řecké republice.
V Bruselu dne 24. května 2011.
KOMISIJOS SPRENDIMAS
2011 m. gegužės 24 d.
dėl valstybės pagalbos C 16/10 (ex NN 22/10, ex CP 318/09), kurią Graikija suteikė kai kuriems Graikijos lošimo namams
(pranešta dokumentu Nr. C(2011) 3504)
(Tekstas autentiškas tik graikų kalba)
(Tekstas svarbus EEE)
(2011/716/ES)
EUROPOS KOMISIJA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 108 straipsnio 2 dalį,
atsižvelgdama į Europos ekonominės erdvės susitarimą, ypač į jo 62 straipsnio 1 dalies a punktą,
pakvietusi suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas pagal minėtas nuostatas (1) ir atsižvelgdama į tas pastabas,
kadangi:
I. PROCEDŪRA
(1)
2009 m. liepos 8 d. konsorciumas DAET Loutraki AE - Club Hotel Loutraki AE (toliau - skundo pateikėjas arba Loutraki) (2) pateikė Komisijai skundą dėl Graikijos teisės aktų, kuriais nustatoma įėjimo į lošimo namus mokesčių sistema, ir teigė, kad šia sistema trims veiklos vykdytojams, konkrečiai - Regency Casino Mont Parnès, Corfu casino ir Regency Casino Thessaloniki (3), suteikta valstybės pagalba. 2009 m. spalio 7 d. elektroniniu raštu skundo pateikėjas nurodė neprieštaraujantis, kad būtų atskleista jo tapatybė. 2009 m. spalio 14 d. įvyko Komisijos darbuotojų ir skundo pateikėjo atstovų susitikimas. 2009 m. spalio 26 d. raštu skundo pateikėjas pateikė papildomos informacijos savo skundui pagrįsti.
(2)
2009 m. spalio 21 d. Komisija persiuntė skundą Graikijai ir paprašė jos patikslinti jos iškeltus klausimus. 2009 m. lapkričio 17 d. raštu Graikija paprašė daugiau laiko atsakymui, ir Komisija 2009 m. lapkričio 18 d. el. raštu šį prašymą patenkino. Graikija Komisijai atsakė 2009 m. lapkričio 27 d.
(3)
2009 m. gruodžio 15 d. Komisija persiuntė Graikijos atsakymą skundo pateikėjui. 2009 m. gruodžio 29 d. skundo pateikėjas pateikė pastabas dėl Graikijos atsakymo.
(4)
2010 m. vasario 25 d. bei kovo 4 ir 23 d. Komisija paprašė Graikijos pateikti papildomos informacijos; Graikija į šiuos prašymus atsakė 2010 m. kovo 10 d. bei balandžio 1 ir 21 d.
(5)
2010 m. liepos 6 d. sprendimu (toliau - sprendimas pradėti procedūrą) Komisija Graikijai pranešė pradedanti Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 2 dalyje numatytą oficialią tyrimo procedūrą dėl Graikijos įgyvendintos priemonės, t. y. mažesnio mokesčio tarifo nustatymo įėjimui į kai kuriuos lošimo namus. Sprendimas pradėti procedūrą paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, o suinteresuotųjų šalių paprašyta pateikti pastabas (4).
(6)
2010 m. rugpjūčio 9 d. raštu Graikija paprašė pratęsti atsakymo terminą, ir Komisija 2010 m. rugpjūčio 18 d. raštu šį prašymą patenkino. Komisija Graikijos pastabas dėl sprendimo pradėti procedūrą gavo 2010 m. spalio 6 d.2010 m. spalio 12 d. Graikijos institucijos pateikė papildomos informacijos dėl ginčijamos priemonės.
(7)
Pradėjusi tyrimą, Komisija gavo dviejų suinteresuotųjų šalių pastabas: Mont Parnès lošimo namų, vieno iš priemonės naudos gavėjų, atstovų 2010 m. rugpjūčio 4 d. raštu ir privačių Lutrakio lošimo namų atstovų 2010 m. spalio 8 ir 25 d. raštais.
(8)
2010 m. spalio 29 d. raštu Komisija persiuntė šias pastabas Graikijos institucijoms, kad suteiktų joms galimybę į jas atsakyti. 2010 m. gruodžio 6 d. raštu Graikijos institucijos pateikė pastabas dėl trečiųjų asmenų pastabų, kuriomis, be kita ko, siekta išsiaiškinti kai kuriuos nagrinėjamos sistemos taikymo ir bylos analizei reikšmingų Graikijos teisės aktų aiškinimo aspektus.
II. VERTINAMA PRIEMONĖ
II.1. Priemonė
(9)
Vertintiną priemonę sudaro mokestinė diskriminacija tam tikrų lošimo namų naudai, Graikijos valdžios institucijoms vienu metu taikant įvairias iš dalies privalomas nuostatas, pagal kurias:
-
nustatomas vienodas 80 % įėjimo bilietų kainos mokestis, ir
-
valstybiniams ir privatiems lošimo namams nustatomos skirtingos reguliuojamos kainos, t. y. 6 EUR valstybiniams lošimo namams ir 15 EUR privatiems lošimo namams,
ir taip privatūs lošimo namai atsiduria konkurenciniu požiūriu nepalankesnėje padėtyje (5).
(10)
Priemonė yra naudinga valstybiniams lošimo namams ir vieniems privatiems Salonikų lošimo namams, kuriuos taikant išimtį buvo leista vertinti taip pat kaip valstybinius lošimo namus, kaip išsamiau paaiškinta toliau.
II.2. Pagalbos gavėjai
(11)
Nagrinėjamos priemonės naudos gavėjai yra šie Graikijos lošimo namai: Mont Parnès (6), Salonikų (7), Korfu (8) ir Rodo (9).
(12)
Tuo metu, kai buvo priimtas sprendimas pradėti procedūrą, mažesnė 6 EUR reguliuojamoji įėjimo kaina buvo taikoma tik trims Graikijos lošimo namams: Mont Parnès, kurio 49 % akcijų buvo privatizuota, o 51 % akcijų tebebuvo kontroliuojama valstybės; valstybiniais laikytiems privatiems Salonikų lošimo namams; ir valstybiniams lošimo namams Korfu. Rodo ir Korfu lošimo namams priemonė nebetaikoma atitinkamai nuo 1999 m. balandžio mėn. (10) ir 2010 m. rugpjūčio mėn. (11), nes juos visiškai privatizavus jie pakėlė įėjimo kainą.
II.3. Atitinkamos Graikijos teisės nuostatos
(13)
Prieš liberalizuojant rinką 1994 metais Graikijoje veikė tik trys- Mont Parnès, Korfu ir Rodo lošimo namai. Tuo metu lošimo namai buvo valstybės įmonės ir juos kaip valstybei priklausančius klubus valdė Graikijos turizmo biuras (EOT) (12). Įėjimo į šiuos lošimo namus kaina buvo nustatoma EOT Generalinio sekretoriato sprendimu tokia tvarka (13):
-
Mont Parnès: 1991 m. EOT nustatė 2 000 GRD (maždaug 6 EUR) įėjimo į šiuos lošimo namus kainą (14),
-
Korfu: 1992 m. EOT nustatė 1 500 GRD įėjimo kainą, o 1997 m. ją padidino iki 2 000 GRD,
-
Rodas: 1992 m. EOT nustatė 1 500 GRD įėjimo kainą.
(14)
Rinka liberalizuota 1994 m., kai, priėmus Įstatymą Nr. 2206/1994, be esamų valstybinių lošimo namų, buvo naujai įsteigti šeši privatūs lošimo namai (15). 1994 m. įstatyme buvo numatyta išduoti iš viso 14 licencijų trims esamiems Rodo, Mont Parnès ir Korfu valstybiniams lošimo namams ir 11 privačiųjų lošimo namų, kuriuos dar tik buvo numatoma įsteigti (16). Tačiau iš 11 numatytų naujų privačiųjų lošimo namų licenciją gavo ir veiklą pradėjo tik šeši, t. y. Chalkidikės, Lutrakio, Salonikų, Rio (Achajos), Ksantės (Trakijos) ir Siro (1995 ir 1996 m.); likusios penkios licencijos buvo panaikintos.
(15)
Įstatymo Nr. 2206/1994 2 straipsnio 10 dalyje buvo numatyta, kad įėjimo į tam tikrų vietovių lošimo namus kaina bus nustatoma ministro sprendimu; tuo pačiu sprendimu taip pat būtų nustatoma procentinė kainos dalis, atiteksianti Graikijos valstybei kaip pajamos. 1995 m. lapkričio 16 d. finansų ministro sprendimu (17) nustatyta, kad nuo 1995 m. gruodžio 15 d. visi lošimo namų veiklos vykdytojai, kuriems taikomas Įstatymas Nr. 2206/1994, už įėjimą (18) privalo imti 5 000 GRD (19) (maždaug 15 EUR) (20). Sprendime reikalaujama, kad lošimo namų veiklos vykdytojai mokėtų valstybei rinkliavą, sudarančią 80 % kiekvieno bilieto nominaliosios vertės, o likusieji 20 %, įskaitant atitinkamą PVM, atitektų lošimo namams (21). Sprendime numatyta, kad lošimo namai gali neimti pinigų už įėjimą (22). Tačiau, nepaisant to, kokį mokestį jie ima iš vartotojų, lošimo namai privalo valstybei mokėti 80 % reguliuojamosios kainos (23). Sprendime reikalaujama, kad lošimo namai mokesčius sumokėtų kas mėnesį (24). Be to, jame numatytos konkrečios bilietų nuolaidos, galiojančios 15 arba 30 dienų (25).
(16)
Visi nuo 1995 m. pagal Įstatymą Nr. 2206/1994 įsteigti nauji privatūs lošimo namai taikė 1995 m. ministro sprendimą ir pagal pirmesniame punkte paaiškintą bendrą taisyklę už įėjimą ėmė 15 EUR, išskyrus Salonikų lošimo namus, kaip papildomai paaiškinta toliau.
(17)
Tačiau valstybei priklausantys Mont Parnès, Korfu ir Rodo lošimo namai toliau veikė kaip EOT klubai (26) ir netaikė 1994 ir 1995 m. teisės aktų iki pat Įstatyme Nr. 2206/1994 numatytų licencijų išdavimo.
(18)
Iš Graikijos valdžios institucijų pateiktų pastabų ir nacionalinių taisyklių paaiškinimų Komisija daro išvadą, kad praktiškai sistema veikė toliau aprašytu būdu.
(19)
Graikijos valdžios institucijos paaiškino, kad lošimo namų veikla Graikijoje apskritai reglamentuojama Įstatymo Nr. 2206/1994. Specialiosios nuostatos, taikytinos valstybiniams lošimo namams, galiojusios iki Įstatymo Nr. 2206/1994 priėmimo, laikomos bendrųjų įstatymo (ir 1995 m. jį įgyvendinančio ministro sprendimo) nuostatų taikymo išimtimi, kol šie lošimo namai neprivatizuoti ir jiems neišduotos įstatyme numatytos licencijos.
(20)
Todėl iki jiems išduodant licencijas pagal Įstatymą Nr. 2206/1994 1995 m. ministro sprendimas buvo laikomas netaikomu valstybiniams lošimo namams nei įprastos 15 EUR įėjimo kainos, nei reikalavimo atiduoti 80 % šios kainos valstybei požiūriu. Valstybiniai lošimo namai šią 80 % kainos dalį pradėjo mokėti tik jiems išdavus Įstatyme Nr. 2206/1994 numatytas licencijas (žr. šio sprendimo 23 ir paskesnius punktus). Tačiau net ir tada, kadangi ankstesni EOT sprendimai, kuriais nustatoma 6 EUR įėjimo kaina, buvo laikomi specialia išimtimi (anksčiau galiojęs lex specialis), nepakeista Įstatymo Nr. 2206/1994 bendrosiomis nuostatomis ir 1995 m. ministro sprendimu, įėjimo į valstybinius lošimo namus kaina išimties tvarka liko 6 EUR ir šie lošimo namai mokėjo 80 % tik nuo 6 EUR. EOT sprendimai buvo laikomi netaikytinais tik po privatizacijos, kai lošimo namai 100 % jau nebepriklausė valstybei. Tik tada lošimo namai už įėjimą ėmė imti įprastą 15 EUR mokestį ir įgijo pareigą mokėti 80 % nuo 15 EUR valstybės rinkliavą.
(21)
Nors atrodo, kad tai turėjo būti bendra taisyklė, iš dalies privatizuojant Mont Parnès lošimo namus, privatizavimą patvirtintu Įstatymu Nr. 3139/2003 (jame vėliau taip pat numatyta privatizuoti Korfu lošimo namus) padaryta išimtis: įstatyme aiškiai nurodyta, kad įėjimo į Mont Parnès kaina liks 6 EUR.
(22)
2000 m. vietoj EOT Korfu ir Mont Parnès lošimo namų veiklos vykdytoja tapo Elliniki Etaireia Touristikis Anaptyxis (Graikijos turizmo plėtros įmonė, ETA), visiškai priklausiusi Graikijos valstybei, o nuo 2000 iki 2003 m. pabaigos, kai licencijos lošimo namams buvo išduodamos pagal Įstatymą Nr. 2206/1194, ETA iš pradžių savanoriškai o paskui - pagal Įstatymą Nr. 2919/2001 ėmė laipsniškai prisitaikyti prie Įstatyme Nr. 2206/1994 lošimo namams nustatytų reikalavimų, kad pasirengtų dviejų anksčiau valstybei priklausiusių klubų visiškam licencijavimui ir privatizavimui (27). Šiuo pereinamuoju laikotarpiu ETA pervedinėjo valstybei 80 % 6 EUR įėjimo į Mont Parnès ir Korfu bilieto kainos mokestį.
(23)
2003 m. valstybei priklausantys Mont Parnès lošimo namai buvo pertvarkyti į ribotos atsakomybės bendrovę, o 49 % jos akcijų parduota privačiajam sektoriui (28). Įstatyme Nr. 2206/1994 numatyta licencija Mont Parnès lošimo namams galiausiai išduota 2003 m. pagal Įstatymą Nr. 3139/2003 (1 straipsnio 1 dalis). Pagal tą patį įstatymą išlaikyta 6 EUR įėjimo į Mont Parnès kaina (1 straipsnio 1 dalies vii punktas).
(24)
Korfu lošimo namų atveju Įstatyme Nr. 2206/1994 numatyta licencija iš pradžių išduota ETA pagal Įstatymą Nr. 3139/2003 (1 straipsnio 3 dalis, kad paskui ETA galėtų juos įtraukti į privatizavimo procesą). Toje pat nuostatoje nurodyta, kad įėjimo į Korfu lošimo namus kaina bus nustatyta nauju ministro sprendimu, o tai reiškė, kad 1995 m. ministro sprendimas nebetaikomas. Remiantis Komisijos turima informacija, naujas ministro sprendimas niekada nebuvo priimtas ir Korfu lošimo namai toliau ėmė 6 EUR už įėjimą iki pat privatizavimo 2010 m. rugpjūčio mėn., kai šie lošimo namai už įėjimą pradėjo imti 15 EUR (29).
(25)
Rodo lošimo namų atveju Įstatyme Nr. 2206/1994 numatyta licencija buvo išduota 1996 m. 1996 m. gegužės 29 d. ministro sprendimu T/633. Tačiau lošimo namai ir toliau ėmė sumažintą įėjimo mokestį ir padidino jį iki 15 EUR tik po privatizavimo 1999 m. balandžio mėn. Iki privatizavimo jie veikė kontroliuojami EOT ir todėl vadovavosi 1992 m. EOT sprendimu, pagal kurį buvo nustatyta 1 500 GRD įėjimo į Rodo lošimo namus kaina (30).
(26)
Privatūs Salonikų lošimo namai buvo įsteigti ir licencijuoti 1995 m. pagal Įstatymą Nr. 2206/1994 (31). Jie visada ėmė sumažintą 6 EUR įėjimo mokestį, kurį taikė valstybei priklausantys lošimo namai (Mont Parnès ir Korfu), remdamiesi įstatymo galią turinčiu Dekretu Nr. 2687/1953 (32), kuriame numatyta, kad iš užsienio investicijų įsteigtos įmonės vertinamos bent taip pat palankiai kaip kitos panašios šalies įmonės (33). Kai vienu metu šis klausimas buvo iškeltas, lošimo namų valdytojas (t. y. Hyatt Regency) pateikė prašymą įėjimo į Salonikų lošimo namus kainą nustatyti tokio pat dydžio kaip Mont Parnés, t. y. 6 EUR. Gavus Valstybės teisės tarybos išvadą (Išvada Nr. 631/1997), šis prašymas buvo patenkintas. Kadangi Salonikų lošimo namams licencija buvo išduota 1995 m., jiems taikytas reikalavimas 80 % įėjimo bilieto nominaliosios vertės pervesti valstybei (34).
III. PAGRINDAS PRADĖTI TYRIMĄ
(27)
Komisija pradėjo oficialų tyrimą pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį, nes jai kilo rimtų abejonių, susijusių su diskriminaciniu kelių konkrečiai nurodytų Graikijos lošimo namų, kuriems buvo taikomos palankesnė mokestinė tvarka nei kitiems šalies lošimo namams, mokestiniu vertinimu.
(28)
Komisijos nuomone, ginčijama priemone nukrypstama nuo bendrųjų teisės normų, kuriose nustatytas įprastas nuo įėjimo į lošimo namus kainos imamas dydis, ir taip pagerinta pagalbos gavėjų konkurencinė padėtis.
(29)
Atrodė, kad ginčijama priemonė reiškė Graikijos valstybės viešųjų pajamų praradimą ir ja suteiktas pranašumas lošimo namams, už įėjimą imantiems mažesnį mokestį. Į Graikijos institucijų argumentą, kad tiesioginis mažesnės įėjimo kainos teikiamos naudos gavėjas yra klientas, Komisija atsakė, kad subsidija vartotojams gali būti laikoma valstybės pagalba įmonei, jeigu jos sąlyga yra šios įmonės parduodamos konkrečios prekės vartojimas arba teikiamos paslaugos naudojimas (35).
(30)
Komisija taip pat pažymėjo, kad apmokestinimo lygis neatrodė nustatytas atsižvelgiant į atskirų lošimo namų aplinkybes (36); Komisija padarė pirminę išvadą, kad priemonė yra pasirinktinio pobūdžio (37).
(31)
Komisijos nuomone, ginčijama priemonė galėjo iškreipti Graikijos lošimo namų tarpusavio konkurenciją ir verslo įsigijimo rinką Europoje. Komisija teigė visiškai gerbianti valstybių narių teisę reglamentuoti lošimus jų teritorijoje, laikantis ES teisės, tačiau nesutiko, kad darytina išvada, jog nagrinėjama priemonė negali iškreipti konkurencijos ir neturi poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai. Šiame pramonės sektoriuje veikiantys veiklos vykdytojai dažnai yra tarptautinės viešbučių grupės, kurių sprendimui investuoti priemonė gali turėti įtakos ir lošimo namai gali būti traukos centras turistams apsilankyti Graikijoje. Todėl Komisija padarė išvadą, kad priemonė galėjo iškreipti konkurenciją ir paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą (38).
(32)
Komisija iš pradžių laikėsi nuomonės, kad priemonė yra neteisėta pagalba, nes Graikijos valdžios institucijos ją įgyvendino be išankstinio Komisijos pritarimo, ir kad pagalbą gali tekti susigrąžinti, laikantis 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (39) (toliau - Procedūrų reglamentas), 15 straipsnio.
(33)
Komisija nenustatė jokių priežasčių, dėl kurių ginčijamą priemonę būtų galima laikyti suderinama su vidaus rinka; priemonė atrodė esanti nepagrįsta pagalba lošimo namų, kuriems ji taikoma, veiklai (40).
(34)
Komisija pažymėjo, kad jeigu pasitvirtintų jos abejonės dėl to, kad priemonė reiškia neteisėtą valstybės pagalbą, pagal Procedūrų reglamento 14 straipsnio 1 dalį ji privalėtų įpareigoti Graikiją susigrąžinti pagalbą iš jos gavėjų, nebent tai prieštarautų bendrajam teisės principui (41).
IV. IŠ GRAIKIJOS VALDŽIOS INSTITUCIJŲ IR SUINTERESUOTŲJŲ ŠALIŲ GAUTOS PASTABOS
(35)
Atlikdama oficialų tyrimą Komisija gavo pastabas iš Graikijos, Elliniko Kazino Parnithas AE (toliau - Mont Parnès) atstovo ir privačių Lutrakio lošimo namų (toliau - Lutrakio lošimo namai) atstovų.
IV.1. Graikijos ir Mont Parnès pastabos
(36)
Pagalbos gavėjo Mont Parnès lošimo namų atstovo pateiktos pastabos ir iš Graikijos valdžios institucijų gautos pastabos iš esmės nesiskiria ir bus kartu apibendrintos šiame skyriuje.
IV.1.1. Pagalbos buvimas
(37)
Ir Graikijos valdžios institucijos, ir Mont Parnès neigia kokios nors valstybės pagalbos buvimą. Jos tvirtina, kad valstybė neatsisako jokių pajamų, o jeigu ir atsisako, lošimo namai negauna jokios naudos.
(38)
Graikijos valdžios institucijų teigimu, kainų skirtumai yra tik kainų reguliavimo dalykas, nes padidintas mokestis yra vienoda atitinkamos išduodamų įėjimo bilietų kainos dalis.
(39)
Pasak Graikijos valdžios institucijų, tikslas, kurio siekta nustatant įėjimo kainą ir reikalaujant mokėjimo valstybei, yra ne didinti valstybės pajamas, bet atgrasyti mažai pajamų gaunančius asmenis nuo azartinių lošimų. Tai, kad iš įėjimo mokesčio valstybė taip pat gauna pajamų, nekeičia jo kaip kontrolės priemonės pobūdžio. Todėl Graikijos valdžios institucijos mano, kad reikalavimas išduoti įėjimo bilietą į lošimo namų lošimo zonas įeinantiems klientams už nustatytą kainą yra administracinė kontrolės priemonė, kuria nustatoma rinkliava, tačiau ji nėra mokesčio pobūdžio ir negali būti laikoma mokestine našta, kaip konstatuota Valstybės tarybos (Graikijos aukščiausiasis administracinis teismas) sprendime Nr. 4027/1998 (42).
(40)
Dėl skirtingiems lošimo namams taikomų skirtingų kainų Graikija nurodo, kad skiriasi įvairių lošimo namų ekonominės ir socialinės aplinkybės ir todėl jų negalima lyginti. Graikijos valdžios institucijos teigia, kad kainų skirtumai pateisinami viešosios tvarkos sumetimais. Jos visų pirma teigia, kad skirtingų lošimo namų aplinkybės pateisina ir visiškai atitinka skirtingos bilieto kainos nustatymo praktiką šalia didelių miesto centrų esančių lošimo namų ir kaimo vietovėje esančių lošimo namų, kur gyvena daugiausia kaimo gyventojai, kurių daugumos pajamos ir išsilavinimas yra menkesni ir kuriuos atgrasyti nuo azartinių lošimų reikia labiau nei miesto vietovių gyventojus.
(41)
Skundo pateikėjas Lutrakio lošimo namai pažymėjo, kad 2010 m. privatizavus Korfu lošimo namus įėjimo kaina nuo 6 EUR padidėjo iki 15 EUR, o tai, pasak Lutrakio lošimo namų, iš esmės neatitinka viešąja tvarka grindžiamų argumentų; Graikijos valdžios institucijos atsako, kad tolima geografinė Korfu salos padėtis reiškia, kad Korfu lošimo namai nekonkuruoja su jokiais kitais Graikijos lošimo namais, todėl konkurencija negali būti iškreipiama. Graikijos valdžios institucijos taip pat teigia, kad privaloma, jog įėjimo kaina būtų atgrasanti, siekiant apsaugoti Korfu gyventojus, nes po privatizavimo pasikeitus lošimo namų veiklos sąlygoms neišvengiamai gerokai pailgės jų darbo valandos, padidės bendras veiklos lygis ir patrauklumas.
(42)
Jeigu pranašumas ir suteikiamas mažesnę kainą imantiems lošimo namams, nes jie pritraukia daugiau klientų, Graikijos valdžios institucijos ir Mont Parnès nesutinka su nuomone, kad būtinai prarandamos valstybės pajamos. Be to, nėra aišku, kad, jeigu įėjimo kaina būtų didesnė, šie tariami pagalbos gavėjai surinktų valstybei daugiau pajamų, todėl tariamos negautos pajamos yra hipotetinės. Graikijos valdžios institucijos ir Mont Parnès teigia, kad dėl mažesnės įėjimo kainos naudą gauna klientas ir kad kainos dalis, kuri lieka lošimo namams, yra didesnė tuose lošimo namuose, kuriuose imama 15 EUR įėjimo kaina, ir tai yra naudinga didesnę kainą nustačiusiems lošimo namams.
(43)
Graikijos valdžios institucijos ir Mont Parnès tvirtina, kad poveikio konkurencijai ar prekybai nėra, nes kiekvieni lošimo namai turi vietos rinką. Jie nesutinka, kad galima konkurencija su kitų rūšių azartiniais lošimais, apie kurią kalbama sprendime pradėti procedūrą, ir pažymi, kad azartiniai lošimai internetu šiuo metu Graikijoje yra neteisėti.
(44)
Graikijos valdžios institucijos ir Mont Parnès teigia, kad net jeigu ir būtų pripažinta, jog sumažinta 6 EUR įėjimo kaina galėjo ar dar gali paveikti užsienio įmonės sprendimą investuoti į Graikijos lošimo namus, užsienio įmonė visada galės pasinaudoti įstatymo galią turinčiu Dekretu Nr. 2687/1953, kaip tai padarė Hyatt Regency Xenodocheiaki kai Touristiki (Salonikai) AE Salonikų lošimo namų atveju.
(45)
Skundo pateikėjas teigia, kad pagalbos gavėjai gali neapmokestinti įėjimo, tačiau vis vien turi mokėti 80 % rinkliavą, ir, jo teigimu, tai labai aiškiai rodo, kad priemonė yra valstybės pagalba; Graikijos valdžios institucijos atsako, kad ši praktika yra išimtinė, nes lošimo namai šia galimybe naudojasi, kad siūlytų nemokamą įėjimą daugiausia labai svarbiems asmenims arba įžymybėms ir kad ši praktika prieštarauja mokesčių teisei (Įstatymas Nr. 2238/1994), nes 80 % bilieto kainos mokėjimas valstybei iš pačios įmonės išteklių nepripažįstamas produktyviomis išlaidomis ir negali būti atskaitytas iš įmonės pajamų, todėl taip besielgianti įmonė patiria didelę mokestinę naštą.
(46)
Graikijos valdžios institucijos ir Mont Parnès dar atkreipia Komisijos dėmesį į kitus lošimo namų skirtumus pagal įvairias mokesčių ir reguliavimo priemones. Jos teigia, kad šie skirtumai yra palankūs skundo pateikėjui Lutrakio lošimo namams ir kompensuoja pranašumus, kurių jų gavėjai įgyja dėl mažesnės įėjimo kainos. Visų pirma kiekvieni lošimo namai moka metinio bruto pelno procentinę dalį valstybei, tačiau pagal įstatymą Lutrakio lošimo namai moka mažiau nei kiti. Komisija pirmiausia pažymi, kad, jeigu iš tikrųjų egzistuoja kitos Graikijos valdžios institucijų ir Mont Parnès nurodytos priemonės, jos gali būti atskira pagalbos priemonė Lutrakio lošimo namams, jeigu tik yra įvykdytos visos galiojančių ES valstybės pagalbą reglamentuojančių teisės aktų sąlygos. Tačiau bet kuriuo atveju jos skiriasi nuo vertinamos priemonės ir nepatenka į šio sprendimo taikymo sritį.
(47)
Galiausiai Graikija nurodė svarstanti galimybę pakeisti savo lošimo namų kainodaros politiką, kad pašalintų jų diskriminaciją. Tačiau ji Komisijai kol kas nepranešė, kad tokie pakeitimai būtų įgyvendinami.
(48)
Graikijos valdžios institucijos ir Mont Parnès nepateikė jokių pastabų dėl kokios nors pagalbos suderinamumo ir teisėtumo.
IV.1.2. Pagalbos kiekybinis įvertinimas ir susigrąžinimas
(49)
Subsidiariai Graikijos valdžios institucijos ir Mont Parnès teigia, kad, net jei būtų konstatuota, kad vertinama priemonė yra neteisėta ir nesuderinama valstybės pagalba, šios pagalbos susigrąžinimas prieštarautų dviem principams.
-
Pagalbos susigrąžinimas prieštarautų pagrįstų piliečių lūkesčių principui. Įėjimo į lošimo namus kainos klausimas, o konkrečiau - kokio masto finansinė našta lošimo namams turėtų būti įėjimo kaina, beveik prieš 15 metų buvo pateiktas Valstybės tarybai (43). Valstybės taryba pagal nacionalinę teisę nusprendė, kad įėjimo kaina nėra mokesčio pobūdžio, o tai netiesiogiai rodo, kad dėl jos lošimo namai nepatiria ekonominės naštos. Todėl naudą gaunantys lošimo namai galėjo pagrįstai veikti vadovaudamiesi prielaida, kad jokios valstybės pagalbos dėl šių kainų skirtumų, kurie nelaikyti ekonomine našta pagal nacionalinę teisę, negali būti.
-
Jis prieštarautų principui, kad teise negalima piktnaudžiauti. Graikijos valdžios institucijų ir Mont Parnès teigimu, kadangi Lutrakio lošimo namai padavė skundą Komisijai tik praėjus penkiolikai metų po ginčijamos priemonės patvirtinimo (1995 m.), jie piktnaudžiavo savo teise kreiptis į Komisiją, kad apgintų savo interesus ir teises pagal SESV nustatytas valstybės pagalbos taisykles.
(50)
Dėl susigrąžintinos sumos apskaičiavimo Graikijos valdžios institucijos ir Mont Parnès nesutinka su Lutrakio lošimo namų siūlomu skaičiavimo metodu, pagal kurį brangesnių ir pigesnių lošimo namų mokesčio vienam klientui skirtumą reikėtų padauginti iš klientų, įėjusių į pagalbą gavusius lošimo namus, skaičiaus. Jų teigimu, toks apskaičiavimo metodas turi trūkumų ir yra savavališkas, nes nėra aišku, kad imdami didesnę kainą už bilietą tariami pagalbos gavėjai Mont Parnès, Salonikų ir Korfu (44) lošimo namai turėtų tą pačią klientūrą.
IV.2. Iš Lutrakio lošimo namų gautos pastabos
(51)
Lutrakio lošimo namai teigia, kad nacionalinės teisės aktuose nustatytos priemonės reiškia mokestinę diskriminaciją tam tikrų lošimo namų naudai, nes vienoda nuo įėjimo bilieto kainos skaičiuojama 80 % rinkliava, kuri turi būti pervesta valstybei, taikoma skirtingai mokesčio bazei, t. y. dviem skirtingoms valstybės nustatytoms įėjimo kainoms. Pagalbą gaunančių lošimo namų įėjimo kaina yra gerokai mažesnė nei įėjimo į kitus lošimo namus kaina (6 EUR vietoj 15 EUR), todėl valstybė praranda pajamas, ir, atsižvelgiant į tai, kad taip iškreipiama konkurencija, teikiama valstybės pagalba.
(52)
Lutrakio lošimo namai taip pat tvirtina, kad priemonė nėra objektyviai pateisinama, nes mažesnės įėjimo į pagalbą gaunančius lošimo namus kainos nustatymas iš tikrųjų prieštarauja socialiniam tikslui ir įėjimo į lošimo namus kainos nustatymo pateisinimui bei ypatybėms, kurios buvo aptartos Valstybės tarybos sprendime Nr. 4027/1998. Lutrakio lošimo namų teigimu, negalima pagrįstai teigti, kad administracinės kontrolės ir socialinės apsaugos tikslus galima pasiekti, taikant skirtingą įėjimo bilietų kainą - įėjimas į Mont Parnès lošimo namus, esančius tik maždaug 20 km nuo miesto centro, kainuoja 6 EUR, į Lutrakio lošimo namus, nuo Atėnų miesto centro nutolusius maždaug 85 km, įėjimas kainuoja 15 EUR; įėjimas į Salonikų lošimo namus, esančius tik apie 8 km nuo Salonikų miesto centro, kainuoja 6 EUR, o Chalkidikėje, esančioje maždaug 120 km nuo Salonikų miesto centro, įėjimas į lošimo namus kainuoja 15 EUR.
(53)
Lutrakio lošimo namai pažymi, kad anksčiau Graikija yra teigusi, jog mažesnė 6 EUR įėjimo kaina yra grindžiama ypatingomis kiekvienų pagalbą gaunančių lošimo namų aplinkybėmis, daugiausia susijusiomis su geografine vietove (kuri lemia tam tikras ekonomines, socialines, demografines ir kitas specifines ypatybes), tačiau 2010 m. rugpjūčio mėn. po privatizavimo Korfu lošimo namai be jokio paaiškinimo, kodėl šios ypatingos aplinkybės nebetaikomos, už įėjimą pradėjo imti 15 EUR mokestį.
(54)
Dėl susigrąžintinos sumos dydžio Lutrakio lošimo namai teigia, kad susijusi suma - tai vienam klientui tenkančio mokesčio skirtumas, padaugintas iš klientų, įeinančių į pagalbą gaunančius lošimo namus, skaičiaus.
(55)
Dėl atskirų Graikijos ir Mont Parnès nurodytų priemonių, kurios, jų nuomone, yra palankios Lutrakio lošimo namams, pagrindinė iš jų - esą Lutrakio lošimo namai moka valstybei mažesnę nei kiti lošimo namai metinio bruto pelno dalį, Lutrakio lošimo namai nurodo, kad iš tikrųjų pagal atskirą susitarimą su valdžios institucijomis jie yra sumokėję tiek pat kiek ir jų konkurentai.
V. VERTINIMAS
(56)
Vertintiną priemonę sudaro mokestinė diskriminacija tam tikrų lošimo namų naudai, kurią Graikijos valdžios institucijos įgyvendino, vienu metu taikydamos įvairias nuostatas (45), kuriose nustatyta vienoda 80 % rinkliava nuo įėjimo į lošimo namus kainos ir nustatytos skirtingos reguliuojamos kainos valstybiniams ir privatiems lošimo namams, t. y. 6 EUR valstybei priklausantiems lošimo namams ir 15 EUR privatiems lošimo namams, todėl privatūs lošimo namai atsidūrė konkurenciniu požiūriu nepalankesnėje padėtyje (46).
V.1. Valstybės pagalbos buvimas pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį
(57)
Kad išsiaiškintų, ar priemonė reiškia valstybės pagalbą, kuriai taikomos Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) nuostatos, Komisija turi įvertinti, ar ji atitinka šios Sutarties 107 straipsnio 1 dalie sąlygas. 107 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „išskyrus tuos atvejus, kai Sutartys nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su vidaus rinka, kai ji daro įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai.“
(58)
Atitinkamai Komisija įvertins, ar ginčijama priemonė atitinka visas keturias reikalaujamas sąlygas, kad būtų laikoma valstybės pagalba pagal 107 straipsnio 1 dalį.
V.1.1. Suteiktas pranašumas
(59)
Kad būtų laikoma valstybės pagalba, priemonė turi suteikti pagalbos gavėjams pranašumą - jie turėtų nemokėti mokesčių, kurie paprastai turėtų būti padengiami iš jų pačių biudžeto.
(60)
Graikijos valdžios institucijos teigė, kad, pirma, priemonei valstybės pagalbos taisyklės netaikomos, nes visi Graikijoje veikiantys lošimo namai turi mokėti valstybei vienodą mokestį, t. y. 80 % kiekvieno įėjimo bilieto vertės, o skirtingo vertinimo elementas atsiranda dėl 1994 ir 1995 m. teisės aktuose nustatytos kainodaros politikos, nustačius 15 EUR įėjimo į lošimo namus, licencijuotus pagal Įstatymą Nr. 2206/1994, kainą.
(61)
Graikijos valdžios institucijos taip pat teigia, kad kaina už įėjimą - tik administracinės kontrolės priemonė, o ne mokestis, nes pagal Valstybės tarybos sprendimą Nr. 4025/1998 įėjimo į lošimo namus kainos nustatymas turi socialinį pobūdį ir nėra mokestinė priemonė.
(62)
Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad kainų nustatymo Įstatyme Nr. 2206/1994 negalima taip paprastai apibūdinti kaip įprastos kainodaros politikos, nes atrodo, kad visi lošimo namai gali laisvai iš vartotojų imti mažesnį įėjimo mokestį arba netgi išvis padaryti įėjimą nemokamą, nors visais atvejais jiems taikoma pareiga mokėti valstybei 80 % išduoto įėjimo bilieto vertės, nepaisant to, ar vartotojas iš tikrųjų turėjo mokėti už įėjimą.
(63)
Bet kuriuo atveju, taikant ES valstybės pagalbos taisykles, neturi reikšmės tai, ar vertinama priemonė yra mokestis, ar kainų nustatymo priemonė, nes 107 straipsnis taikomas pagalbai „bet kokia forma“, jeigu suteikiamas pranašumas. To, kad pagrindinis jos tikslas nėra mokestinių pajamų gavimas, savaime nepakanka, kad šios priemonės nebūtų galima laikyti valstybės pagalba.
(64)
NET jei būtų pripažinta, kad įėjimo į lošimo namus kainos nustatymas gali turėti socialinį tikslą, klausimas, ar tai yra valstybės pagalbai prilygstantis pranašumas, turi būti vertinamas pagal poveikį atskiroms įmonėms, siekiant nustatyti, ar kai kurios įmonės valstybei duoda mažiau pajamų. Kadangi nuo bendros 15 EUR įėjimo kainos taikymo buvo atskirai atleidžiami konkretūs lošimo namai ir visų pirma kadangi 80 % rinkliava turi būti mokama valstybei nuo mažesnės kainos, kurią lošimo namai privalo imti (iš esmės, žr. pirmiau), šiems lošimo namams suteikiamas pranašumas.
(65)
Komisija pripažįsta valstybių narių teisę apibrėžti priemonę kaip mokestinę ar kitokią priemonę pagal jų pačių nacionalinę teisę. Komisijos vertinimu niekaip nesiekiama aiškinti nacionalinės teisės. Tačiau dėl šios priemonės tampa įmanoma valstybei nuolat mokėti 80 % nuo kiekvieno lošimo namų išduoto įėjimo bilieto kainos. Be to, Komisija pažymi, kad pagal nacionalinę teisę (visų pirma Įstatymą Nr. 2206/1994 ir 1995 m. ministro sprendimą) mokėtinos sumos turi būti deponuotos atitinkamam pelno mokesčio biurui (47). Todėl, nors tai neturi įtakos priemonės kvalifikavimui pagal nacionalinę teisę, Komisija pažymi, kad priemonė turi panašų į mokestinės priemonės poveikį. Todėl vien šio sprendimo ir įvertinimo pagal ES valstybės pagalbos teisę tikslais Komisija šiame sprendime priemonę vadins „mokestine priemone“, „mokesčiu“ arba „apmokestinimu“.
(66)
Dėl vertinamos priemonės, t. y. mokestinės diskriminacijos, atsirandančios dėl bendro vienodo mokesčio nuo įėjimo, taikomo nevienodai reguliuojamoms įėjimo kainoms, poveikio Graikijoje valstybei priklausantys lošimo namai įgyja pranašumą prieš privačius lošimo namus. Bendras dviejų valstybės priemonių poveikis yra toks, kad privatūs lošimo namai turi mokėti valstybei 12 EUR mokestį nuo įėjimo kainos už vieną asmenį (80 % nuo 15 EUR), o valstybiniai lošimo namai moka tik 4,80 EUR (80 % nuo 6 EUR) (48).
(67)
Šia priemone Graikijos valstybė valstybinius lošimo namus atleidžia nuo naštos, kuri jiems kitu atveju būtų tekusi, jeigu apmokestinimas būtų nediskriminacinis ir neutralus konkurencijos požiūriu. Nediskriminacinis ir konkurencijos požiūriu neutralus apmokestinimas Graikijoje iš esmės buvo nustatytas Įstatymu Nr. 2206/1994 dėl lošimo namų steigimo, veiklos vykdymo ir priežiūros, kuriuo nustatyta 15 EUR įėjimo kaina ir valstybei mokėtinas 80 % šios kainos mokestis. Tačiau Graikijos valstybė netaikė šios nediskriminacinės ir konkurencijos požiūriu neutralios apmokestinimo sistemos valstybiniams lošimo namas (arba privatiems Salonikų lošimo namams, kurie vertinami taip pat) ir leido jiems mokėti 4,80 EUR mokestį nuo įėjimo kainos, todėl vertino šias įmones palankiau. Šiems lošimo namams pagal bendras jų pajamas teko lengvesnė mokesčių našta vienam asmeniui. Visos bendros jų pajamos apima pajamas ne tik iš mokamo įėjimo (vien už įėjimo bilietų kainą), bet ir iš kitų pajamų šaltinių, pvz., azartinių lošimų, apgyvendinimo, baro ir restorano paslaugų, pasirodymų ir kt.
(68)
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagalbos sąvoka apima ne tik pozityvią naudą, bet ir priemones, kuriomis įvairiomis formomis sumažinami mokesčiai, kurie paprastai įtraukiami į įmonės biudžetą ir kurie, nebūdami subsidijomis griežtąja šio žodžio prasme, yra panašaus pobūdžio ir turi tokį patį poveikį (49). Tokia nauda gali būti teikiama įvairiai sumažinant įmonės mokesčių naštą, įskaitant mokesčio bazės sumažinimą.
(69)
Šiuo atveju Korfu, Mont Parnès ir Salonikų lošimo namai (o iki 1999 m. - ir Rodo lošimo namai) (50) gavo panašią į mokesčio bazės sumažinimą naudą, nes, kaip paaiškinta pirmiau, šiems lošimo namams galioja specialios nuostatos, pagal kurias nustatomas mažesnis nei kitiems lošimo namams jų už vieną įleistą asmenį mokamas mokestis.
(70)
Graikijos valdžios institucijos pažymėjo, kad tiesioginis mažesnės mokesčio naštos naudos gavėjas yra klientas. Tačiau net jeigu galima būtų teigti, kad klientai gauna naudą ir dėl sumažintos mokesčio už įėjimą naštos, nes iš viso jiems tenka mokėti mažesnę kainą, tai nedraudžia priemonei suteikti pranašumą atitinkamoms įmonėms, šiuo atveju - pagalbą gaunantiems lošimo namams, nes jie moka mažiau mokesčių už vieną įleistą klientą.
(71)
Mokesčių bylose įrodyta, kad atleidimas nuo kliento nominaliai sumokėtų, tačiau tiekėjo surinktų mokesčių gali būti laikomas valstybės pagalba, kaip ir kitos skatinamosios priemonės vartotojams pirkti konkrečias prekes ir paslaugas (51).
(72)
Laikydamasi tokios ankstesnės praktikos, Komisija mano, kad mokesčių vartotojams sumažinimas gali būti valstybės pagalba įmonėms, jeigu sumažinimo sąlyga yra įmonės tiekiamos konkrečios prekės ar teikiamos paslaugos naudojimas (52). Todėl argumentas, kad tiesioginis naudos gavėjas yra klientas, nėra kliūtis valstybės pagalbai konstatuoti.
(73)
Be to, atsižvelgiant į Graikijos lošimo namų paprotinę komercinę praktiką atsisakyti įėjimo bilieto kainos ir kartu mokėti valstybei įėjimo mokestį (80 % nominaliosios bilieto vertės), mokesčių administracija valstybiniams lošimo namams suteikia dar didesnę naudą, nes privatūs lošimo namai moka gerokai didesnę kliento įleidimo kainą, t. y. nuo įėjimo kainos mokėtinas mokestis yra 12 EUR, palyginti su valstybiniais lošimo namais, turinčiais finansuoti tik 4,80 EUR iš visų jų verslo pajamų.
(74)
Graikijos valdžios institucijų teigimu, praktika leisti pagalbą gaunantiems lošimo namams tam tikromis savaitės dienomis neapmokestinti įėjimo yra išimtinė. Tačiau tai konkrečiai numatyta nacionalinės teisės aktuose (1995 m. ministro sprendime). Graikija teigė, kad ši praktika taikoma tik labai svarbiems asmenims arba įžymybėms, tačiau Komisija turi įrodymų, viešai prieinamos informacijos, pvz., lankstinukų, kuriuose apie nemokamą įėjimą skelbiama laikraščiuose ir internete, ir tai rodo, kad pagal susiformavusį paprotį tam tikromis savaitės dienomis įėjimas yra nemokamas visiems klientams (pavyzdžiui, Salonikų lošimo namai savo interneto svetainėje reklamuoja, kad nuo sekmadienio iki ketvirtadienio įėjimas į šiuos lošimo namus yra visada nemokamas) (53). Todėl neatrodo, kad tarp pagalbą gaunančių lošimo namų nemokamo įėjimo praktika būtų išimtinė.
(75)
Graikija teigė, kad tokia praktika prieštarauja nacionalinei mokesčių teisei; Komisija pažymi, kad leidimas neapmokestinti įėjimo yra aiškiai numatytas nacionaliniame įstatyme, reglamentuojančiame lošimo namų veiklą, ir pagalbą gaunantys lošimo namai akivaizdžiai juo naudojasi.
(76)
Graikija tvirtino, kad 80 % bilieto kainos, kurie yra mokami valstybei iš lošimo namų nuosavų lėšų, nėra pripažįstami produktyviomis išlaidomis ir pagal Graikijos mokesčių teisę jų neleidžiama atskaityti iš įmonės pajamų, todėl tokią praktiką vykdanti įmonė patiria didelę mokestinę naštą. Komisija pažymi, kad toks argumentavimas iš tikrųjų atitinka skundo pateikėjo teiginį, kad dėl didelės mokesčių naštos, atsirandančios mokant mokestį iš savo pačių pajamų, privatūs lošimo namai iš tikrųjų negali sau leisti neapmokestinti įėjimo; todėl tai tik patvirtina argumentą, kad mažesnę kainą nustatantiems lošimo namams suteikiamas pranašumas.
(77)
Graikija taip pat teigė, kad dėl to, jog lošimo namai išlaiko 20 % nevienodos įėjimo kainos, pranašumas suteikiamas didesnę kainą nustatantiems lošimo namams, gaunantiems pastovias grynąsias 3 EUR pajamas, palyginti su valstybinių lošimo namų gaunamais 1,20 EUR. Šis argumentas yra klaidinantis, nes juo nepaisoma dviejų faktinių aplinkybių, kurios yra labai svarbios, norint tinkamai suvokti iš tikrųjų antikonkurencinį priemonės poveikį. Viena, dėl to, kad valdžios institucijos tam tikriems lošimo namams nustatė mažesnes bilietų kainas, įskaitant įėjimo kainą, šie lošimo namai tampa patrauklesni klientams, ir todėl i) paklausa nukrypsta nuo tendencijos, kuri vyrautų, jeigu lošimo namai konkuruotų tik savo pranašumais, vien pagal individualią siūlomų paslaugų aprėptį ir kokybę, ir ii) kitiems dalykams nesiskiriant, dirbtinai didinamas įleistų klientų skaičius. Kita, kaip jau paaiškinta pirmiau, pajamos iš įėjimo kainos sudaro tik nedidelę visų pajamų, kurias įmonei suteikia pritrauktas lošimo namų klientas ir iš kurių lošimo namams tenka mokėti mokestį nuo įėjimo kainos, dalį.
(78)
Galiausiai tai, kad dėl mokestinės diskriminacijos suteikiamas pranašumas, pripažįstama pačiose atitinkamose nacionalinėse nuostatose. Kaip pranešė Graikijos valdžios institucijos, Salonikų lošimo namams leidžiama imti mažesnę įėjimo kainą ir mokėti mažesnį mokestį pagal 1953 m. įstatymo galią turintį dekretą, pagal kurį iš užsienio kapitalo įsteigtoms įmonėms taikomas palankiausias nacionalinėms įmonėms galiojantis režimas. Nors Graikijos valdžios institucijos teigia, kad nagrinėjama schema nesuteikiama pranašumo, vis dėlto jos ją taiko Salonikų lošimo namams, remdamosi tuo, kad tai yra palankiausias vidaus įmonėms taikomas režimas, palyginti su ne tokiu palankiu, taikomu kitiems privatiems lošimo namams.
(79)
Subsidiariai Graikijos valdžios institucijos ir Mont Parnès atkreipia dėmesį į kitus lošimo namų skirtumus, susijusius su mokesčių arba reguliavimo priemonėmis, kurios, jų nuomone, yra palankios skundo pateikėjui Lutrakio lošimo namams ir taip atsveria visus pranašumus, kuriuos pagalbos gavėjai gauna dėl mažesnės įėjimo kainos (54); Komisija pažymi, kad teiginys, jog viena priemonė (bendro apmokestinimo skirtumas) turėtų būti kompensuojama kita (įėjimo bilietų kainų skirtumas ir konkretus mokestis, kuriuo ši kaina apmokestinama), negali būti pripažintas argumentu, pagrindžiančiu nuomonę, kad vertinama priemonė nėra valstybės pagalba. Bet kuriuo atveju, kaip minėta, šie aspektai skiriasi nuo vertinamos priemonės ir šis sprendimas jų neapima (žr. 46 punktą).
(80)
Komisija daro išvadą, kad vertinama priemonė, konkrečiai - mokestinė diskriminacija, kurią lemia bendras vienodo nuo įėjimo kainos mokamo mokesčio, taikomo nevienodoms reguliuojamosioms kainoms, poveikis suteikia pranašumą lošimo namams, kuriuose nustatyta mažesnė įėjimo kaina.
V.1.2. Valstybės ištekliai ir priskirtinumas valstybei
(81)
Minėtas pranašumas yra priskirtinas valstybei ir finansuojamas iš valstybės išteklių.
(82)
Kaip paaiškinta, mokestinę diskriminaciją lemia įvairūs Graikijos valstybės priimti administraciniai aktai, dekretai ir taisyklės, įskaitant visų pirma: Įstatymą Nr. 2206/1994; 1995 m. ministro sprendimą; 2003 m. balandžio 30 d. Įstatymą Nr. 3139; įstatymo galią turintį Dekretą Nr. 2687/1953; EOT Generalinio sekretoriato (valdančio valstybinius lošimo namus) sprendimus, priimtus pagal Įstatymą Nr. 1624/1951 ir Dekretą Nr. 4109/1960, konkrečiai - 1991 m. lapkričio 21 d. EOT sprendimą Nr. 535633, kuriuo į Mont Parnès lošimo namus nustatoma 2 000 GRD įėjimo kaina, ir 1992 m. kovo 24 d. EOT sprendimą Nr. 508049, kuriuo į Korfu ir Rodo lošimo namus nustatoma 1 500 GRD kaina (Korfu lošimo namų atveju vėliau ši kaina 1997 m. lapkričio 24 d. sprendimu Nr. 532691 pakeista į 2 000 GRD); ir kiekvieniems lošimo namams pagal nacionalinę teisę suteiktas licencijas, patvirtinančias atitinkamą įėjimo kainą ir pareigą mokėti 80 % konkrečiuose lošimo namuose taikomos kainos mokestį.
(83)
Be to, mokestinė diskriminacija yra finansuojama naudojant valstybės išteklius. Jeigu valstybė praranda pajamas, kurias įprastomis aplinkybėmis ji būtų turėjusi gauti iš įmonės, atitinkama priemonė yra finansuojama naudojant valstybės išteklius.
(84)
Mokestiniu požiūriu valstybiniams lošimo namams suteikiamą pranašumą šiuo atveju sudaro mokesčio bazės, nuo kurios yra skaičiuojamas 80 % įėjimo mokestis, dirbtinis sumažinimas nuo bendros 15 EUR nominaliosios bilieto kainos vertės iki 6 EUR valstybiniuose lošimo namuose.
(85)
Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad tokio pobūdžio diskriminacinis mokesčio bazės sumažinimas lemia valstybės mokestinių pajamų praradimą ir pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį tai prilygsta valstybės ištekliu panaudojimui (55). Apskritai nagrinėjamu atveju Graikijos valstybė atsisako mokestinių pajamų iš valstybinių lošimo namų, sudarančių 7,20 EUR už įėjimą, t. y. ši suma yra 12 EUR mokesčio nuo įėjimo kainos, kurį valstybei perveda privatūs lošimo namai, ir 4,80 EUR mokesčio nuo įėjimo kainos, kurį valstybei perveda valstybiniai lošimo namai, skirtumas. Tačiau vertinant kiekvienų lošimo namų pagalbos gavėjų gautą pranašumą galima atsižvelgti į tam tikras korekcijas (papildomai paaiškintas V.4 skyriuje „Kiekio apskaičiavimas ir susigrąžinimas“, visų pirma atrodytų, kad iki 2000 m. Mont Parnès ir Korfu lošimo namai nemokėjo valstybei jokio įėjimo mokesčio, todėl tokiu atveju pranašumas prilygsta 12 EUR mokesčiui nuo įėjimo kainos, kurį valstybei perveda privatūs lošimo namai).
(86)
Graikija teigė, kad, kadangi lošimo namai, imantys mažesnį įėjimo mokestį, taip gali pritraukti daugiau klientų, negalima tvirtai teigti, kad valstybė praranda pajamas. Graikija tvirtina, kad todėl priemonė nėra valstybės pagalba.
(87)
Kaip minėta sprendime pradėti procedūrą, Komisija nesutinka su šiuo argumentu. Laikydamasi savo ankstesnės praktikos, Komisija mano, kad tai, jog sumažinus mokestį kai kuriems mokesčių mokėtojams dėl šio mokesčio gali padidėti bendras surenkamų pajamų lygis, nebūtinai reiškia, kad priemonė nėra finansuojama iš valstybės išteklių (56).
(88)
Graikijos valdžios institucijų argumentas yra klaidingas, nes lyginamasis kriterijus, kuriuo remdamosi jos tikrina mokestinės diskriminacijos poveikį valstybės biudžetui, yra iškreipiamas dėl pranašumo, susijusio su šia priemone. Savo motyvavime Graikijos valdžios institucijos atsižvelgė į dinamišką kainos sumažinimo poveikį, kuris gali padidinti paklausą, ir atitinkamai surenkamą mokestį, nes surenkamas mokestis yra proporcingas įėjusių žmonių skaičiui. Tačiau toks palyginimas yra netinkamas, nes paklausa didėja dėl pačios nelygybės, susidarančios dėl pranašumo, t. y. aplinkybės, kad egzistuoja mažesnė kaina ir todėl nuo įėjimo kainos mokamo mokesčio našta yra mažesnė.
(89)
Bet kuriuo atveju Graikijos valdžios institucijos nepateikė jokių įrodymų, kad bendros mokestinės pajamos iš lošimo namams taikomo nuo įėjimo kainos mokamo mokesčio yra maksimaliai didinamos dėl šios nevienodų kainų tendencijos. Jeigu Komisija vadovautųsi motyvavimu, kad sumažinus įėjimo kainą iki 6 EUR surenkama daugiau mokesčių, mokestinės pajamos būtų maksimaliai padidintos, jeigu visi įėjimo bilietai visuose lošimo namuose (valstybiniuose ir privačiuose) kainuotų 6 EUR, o tai neatitinka Graikijos teiginio, kad tai pasiekiama dėl mokestinės diskriminacijos, atsirandančios taikant nevienodas kainas.
(90)
Todėl ginčijamas pranašumas yra finansuojamas iš valstybės išteklių.
V.1.3. Pasirinktinumas
(91)
Pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, kad priemonė būtų laikoma valstybės pagalba, ji turi būti specifinė arba pasirinktinė, nes palaiko „tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą“.
(92)
Pagal Teisingumo Teismo praktiką (57), „kalbant apie atrankos sąlygos, kuri yra sudėtinė valstybės pagalbos dalis, įvertinimą, iš nusistovėjusios Bendrijos teismų praktikos yra aišku, kad EB 87 straipsnio 1 dalis reikalauja nustatyti, ar pagal konkrečią teisinę sistemą nacionalinė priemonė gali labiau palaikyti „tam tikras įmones ar prekes“ nei kitas, kurios pagal minėtos sistemos siekiamus tikslus yra panašioje faktinėje ir teisinėje padėtyje“ (58). Teisingumo Teismas taip pat yra ne kartą konstatavęs, kad SESV 107 straipsnio 1 dalyje nedaroma skirtumo tarp valstybės pagalbos priežasčių ar tikslų, tačiau jie apibrėžiami pagal jų poveikį (59). Laikantis pačios Komisijos praktikos ir ES teismų praktikos mokesčių bylose, susijęs pasirinktinis pranašumas gali atsirasti dėl teisėkūros, reguliavimo ar administracinio pobūdžio mokestinių nuostatų išimties arba mokesčių institucijų diskrecinės praktikos. Tačiau pasirinktinis priemonės pobūdis gali būti pateisinamas „sistemos pobūdžiu ar bendra struktūra“ ir tokiu atveju priemonės galima nelaikyti valstybės pagalba (60).
(93)
Pirma, Komisija pažymi, kad nagrinėjamu atveju bendra mokesčių sistema yra tokia sistema, kuri iš esmės taikoma visiems lošimo namams ir kuri nustatyta Įstatyme Nr. 2206/1994 ir jį įgyvendinančiame 1995 m. ministro sprendime (šį aspektą patvirtino Graikijos valdžios institucijos, žr. 19 punktą).
(94)
Antra, Komisija pažymi, kad nagrinėjama priemone nukrypstama nuo bendros mokesčių sistemos. Kaip patvirtino Graikijos valdžios institucijos, valstybiniams lošimo namams (ir privatiems Salonikų lošimo namams) taikomos specialios nuostatos laikomos Įstatymo Nr. 2206/1994 ir jį įgyvendinančio 1995 m. ministro sprendimo bendrųjų nuostatų išimtimis (žr. šio sprendimo 19 punktą).
(95)
Komisija pažymi, kad reikalavimas pervesti 80 % įėjimo kainos iki 2003 m. nebuvo taikomas Mont Parnès ir Korfu lošimo namams. Kaip pažymėta pirmiau, šis reikalavimas Salonikų ir Rodo lošimo namams pradėtas taikyti tada, kai jie buvo licencijuoti pagal Įstatymą Nr. 2206/1994 (1995 m. Salonikų, o 1996 m. Rodo lošimo namai). Įėjimo kaina į Mont Parnès ir Salonikų lošimo namus iki šiol tebėra 6 EUR ir buvo tokia pati iki 2010 m. rugpjūčio mėn. Korfu, o 1999 m. - Rodo lošimo namų privatizavimo. Tačiau ir reikalavimas pervesti 80 % kainos, ir 15 EUR įėjimo kaina nuo 1995 m. kitiems lošimo namams buvo privalomi ir taikomi.
(96)
Todėl Komisija mano, kad priemonė yra pasirinktinė.
(97)
Trečia, Komisija pažymi, kad pasirinktinį priemonės pobūdį galima pateisinti „sistemos pobūdžiu arba bendra struktūra“, t. y. kiek mokesčių sistemos išimtys arba skirtumai tiesiogiai kyla iš pagrindinių arba svarbiausių atitinkamos valstybės narės sistemos principų (tai yra trečiasis pasirinktinumo analizės etapas). Komisija, laikydamasi nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, mano, kad priemonės, kuriomis įmonės vertinamos skirtingai, nėra valstybės pagalba, jeigu šie skirtumai atsiranda dėl mokesčių sistemos, kurios dalis šie mokesčiai yra, pobūdžio ir bendros struktūros (61). Šis pateisinimas, grindžiamas mokesčių sistemos pobūdžiu ar bendra struktūra, atspindi konkrečios mokestinės priemonės derėjimą su mokesčių sistemos logika apskritai. Tačiau Komisijos ir Teisingumo Teismo praktikoje šis pateisinimas vertinamas labai ribojamai. Motyvai, kuriais remiamasi, turi būti būdingi mokesčių sistemai.
(98)
Graikijos valdžios institucijos nurodė, kad kiekvienų lošimo namų individualios aplinkybės skiriasi ir kad įėjimo kaina nustatoma atsižvelgiant į šias aplinkybes, turint omenyje, kad tikslas yra nustatyti kainą, kuri atgrasytų mažas pajamas gaunančius asmenis nuo azartinių lošimų.
(99)
Komisija negali sutikti su tokiais argumentais. Argumentas, kad kainos dydis yra nustatomas ir pateisinamas atsižvelgiant į kiekvienų lošimo namų aplinkybes, turint omenyje, kad tikslas yra atgrasyti mažas pajamas gaunančius asmenis nuo azartinių lošimų, negali būti suderinamas su aplinkybe, kad Mont Parnès ir Salonikų lošimo namai, už įėjimą imantys 6 EUR, abu yra netoli didelių gyventojų centrų. Jis neatitinka ir nuostatos, pagal kurią klientams aiškiai leidžiama įeiti nemokamai, jei valstybei yra vis vien pervedama 80 % kainos.
(100)
Komisija taip pat pažymi, kad nėra aišku, kodėl ši mažesnė kaina yra būtina būtent tiems, o ne kitiems lošimo namams. Graikijos valdžios institucijos nepaaiškino, kaip ekonomiškai apskaičiuoja mažesnę, 6 EUR įėjimo kainą, o ne kokio nors kito tarpinio dydžio kainą arba, darant prielaidą, kad iš tikrųjų egzistuoja ypatingos aplinkybės, kurios, pasak Graikijos, daugiausia yra susijusios su konkrečių lošimo namų geografine padėtimi, kodėl visi pagalbą gaunantys lošimo namai privalo už įėjimą imti tokį patį mokestį (pagal bendrą taisyklę, žr. pirmiau), o ne prie jų individualios padėties pritaikytą mokestį. Pavyzdžiui, jeigu teigiama, kad mažesnę įėjimo kainą pateisina kiekvienų lošimo namų geografinei padėčiai būdingi veiksniai, šie motyvai bet kuriuo atveju nebus taikomi Salonikų lošimo namams, nes atrodo, kad jiems šis vertinimas taikomas ne dėl jų geografinės padėties, bet atsižvelgiant į nacionalinę nuostatą, pagal kurią iš užsienio kapitalo įsteigtoms įmonėms leidžiama taikyti palankiausią vidaus įmonėms taikomą režimą. Todėl neatrodo, kad nustatant įėjimo į Salonikų lošimo namus kainą kada nors būtų buvę atsižvelgta į jų geografinę padėtį. Dar vienas pavyzdys: Korfu lošimo namai pradėjo imti 15 EUR už įėjimą po privatizavimo 2010 m. rugpjūčio mėn. Graikijos valdžios institucijos tinkamai nepaaiškino, kodėl nebetaikomos minėtos ypatingos aplinkybės ir kodėl nebereikia taikyti mažesnės įėjimo bilietų kainos.
(101)
Komisija daro išvadą, kad pasirinktinis nagrinėjamos priemonės pobūdis nėra pateisinamas sistemos pobūdžiu ar bendra struktūra. Komisija mano, kad ginčijama priemonė apima diskriminacijos elementą, pasireiškiantį mokesčio bazės sumažinimu, dėl kurio mokestinė lengvata taikoma atskirai nustatytiems lošimo namams, ir ši diskriminacija nėra pateisinama atitinkamos bendros Graikijos mokesčių sistemos logika.
(102)
Komisija daro išvadą, kad pasirinktinumo kriterijus taikant SESV 107 straipsnio 1 dalį yra įvykdytas.
V.1.4. Konkurencijos iškreipimas ir poveikis prekybai
(103)
Kad būtų laikoma valstybės pagalba, priemonė turi paveikti konkurenciją ir valstybių narių tarpusavio prekybą. Nepaisant pagalbos gavėjo teisinio statuso ar finansavimo šaltinių, šis kriterijus reiškia, kad priemonės gavėjas vykdo ūkinę veiklą.
(104)
Remiantis Teisingumo Teismo praktika, „vertinant, ar nacionalinę priemonę galima laikyti valstybės pagalba, neprivaloma konstatuoti, kad ši pagalba turėjo realios įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ar kad ji realiai iškraipė konkurenciją, o reikia tik išsiaiškinti, ar tokia pagalba gali daryti poveikį tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją. Ypač kai valstybės suteikta pagalba sustiprina įmonės padėtį, palyginti su kitomis Bendrijos vidaus prekyboje konkuruojančiomis įmonėmis, reikia manyti, kad pagalba turėjo įtakos šiai prekybai. … Be to, nebūtina, kad įmonė pagalbos gavėja pati dalyvautų Bendrijos vidaus prekyboje. Iš tikrųjų, kai valstybė narė įmonei suteikia pagalbą, šios įmonės veiklos mastai valstybės viduje gali būti išlaikyti arba išaugti, ir dėl to kitose valstybėse narėse įsikūrusių įmonių galimybės įeiti į šios valstybės narės rinką gali sumažėti (62).“ Pagal nusistovėjusią teismų praktiką (63), kad priemonė iškreiptų konkurenciją ir paveiktų valstybių narių tarpusavio prekybą, pakanka, kad pagalbos gavėjas vidaus rinkoje konkuruotų su kitomis įmonėmis konkurencijai atvirose rinkose (64). Komisijos nuomone, šiuo atveju teismų praktikoje nustatytos sąlygos yra įvykdytos dėl toliau nurodytų priežasčių.
(105)
Ginčijama priemone sumažinami mokesčiai, kuriuos pagalbos gavėjai turėtų mokėti, palyginti su kitais Graikijos lošimo namais, ir taip jų lyginamoji finansinė padėtis tampa stipresnė, o jų investicijų pelningumas - didesnis, nei būtų, jeigu jis būtų grindžiamas vien jų pačių pranašumais.
(106)
Kaip minėta, pagal nusistovėjusią teismų praktiką kriterijus, kad pagalba turi galėti paveikti prekybą, yra įvykdytas, jeigu jos gavėja įmonė vykdo ūkinę veiklą, apimančią valstybių narių tarpusavio prekybą. Siekiant padaryti išvadą, kad yra paveikiama Europos vidaus prekyba, pakanka, kad pagalba stiprintų įmonės padėtį, palyginti su kitų Europoje prekybos srityje su ja konkuruojančių įmonių padėtimi. Pagalbos dydis gali būti palyginti mažas, jos gavėjas gali būti nedidelė įmonė arba jos Europos rinkos dalis gali būti labai maža, be to, gali būti, kad pagalbos gavėjas neeksportuoja arba eksportuoja beveik visą savo produkciją už Europos rinkos ribų, - nė viena iš šių aplinkybių nekeičia padarytos išvados (65).
(107)
Graikija teigia, kad lošimo namų padėtis ir atstumas tarp jų reiškia, kad kiekvieni lošimo namai tenkina vietos rinkos poreikius, ir todėl priemonė negali iškreipti konkurencijos ar paveikti valstybių narių tarpusavio prekybos. Tačiau, remiantis teismų praktika, nėra ribos, pagal kurią būtų galima nustatyti faktinį ar galimą poveikį konkurencijai ir valstybių narių tarpusavio prekybai, ir todėl šis 107 straipsnio 1 dalies taikytinumo kriterijus nepriklauso nuo teikiamų paslaugų vietos ar regioninio pobūdžio ar atitinkamos veiklos srities masto (66).
(108)
Graikija taip pat teigė, kad azartinių lošimų rinka nėra suderinta tarp valstybių narių, todėl jos gali ją laisvai reguliuoti nacionaliniu lygmeniu. Graikija remiasi Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią leidžiama riboti bendrą azartinių lošimų rinką, siekiant apsaugoti vartotojus nuo sukčiavimo ir nusikalstamumo (67).
(109)
Komisija visiškai paiso valstybių narių teisės nustatyti savo azartinių lošimų politikos tikslus, jei bet kokie laisvės teikti paslaugas apribojimai yra tinkami numatytiems tikslams pasiekti, neviršija to, kas yra būtina šiems tikslams pasiekti ir yra taikomi nediskriminuojant. Tačiau Komisija nesutinka, kad darytina išvada, jog nagrinėjama priemonė negali riboti konkurencijos ir neturi poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai.
(110)
Šiame sektoriuje paprastai veikia tarpusavyje konkuruojančios tarptautinės viešbučių grupės (68), kurių sprendimams investuoti į lošimo namus ar kitą viešbučių verslą priemonė gali turėti poveikį, nes ji turi poveikį lyginamajam grupių ir jų investicijų pelningumui. Lošimo namai dažnai yra įsikūrę turistinėse vietovėse, o tai rodytų, kad lošimo namų buvimas gali būti turistų traukos centras, skatinantis apsilankyti Graikijoje. Už lošimo namus Graikijoje atsakinga Turizmo ministerija. Komisija taip pat pažymi, kad egzistuoja tam tikras klientų tarptautinis judumas. Be to, lošimo namų paslaugos teikiamos tarptautinėje aplinkoje, pavyzdžiui, lošimo namai teikia tokias paslaugas kruiziniuose laivuose, plaukiančiuose iš Graikijos į Italiją ir kitais maršrutais. Apskritai lošti azartinius lošimus norintys asmenys gali pasirinkti tai daryti lošimo namuose arba internetu. Internetiniai azartiniai lošimai yra tarptautinis verslas, o azartinių lošimų lošėjai Graikijoje gali gauti kitų valstybių narių operatorių teikiamas šio pobūdžio paslaugas. Iš tikrųjų dėl internetinių azartinių lošimų priimtas Graikijos minėtas teismo sprendimas (žr. 108 punktą). Graikijos valdžios institucijos ginčijo konkurencijos su kitomis sprendime pradėti procedūrą nurodytomis azartinių lošimų formomis galimybę, pažymėjusios, kad azartiniai lošimai internetu šiuo metu Graikijoje yra neteisėti. Tačiau, nepaisant esamos teisinės padėties Graikijoje, Graikijos valdžios institucijos pačios pripažino, kad internetinių azartinių lošimų „mastas tapo nekontroliuojamas“ (69). Taip pat reikėtų pasiremti 2006 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimu C-65/05, Komisija prieš Graikiją, kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad Įstatymas 3037/2002, kuriuo Graikijoje siekta uždrausti azartinius lošimus internetu, nepagrįstai kliudo įsisteigimo laisvei ir laisvei teikti paslaugas (70).
(111)
Be to, visuotinė ekonomikos krizė turi įtakos vartotojų įpročiams ir disponuojamoms pajamoms, kurios skiriamos laisvalaikiui, pvz., lošimo namų paslaugoms. Šiomis konkrečiomis aplinkybėmis įėjimo kainų skirtumai netgi dar labiau iškreipia vartotojų pasirinkimą, todėl labiau tikėtina, kad gali iškreipti konkurenciją lošimo namų rinkoje.
(112)
Valdžios institucijos ir Mont Parnès teigė, kad, net jeigu būtų pripažinta, jog sumažinta 6 EUR įėjimo kaina galėjo arba dar galės turėti įtakos užsienio įmonės sprendimui investuoti į Graikijoje esančius lošimo namus, užsienio įmonė visada galės pasinaudoti įstatymo galią turinčiu Dekretu Nr. 2687/1953; Komisija pažymi, kad dekretas nėra taikomas savaime, ir iš tikrųjų pagal jį pagalbą gaunantiems lošimo namams taikomas palankesnis vertinimas (t. y. mažesnė, 6 EUR įėjimo kaina) galėtų būti taikomas ir kitoms įmonėms. Todėl ši priemonė gali dar labiau skatinti nagrinėjamą mokestinę diskriminaciją. Be to, Komisija pažymi, kad nors įstatymo galią turinčiu Dekretu Nr. 2687/1953 galėjo remtis kiti lošimo namai, jeigu būtų pasitelkę užsienio kapitalą ir laiku pateikę ieškinį, šio dekreto taikymas priklauso nuo specifinių savavališkų taisyklių, dėl kurių jis tampa pasirinktine priemone. Vienintelis kitas Komisijai pateiktas galimo minėto įstatymo taikymo pavyzdys buvo susijęs su Siro lošimo namais, pateikusiais ieškinį, tačiau paskui jo atsisakiusiais, nes jis buvo pateiktas jau po to, kai užsienio kapitalas buvo importuotas, o ne prieš tai.
(113)
Be to, kai Mont Parnès lošimo namai buvo privatizuoti, pardavimo sutartyje buvo konkrečiai numatyta galimybė išduoti licenciją dar vieniems to paties regiono lošimo namams. Aišku, kad investicijos į tokią veiklą priklausytų nuo konkurencijos su esamu veiklos vykdytoju sąlygų. Kadangi negalima atmesti, kad lošimo namai gali konkuruoti su panašiomis kitų valstybių narių įmonėmis, šį SESV 107 straipsnio 1 dalies reikalavimą reikia laikyti įvykdytu.
(114)
Komisija daro išvadą, kad ginčijama priemonė gali iškreipti konkurenciją ir paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, potencialiai pagerindama pagalbos gavėjų, tiesiogiai vykdančių ūkinę veiklą ir privalančių Graikijoje mokėti šį įėjimo į lošimo namus mokestį, veiklos sąlygas.
V.1.5. Išvada
(115)
Komisija daro išvadą, kad pagalbos buvimo kriterijai pagal SESV 107 straipsnį yra įvykdyti ir kad priemonė yra valstybės pagalba mažesnį įėjimo mokestį imantiems lošimo namams. Šie lošimo namai yra Mont Parnès, Korfu, Salonikų ir Rodo lošimo namai. Komisija supranta, kad Rodo lošimo namai jau nebegauna pagalbos, nes po privatizavimo 1999 m. balandžio mėn. nebeima mažesnio mokesčio už įėjimą. Komisija mano, kad nei Graikijos valdžios institucijos, nei Mont Parnès nepateikė jokių argumentų, kurių pakaktų tokiai išvadai pakeisti.
V.2. Pagalbos suderinamumas
(116)
Kaip nurodyta sprendime pradėti procedūrą, Komisija mano, kad priemonė neatitinka nė vienos iš SESV 106 ar 107 straipsniuose nustatytų išimčių taikymo reikalavimų.
(117)
Iki šiol Graikija teigė, kad valstybės pagalba neteikiama, ir nepateikė jokių argumentų, kuriais įrodytų, kodėl ši pagalba galėtų būti suderinama.
(118)
Kaip paaiškinta, Komisija pripažįsta valstybių narių teisę savo teritorijoje reguliuoti azartinius lošimus laikantis ES teisės ir pripažįsta, kad tokio pobūdžio reguliavimas, kuriuo siekiama kontroliuoti azartinius lošimus ir nuo jų atgrasyti, yra teisėtas viešosios tvarkos tikslas. Tačiau net jeigu pagalba ir būtų teikiama tokiu tikslu, Komisija nemano, kad dėl to jai būtų taikoma SESV 106 straipsnio 2 dalis. Tačiau bet kuriuo atveju, kaip pažymėta pirmiau, argumentas, kad priemone siekiama atgrasyti nuo azartinių lošimų, negali būti suderinamas su aplinkybe, kad 6 EUR už įėjimą imantys lošimo namai apima tuos, kurie yra arčiausiai pagrindinių Graikijos apgyvendinimo centrų. Jis nedera ir su aiškia nuostata, pagal kurią lošimo namams leidžiama klientus įleisti nemokamai, jei valstybei vis vien pervedama 80 % įėjimo kainos.
(119)
SESV 107 straipsnio 2 dalyje nustatytos išimtys atskiriems vartotojams teikiamai socialinio pobūdžio pagalbai, pagalbai, kuria siekiama atitaisyti gaivalinių nelaimių ar kitų ypatingų įvykių sukeltą žalą, ir tam tikroms Vokietijos Federacinės Respublikos vietovėms teikiamai pagalbai šiuo atveju netaikomos.
(120)
Netaikoma ir 107 straipsnio 3 dalies a punkte nustatyta išimtis, pagal kurią leidžiama skatinti menkai išsivysčiusių regionų, kuriuose yra neįprastai žemas gyvenimo lygis arba didelis nedarbas, ekonominę plėtrą, nes vertinama priemonė nesiejama su sąlyga pagalbos gavėjams vykdyti tam tikrą veiklą ypatingoje padėtyje atsidūrusiuose regionuose (71).
(121)
Ginčijamos priemonės taip pat negalima laikyti skatinančia Europos interesams svarbaus projekto vykdymą arba skirta dideliems Graikijos ekonomikos sutrikimams atitaisyti, kaip numatyta 107 straipsnio 3 dalies b punkte. Jos tikslas taip pat nėra remti kultūrą ir išsaugoti paveldą, kaip numatyta 107 straipsnio 3 dalies d punkte.
(122)
Galiausiai ginčijamą priemonę reikia išnagrinėti atsižvelgiant į 107 straipsnio 3 dalies c punktą, kuriame numatytas leidimas pagalbai, skirtai tam tikrų rūšių ekonominei veiklai arba tam tikrų ekonomikos sričių plėtrai skatinti, jeigu ši pagalba netrikdo prekybos sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui. Tačiau reikia pažymėti, kad ginčijamos priemonės atvejis nepriskirtinas nė prie vieno iš atvejų, kuriems esant Komisija pripažino, kad šis punktas yra taikomas, ir jai netaikomos jokios gairės ar nuostatos, kuriomis apibrėžiamos aplinkybės, kurioms esant tam tikrų rūšių pagalba gali būti laikoma suderinama su vidaus rinka.
(123)
Ginčijama priemonė yra pagalba veiklai, kuria dirbtinai sustiprinama tam tikrų įmonių konkurencinė padėtis kitų panašių įmonių atžvilgiu ir kuriai nenustatyta sąlyga, kad pagalbos gavėjai atliktų kokius nors konkrečius veiksmus, kuriais būtų siekiama bendro intereso politikos tikslų.
(124)
Visų pirma ginčijama priemone suteiktas pranašumas nėra susijęs su investicijomis, darbo vietų kūrimu ar konkrečiais projektais. Pagal šią priemonę atitinkamos įmonės tiesiog atleidžiamos nuo mokesčių, kuriuos paprastai privalo mokėti panašios įmonės, ir todėl ją reikia laikyti pagalba veiklai. Pagal bendrą taisyklę pagalba veiklai neatitinka 107 straipsnio 3 dalies c punkto kriterijų, nes dėl jos sektoriuose, kuriuose ji teikiama, iškreipiama konkurencija, ir kartu dėl savo pobūdžio ja negali būti siekiama kurio nors iš minėtoje nuostatoje nustatytų tikslų (72). Nors išimties tvarka tokia pagalba gali būti teikiama regionuose, neatitinkančiuose SESV 107 straipsnio 3 dalies c punkto išimties taikymo reikalavimų, ir nors kai kurie Graikijos regionai gali šiuos reikalavimus atitikti, Komisijai kyla rimtų abejonių dėl to, ar kriterijai, pagal kuriuos pagalbą veiklai būtų galima laikyti suderinama, šioje byloje yra įvykdyti. Pagal nusistovėjusią Komisijos praktiką tokios pagalbos negalima laikyti suderinama su vidaus rinka, nes ja nepadedama plėtoti jokios veiklos ar ekonomikos sričių, jos laikas nėra ribotas, nenumatyta ją laipsniškai mažinti ir ji nėra proporcinga tam, kas yra būtina konkrečiai prastai atitinkamų regionų ekonominei padėčiai ištaisyti.
(125)
Darytina išvada, kad vertinama priemonė yra nesuderinama su bendrąja rinka.
V.3. Pagalbos teisėtumas
(126)
Kaip nurodyta sprendime pradėti procedūrą, pirmieji veiksmai, dėl kurių atsirado lošimo namų mokestinė diskriminacija, atlikti 1994 ir 1995 m., todėl Komisija svarstė, ar visa priemonė yra „esama pagalba“ pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį.
(127)
Mokestinė diskriminacija nustatyta neteisėtai, t. y. ES valstybės pagalbos tikslais, 1995 m., kai Graikijos valdžios institucijos nusprendė leisti kai kuriems lošimo namams netaikyti bendros iš Įstatymo Nr. 2206/1994 ir 1995 m. ministro sprendimo kylančios taisyklės. Visų pirma Graikijos valdžios institucijos Mont Parnès, Korfu ir Rodo lošimo namams leido vietoj įprastos 15 EUR kainos toliau taikyti mažesnę, 6 EUR įėjimo kainą, o 1995 m. jos 1953 m. įstatymo galią turinčiu dekretu dėl užsienio kapitalo šį palankesnį režimą pradėjo taikyti ir Salonikų lošimo namams. Įprastą 15 EUR kainą nustatė ir iš tikrųjų ją taikė kiti penki privatūs lošimo namai, įsteigti 1995 m. ir licencijuoti pagal Įstatymą Nr. 2206/1994. Be to, pagal Įstatymą Nr. 3139/2003 mažesnė 6 EUR įėjimo kaina buvo specialiai išlaikyta Mont Parnès ir Korfu lošimo namams, todėl mokestinė diskriminacija buvo neteisėtai taikoma toliau ir patvirtinta. Salonikų lošimo namai dėl diskriminacijos gauna naudą, nes yra vertinami taip pat kaip Mont Parnès ir Korfu lošimo namai, tai patvirtinta Prezidento dekretu Nr. 290/1995, išleistu pagal 1953 m. įstatymą, kaip paaiškinta pirmiau. Salonikų lošimo namams taikoma tvarka yra glaudžiai susijusi su Mont Parnès ir Korfu lošimo namams taikyta tvarka. Graikijos valdžios institucijos pranešė, kad po 1995 m. buvo iškeltas įėjimo kainos klausimas ir Salonikų lošimo namų valdytojas pateikė prašymą įėjimo į Salonikų lošimo namus kainą nustatyti tokią pačią kaip į Mont Parnès, t. y. 6 EUR; gavus Valstybės teisės tarybos išvadą (išvada Nr. 631/1997), šis prašymas buvo patenkintas (73). Todėl galima daryti prielaidą, kad, jeigu 2003 m. Mont Parnès ir Korfu lošimo namai būtų buvę pradėti vertinti kitaip ir jiems būtų tekę už įėjimą imti 15 EUR, būtų pasikeitęs ir Salonikų lošimo namų vertinimas. Tačiau taip neįvyko, ir pagal nacionalines taisykles ir toliau buvo diskriminuojama mokesčių požiūriu.
(128)
Komisijai nebuvo pranešta nė apie vieną iš pirmiau aprašytų konkretiems lošimo namams naudingų priemonių ir nė vienai iš jų Komisija nepritarė, bent jau tikrai ne pagal ES valstybės pagalbos taisykles.
(129)
Procedūrų reglamento (74) 15 straipsnyje nurodyta, kad Komisijos įgaliojimams susigrąžinti pagalbą taikomas dešimties metų senaties terminas. Senaties terminas skaičiuojamas nuo neteisėtos pagalbos skyrimo jos gavėjui dienos, ją skyrus kaip atskirą pagalbą arba pagal pagalbos schemą. Senaties termino eiga nutrūksta, jeigu Komisija arba Komisijos prašymu valstybė narė imasi veiksmų dėl neteisėtos pagalbos. Nutrūkus senaties termino eigai, jis pradedamas skaičiuoti iš naujo. Senaties termino eiga sustabdoma, kol Komisijos sprendimas yra nagrinėjamas Teisingumo Teisme. Bet kokia pagalba, kurios išieškojimo senaties terminas yra pasibaigęs, laikoma „esama pagalba“. Tačiau pagal to paties reglamento 1 straipsnio c punktą visi „esamos pagalbos“ pakeitimai laikomi „nauja pagalba“.
(130)
Komisija pažymi, kad pagal ES teismų praktiką „Reglamento dėl valstybės pagalbos procedūros 15 straipsnyje numatytas senaties terminas … niekaip neišreiškia bendro principo, pagal kurį nauja pagalba paverčiama esama pagalba, ir tik draudžiama išieškoti daugiau nei prieš 10 metų, skaičiuojamų nuo tada, kai Komisija pirmą kartą ėmėsi veiksmų, suteiktą pagalbą“ (75).
(131)
Šioje byloje Komisija nesiėmė veiksmų ir Graikija neveikė paprašyta Komisijos iki 2009 m. Komisija veiksmų ėmėsi2009 m. spalio 21 d., kai nusiuntė Graikijai skundą ir paprašė jos patikslinti nurodytus klausimus.
(132)
Todėl bet kokia pagal šią priemonę 1999 m. spalio 21 d. arba vėliau (t. y. dešimt metų iki Komisijai nusiunčiant skundą Graikijos valstybei ir paprašius informacijos) suteikta pagalba yra nauja ir neteisėta pagalba, įgyvendinta apie ją iš anksto nepranešus ir Komisijai nepriėmus dėl jos sprendimo, ir jai taikomas Procedūrų reglamento 15 straipsnis, susijęs su išieškojimu, kaip išsamiau paaiškinta toliau.
V.4. Apskaičiavimas ir susigrąžinimas
(133)
Ginčijama priemonė įgyvendinta apie ją iš anksto nepranešus Komisijai pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį. Todėl ši priemonė yra neteisėta pagalba.
(134)
Procedūrų reglamento 14 straipsnyje nurodyta, kad, jeigu neteisėtai suteikta valstybės pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka, pagalbą reikia susigrąžinti iš jos gavėjo, nebent tai prieštarautų bendrajam teisės principui. Pagalbos susigrąžinimu siekiama atkurti konkurencinę padėtį, buvusią iki pagalbos suteikimo, kiek tai yra įmanoma. Nei Graikijos valdžios institucijų, nei Mont Parnès pateikti argumentai nesuteikia pagrindo nukrypti nuo šio bendrojo principo.
(135)
Procedūrų reglamento 14 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui“. Teisingumo Teismo ir pačios Komisijos sprendimų priėmimo praktikoje visų pirma nustatyta, kad nurodymas susigrąžinti pagalbą pažeistų bendrąjį ES teisės principą, jeigu savo veiksmais Komisija leido pagalbos gavėjui turėti teisėtą lūkestį, kad pagalba buvo suteikta laikantis ES teisės (76).
(136)
Savo sprendime byloje Forum 187 (77) Teisingumo Teismas nurodė, „kad teisė remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu taikoma kiekvienam asmeniui, esančiam padėtyje, kuri leidžia manyti, jog Bendrijos institucija sukėlė jam pagristų vilčių. Tačiau niekas negali remtis šio principo pažeidimu, jei administracija nesuteikė tikslių garantijų. … jei atidus ir pakankamai informuotas ūkio subjektas galėjo numatyti, jog Bendrijos priemonės priėmimas gali paveikti jo interesus, jis negali remtis šiuo principu priėmus tą priemonę“.
(137)
Graikijos valdžios institucijos ir Mont Parnès lošimo namai teigė, kad bet koks pagalbos susigrąžinimas šiuo atveju prieštarautų pagrįsto piliečio pasitikėjimo principui, atsižvelgiant į Graikijos valstybės tarybos pagal nacionalinę teisę priimtą sprendimą; Komisija pažymi, kad pagal minėtą teismų praktiką tai yra nacionalinės institucijos nacionalinis veiksmas, o ne ES institucijos veiksmas. Be to, Valstybės tarybos sprendimas buvo grindžiamas vien nacionaline teise ir jame nenagrinėtas joks valstybės pagalbos klausimas ar priemonės laikymas valstybės pagalba. Todėl Komisija negali atsisakyti susigrąžinimo remdamasi tokiais argumentais.
(138)
Graikija ir Mont Parnès lošimo namai teigė, kad Lutrakio lošimo namai delsė paduoti Komisijai skundą, todėl pažeidė principą, kad teise negalima piktnaudžiauti; Komisija pažymi, kad skundo pateikėjo delsimas bet kuriuo atveju negali būti kliūtis susigrąžinti neteisėtą pagalbą, turint omenyje Procedūrų reglamento 15 straipsnyje nustatytą dešimties metų senaties terminą.
(139)
Todėl Komisija negali sutikti su Graikijos valdžios institucijų ir Mont Parnès lošimo namų argumentais dėl išimties tvarka taikomo atsisakymo susigrąžinti pagalbą.
(140)
Kaip paaiškinta šiame sprendime, 1994 ir 1995 m. nacionalinėmis priemonėmis nustatytas reikalavimas pervesti valstybei 80 % įėjimo kainos ir standartinė 15 EUR įėjimo į visus lošimo namus bilieto kaina. Tačiau nei reikalavimas pervesti 80 % kainos, nei standartinė 15 EUR kaina nebuvo taikoma pagalbą gavusiems lošimo namams, nors abu šie reikalavimai nuo 1995 m. buvo taikomi visiems kitiems lošimo namams ir nuo tada buvo įgyvendinami praktiškai (visi privatūs lošimo namai 1995 arba 1996 m. buvo licencijuoti ir visi, išskyrus Salonikų lošimo namus, pradėjo tuo metu įgyvendinti priemonę). Kadangi dėl skirtingų įėjimo bilietų kainų atsirandanti mokestinė diskriminacija ir susiję 80 % mokėjimai valstybei iš tikrųjų prasidėjo 1995 m., galima laikyti, kad pagalba pradėta teikti 1995 m.
(141)
Atsižvelgdama į šio sprendimo V.3 skyriuje „Pagalbos teisėtumas“ padarytą išvadą Komisija mano, kad Procedūrų reglamento 15 straipsnyje nustatytas dešimties metų senaties terminas neleidžia susigrąžinti iki 1999 m. spalio 21 d. suteiktos pagalbos.
(142)
Susigrąžintina suma turi būti apskaičiuojama remiantis tuo, kad, kaip paaiškinta šiame sprendime (taip pat žr. 85 punktą), Graikijos valstybė atsisakė pajamų iš valstybinių lošimo namų, sudarančių 7,20 EUR už vieną įėjimo bilietą, o tai yra privačių lošimo namų valstybei pervedamo 12 EUR mokesčio nuo įėjimo kainos ir valstybinių lošimo namų valstybei pervedamo 4,80 EUR mokesčio nuo įėjimo kainos skirtumas.
(143)
Tačiau apskaičiuojant iš kiekvienų lošimo namų susigrąžintiną sumą, reikia atsižvelgti į tam tikrus aspektus, susijusius su konkrečių lošimo namų padėtimi, kaip paaiškinta toliau:
-
kaip paaiškinta šiame sprendime, reikalavimas 80 % įėjimo bilieto kainos pervesti valstybei nustatytas 1995 m. ministro sprendimu ir taikomas Korfu ir Mont Parnès lošimo namams nuo jų licencijavimo dienos pagal Įstatymą Nr. 2206/1994, t. y. 2003 m. pagal Įstatymą Nr. 3139/2003. Tačiau nuo 2000 m. pabaigos ir iki jų licencijavimo 2003 m. ETA ėmė savanoriškai pervedinėti valstybei 80 % įėjimo bilieto kainos (bilieto kaina buvo 6 EUR) (78). Iš šios informacijos, kurią pateikė Graikijos valdžios institucijos, ir atsižvelgiant į visas kitas pastabas, kurias norėtų pateikti Graikijos valdžios institucijos (patvirtinančias arba paneigiančias pirmiau pateiktą informaciją), galima spręsti, kad iki 2000 m. nebuvo mokamas net ir mažesnis mokestis nuo įėjimo kainos (80 % 6 EUR mokesčio). Todėl pirmuoju laikotarpiu (nuo 1999 m. spalio 21 d. iki 2000 m. pabaigos) susigrąžintina suma turi būti apskaičiuota naudojant 12 EUR sumą, t. y. visą privačių lošimo namų mokestį, mokamą tuo laikotarpiu, kai valstybiniai lošimo namai išvis nemokėjo jokio mokesčio, ir padauginant šią sumą iš bilietų, išduotų per tą laikotarpį, skaičiaus,
-
Salonikų lošimo namams licencija išduota 1995 m. pagal Įstatymą Nr. 2206/1994 (79). Reikalavimas pervesti valstybei 80 % įėjimo bilieto kainos Salonikų lošimo namams taikomas nuo licencijavimo momento 1995 m. Salonikų lošimo namai ėmė sumažintą 6 EUR įėjimo mokestį, kurį taikė Mont Parnès ir Korfu lošimo namai. Todėl iš Salonikų lošimo namų susigrąžintina suma turėtų būti apskaičiuojama padauginant nuo 1999 m. spalio 21 d. išduotų bilietų skaičių iš 7,20 EUR,
-
Rodo lošimo namai licencijuoti 1996 m. pagal Įstatymą Nr. 2206/1994. Tuo metu jie pradėjo imti 6 EUR už įėjimo bilietą, tačiau po 1999 m. balandžio mėn. privatizavimo pakeitė kainą į 15 EUR. Iš vykstant oficialiam tyrimui pateiktų pastabų Komisija supranta, kad Rodo lošimo namai po 1999 m. balandžio mėn. privatizavimo nebebuvo pagalbos gavėjai, todėl susigrąžinti pagalbą iš šių lošimo namų nebegalima dėl Procedūrų reglamento 15 straipsnyje nustatyto senaties termino.
(144)
Komisija neturi pakankamai duomenų, kad galėtų tiksliai apskaičiuoti iš kiekvienų pagalbą gavusių lošimo namų susigrąžintinas sumas. Tačiau jokia ES teisės nuostata, nurodant sugrąžinti nesuderinama su bendrąja rinka pripažintą pagalbą, neįpareigoja Komisijos nustatyti tikslią susigrąžintinos pagalbos sumą. Komisijos sprendime pakanka pateikti informaciją, iš kurios valstybė narė ir pagalbą gavusi įmonė galėtų pačios be didelių sunkumų nustatyti šią sumą. Todėl Komisija gali teisėtai apsiriboti pripažinimu, kad yra pareiga sugrąžinti nagrinėjamą pagalbą, ir palikti nacionalinėms institucijoms apskaičiuoti tikslias susigrąžintinas sumas, remiantis Komisijos sprendime pateiktomis rekomendacijomis.
(145)
Remdamasi valstybės narės pateikta informacija, Komisija toliau pateikia būtinas susigrąžinimo rekomendacijas.
(146)
Toliau pateiktoje lentelėje bendrai apžvelgiamas kiekvienų lošimo namų kasmet išduotų bilietų skaičius (kaip nurodyta lentelėje, pateikta informacija nėra išsami) ir pirminė iš kiekvienų lošimo namų susigrąžintinų sumų sąmata, atsižvelgiant į visas papildomas pastabas, kurias Graikija gali norėti pateikti, pati apskaičiavusi susigrąžintinas sumas.
Numanomas kiekvienų lošimo namų išduotų bilietų skaičius
METAI
LOŠIMO NAMAI
Mont Parnès
Korfu
Salonikų
Rodo
1999
(1999 10 22- 1999 12 31)
Trūksta informacijos
[…] (80)
(…)
[…] (81)
2000
Trūksta informacijos
(…)
(…)
(…)
2001
Trūksta informacijos
(…)
(…)
(…)
2002
Trūksta informacijos
(…)
(…)
(…)
2003
Trūksta informacijos iki 2003 m. gegužės 1 d.
Nuo 2003 m. gegužės 1 d.:
(…)
(…)
(…)
(…)
2004
(…)
(…)
(…)
(…)
2005
(…)
(…)
(…)
(…)
2006
(…)
(…)
(…)
(…)
2007
(…)
(…)
(…)
(…)
2008
(…)
(…)
(…)
(…)
2009 (iki 10 22):
(…)
(…)
(…)
(…)
Iš viso iki 2009 10 22
(…)
(…)
(…)
(…)
Bilietai, išduoti po 2009 10 22
Trūksta informacijos
Trūksta informacijos
Trūksta informacijos
Trūksta informacijos
Pirminė iš kiekvienų lošimo namų susigrąžintinos sumos sąmata
(’000 000 EUR, apvalinant)
Mont Parnès
Korfu
Salonikų
Rodo
Algoritmas ir apskaičiavimas
1999 10 22-2000 m. (82):
bilietų skaičius
(x1) × 12 = A1
1999 10 22-2000 m.:
bilietų skaičius
([…] bilietai) × 12 = A2 ([…] EUR)
1999 10 22-2009 10 22:
bilietų skaičius
([…] bilietai) × 7,20 = AB3 ([…] EUR)
netaikoma
2000 m.-2009 10 22:
bilietų skaičius
(y1) × 7,20 = B1
2000 m.-2009 10 22:
bilietų skaičius
([…] bilietai) × 7,20 = B2 ([…] EUR)
Nuo 2009 10 22 iki dabar:
bilietų skaičius
(z1) × 7,20 = C1
Nuo 2009 10 22 iki dabar:
bilietų skaičius
(z2) × 7,20 = C2
Nuo 2009 10 22 iki 2010 08 30 (83):
bilietų skaičius
(z3) × 7,20 = C3
Visa susigrąžintina suma
A1 + B1 + C1
Turi būti apskaičiuota
A2 + B2 + C2
Turi būti apskaičiuota
AB3 + C3
Turi būti apskaičiuota
netaikoma
Visa susigrąžintina suma
Turi būti apskaičiuota
(147)
Komisija dar pažymi, kad SESV 108 straipsnio 3 dalis turi stabdomąjį poveikį. Komisija negavo informacijos, kad nuo sprendimo pradėti procedūrą ginčijamos priemonės taikymas būtų sustabdytas. Todėl darytina prielaida, kad Graikijos valdžios institucijos nuolat įgyvendino priemonę ir įgyvendina ją iki šiol (84). Graikija turėtų susigrąžinti visą iki šio sprendimo priėmimo gavėjui suteiktą pagalbą. Komisija pažymi, kad po privatizavimo 2010 m. rugpjūčio mėn. Korfu lošimo namai nebeėmė 6 EUR įėjimo mokesčio ir pakeitė jį 15 EUR mokesčiu. Todėl apskaičiuojant susigrąžintiną sumą reikėtų atsižvelgti tik į laikotarpį iki 2010 m. rugpjūčio mėn.
(148)
Atsižvelgdama į pateiktus argumentus, Komisija turėtų nurodyti Graikijai susigrąžinti nesuderinamą valstybės pagalbą, neteisėtai suteiktą jos gavėjams. Komisija pažymi, kad Graikija nuo šio sprendimo priėmimo dienos privalo panaikinti visas pagal vertinamą priemonę tebetaikomas mokesčių lengvatas.
(149)
Kalbant apie ateitį, Graikija nurodė nagrinėjanti galimybę pakeisti lošimo namų kainų nustatymo politiką, kad būtų panaikinta lošimo namų diskriminacija. Pasak Graikijos, priėmus šiuos naujus teisės aktus, vertinama priemonė nebebus taikoma. Tačiau Graikija Komisijai nepranešė apie jokią šia kryptimi padarytą pažangą ar iš tikrųjų padarytus pakeitimus. Komisija mano, kad tokio pobūdžio naujų teisės aktų priėmimas yra labai svarbus Graikijos lošimo namų diskriminacijos problemai išspręsti ir ragina Graikija nedelsiant imtis būtinų veiksmų.
VI. IŠVADA
(150)
Atsižvelgdama į pateiktus svarstymus, reikšmingą teismų praktiką ir bylos ypatybes, Komisija mano, kad ginčijama priemonė, kurią sudaro mokestinė diskriminacija tam tikrų lošimo namų naudai, kurią Graikijos valdžios institucijos įgyvendino, vienu metu taikydamos įvairias nuostatas, ir pagal kurią:
-
nustatyta vienoda 80 % įėjimo bilietų kainos rinkliava, ir
-
valstybiniams ir privatiems lošimo namams nustatytos skirtingos reguliuojamosios kainos, t. y. 6 EUR valstybiniams ir 15 EUR privatiems lošimo namams,
reiškia valstybės pagalbą, kaip apibrėžta SESV 107 straipsnio 1 dalyje. Komisija taip pat konstatuoja, kad ginčijama priemonė įgyvendinta pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalį, todėl yra neteisėta valstybės pagalba.
(151)
Komisija pažymi, kad pagal Procedūrų reglamento 14 straipsnį iš pagalbos gavėjo galima susigrąžinti bet kokią neteisėtą pagalbą, todėl ji įpareigos Graikiją susigrąžinti iš kiekvienų lošimo namų jų gautą neteisėtą pagalbą. Komisija pažymi, kad dėl Procedūrų reglamento 15 straipsnyje nustatyto dešimties metų senaties termino nebegalima susigrąžinti bet kokios iki 1999 m. spalio 21 d. suteiktos pagalbos. Šio sprendimo priėmimo dieną Graikija turėtų nutraukti visų pagal priemonę, kuriai taikomas šis sprendimas, tebetaikomų mokesčių lengvatų taikymą,
PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
1 straipsnis
Valstybės pagalba, kurią sudaro mokestinė diskriminacija tam tikrų lošimo namų naudai, kurią Graikija įgyvendino, vienu metu taikydama įvairias nuostatas, ir pagal kurią:
-
nustatyta vienoda 80 % įėjimo bilietų kainos rinkliava, ir
-
valstybiniams ir privatiems lošimo namams nustatytos skirtingos reguliuojamosios kainos, t. y. 6 EUR valstybiniams ir 15 EUR privatiems lošimo namams,
suteikta neteisėtai, pažeidžiant Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 3 dalį ir yra nesuderinama su vidaus rinka, nes dėl jos pagalbos gavėjai Regency Casino Mont Parnès, Regency Casino Thessaloniki ir Korfu lošimo namai (suprantant, kad Rodo lošimo namai 1999 m. balandžio mėn. jau nebebuvo pagalbos gavėjai) įgijo nepagrįstą konkurencinį pranašumą.
2 straipsnis
1. Graikija iš pagalbą gavusių lošimo namų susigrąžina 1 straipsnyje nurodytą nesuderinamą pagalbą, suteiktą nuo 1999 m. spalio 21 d.
2. Nuo susigrąžintinų sumų nuo dienos, kai jos buvo suteiktos pagalbos gavėjui, iki faktinio jų susigrąžinimo skaičiuojamos palūkanos.
3. Palūkanos apskaičiuojamos pagal Komisijos reglamento (EB) Nr. 794/2004 (85) V skyriaus nuostatas.
4. Nuo šio sprendimo priėmimo dienos Graikija panaikina visą tebesamą mokestinę diskriminaciją, atsiradusią dėl 1 straipsnyje nurodytos pagalbos.
3 straipsnis
1. 1 straipsnyje nurodyta pagalba susigrąžinama nedelsiant ir veiksmingai.
2. Graikija užtikrina, kad šis sprendimas būtų įgyvendintas per keturis mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos.
4 straipsnis
1. Per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos Graikija pateikia Komisijai tokią informaciją:
a)
pagalbos gavėjų, gavusių pagalbą pagal 1 straipsnyje nurodytą schemą, sąrašą ir visą kiekvieno iš jų pagal ginčijamą priemonę gautos pagalbos sumą, apskaičiuotą laikantis šiame sprendime pateiktų rekomendacijų;
b)
bendrą sumą (pagrindinę sumą ir palūkanas), kuri turi būti susigrąžinta iš kiekvieno pagalbos gavėjo;
c)
išsamų priemonių, kurių jau imtasi ir kurių planuojama imtis, kad būtų įvykdytas šis sprendimas, aprašymą;
d)
dokumentus, įrodančius, kad pagalbos gavėjui nurodyta grąžinti pagalbą.
2. Graikija informuoja Komisiją apie nacionalinių priemonių, kurių imtasi šiam sprendimui įgyvendinti, pažangą iki visiško 1 straipsnyje nurodytos pagalbos susigrąžinimo. Komisijai pateikus prašymą Graikija nedelsdama pateikia informaciją apie priemones, kurių jau imtasi ir kurių planuojama imtis, kad būtų įvykdytas šis sprendimas. Graikija taip pat pateikia išsamią informaciją apie iš gavėjo jau susigrąžintas pagalbos sumas ir palūkanas.
5 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Graikijos Respublikai.
Priimta Briuselyje 2011 m. gegužės 24 d.