ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 25. ledna 2012
o opatření C 36/07 (ex NN 25/07) Německa ve prospěch společnosti Deutsche Post AG
(oznámeno pod číslem C(2012) 184)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2012/636/EU)
EVROPSKÁ KOMISE
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie (1) a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
po výzvě zúčastněným stranám k podání připomínek podle výše uvedených článků (2) a s ohledem na jejich stanoviska,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
I.1 Řízení o státní podpoře
I.1.1 Rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999 a záporné rozhodnutí z roku 2002
(1)
V roce 1994 podala společnost United Parcel Service (dále jen „UPS“) stížnost, v níž tvrdí, že společnosti Deutsche Bundespost POSTDIENST (dále jen „POSTDIENST“) byly poskytnuty protiprávní podpory.
(2)
Poté, co bylo dne 23. října 1999 zahájeno řízení o státní podpoře (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení 1999“), podalo Německo dne 16. září 1999 připomínky. Po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení 1999 obdržela Komise připomínky 14 zúčastněných stran, které byly dopisem ze dne 15. prosince 1999 sděleny spolkové vládě, aby dostala příležitost zaujmout k těmto připomínkám stanovisko. Německo odpovědělo dopisem ze dne 1. února 2000, který byl zaregistrován při doručení dne 2. února 2000.
(3)
Komise dne 19. června 2002 přijala záporné rozhodnutí (3) (dále jen „záporné rozhodnutí 2002“), v němž uvedla, že společnost POSTDIENST a její nástupce Deutsche Post AG (dále jen „DPAG“, zatímco POSTDIENST a DPAG jsou dále spolu označovány jako „Deutsche Post“) účtovaly ceny balíkových zásilek doručovaných ode dveří ke dveřím pod úrovní přírůstkových nákladů a že tato agresivní cenová politika nespadala do povinnosti veřejné služby společnosti Deutsche Post. Tímto vzniklé ztráty ve výši 572 mil. EUR byly nakonec v rozporu s články 106 a 107 SFEU financovány ze státních prostředků, které byly společnosti Deutsche Post poskytnuty v různých formách (např. státní vyrovnávací platby od sesterské společnosti Deutsche Bundespost TELEKOM (dále jen „TELEKOM“), státní úvěrové záruky a státní podpora na financování penzí poštovních úředníků (dále jen „dotování penzí“)).
(4)
Na žádost Komise si Německo od DPAG vyžádalo vrácení státní podpory neslučitelné s vnitřním trhem ve výši 572 mil. EUR. Deutsche Post podala proti rozhodnutí odvolání k soudům Unie.
(5)
Tribunál ve svém rozsudku z roku 2008 (4) prohlásil záporné rozhodnutí 2002 za neplatné, neboť Komise neprovedla obsáhlou analýzu všech výnosů a nákladů souvisejících s univerzálními službami, aby zjistila, zda Deutsche Post obdržela nedostatečné nebo nadměrné vyrovnání.
(6)
Poté Německo společnosti Deutsche Post opět vyplatilo vymáhanou státní podporu ve výši 572 mil. EUR včetně úroků.
(7)
Dne 2. září 2010 Soudní dvůr zamítl odvolání Komise proti rozhodnutí Tribunálu (5).
I.1.2 Další stížnosti po záporném rozhodnutí 2002
(8)
Dne 13. května 2004 podala UPS další stížnost, podle které byly po záporném rozhodnutí 2002 společnosti Deutsche Post poskytnuty protiprávní podpory. UPS zastávala názor, že v záporném rozhodnutí 2002 nebyla prověřena všechna opatření uvedená v původní stížnosti z roku 1994 a že finanční výhody poskytnuté společnosti Deutsche Post výrazně překračují podporu ve výši 572 mil. EUR neslučitelnou s pravidly pro státní podpory. Dále se domnívá, že Deutsche Post používala státní prostředky na rozšíření svých operací v oblasti balíkových zásilek (např. přebíráním jiných podniků) a prodej služeb svým dceřiným společnostem Postbank AG a Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (dále jen „DPEED“), které poskytovaly bankovní služby příp. marketing firemních balíkových zásilek pod značkou DHL, za nepřiměřeně nízké převodní ceny.
(9)
Ve dnech 9. listopadu 2004 a 1. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 2. prosince 2004 a 3. června 2005.
(10)
Dne 16. července 2004 podala společnost TNT Post AG & Co KG (dále jen „TNT“) stížnost, v níž i ona uváděla, že Deutsche Post prodávala společnosti Postbank AG služby za nepřiměřeně nízké převodní ceny. TNT tvrdila, že Postbank AG platila za poskytnuté služby pouze variabilní náklady, zatímco Deutsche Post k financování společných fixních nákladů na distribuční síť využívala v plném rozsahu výnosy ze svého monopolu v oblasti listovních zásilek.
(11)
Ve dnech 11. listopadu 2004 a 25. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 17. prosince 2004 a 23. června 2005.
I.1.3 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(12)
Poté, co Komise obdržela další stížnosti, informovala Německo dopisem ze dne 12. září 2007 (6) (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007“) o rozšíření řízení zahájeného v roce 1999. Cílem rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 bylo zahrnout do řízení všechny nově doručené informace a podrobně přezkoumat veškerá případná narušení hospodářské soutěže vyplývající ze státních opatření ve prospěch Deutsche Post (bližší informace ke státním vyrovnávacím platbám, státním zárukám, dotování penzí a exkluzivní licenci na poskytování listovních služeb viz oddíl I.1.14).
(13)
Podle názoru Komise bylo třeba přesně rekonstruovat účetnictví Deutsche Post v období 1990 až 2007, aby se vyjasnily dopady státních opatření na výnosy a náklady různých služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
I.1.4 Připomínky Německa k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(14)
Německo předložilo připomínky dne 14. prosince 2007 a Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání (viz též oddíl I.3.1).
I.1.5 Připomínky zúčastněných stran k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a stanovisko Německa k těmto připomínkám
(15)
Dne 16. listopadu 2007 předložily své připomínky UPS a TNT.
(16)
Poté, co Německo dne 20. prosince 2007 požádalo o prodloužení lhůty, předložila spolková vláda dne 12. března 2008 své stanovisko k připomínkám TNT a UPS.
I.1.6 Výběr externího znalce
(17)
Komise dne 23. ledna 2008 zveřejnila nabídkové řízení na vypracování posudku, který by Komisi pomohl zjistit, zda Deutsche Post v období 1990-2007 neobdržela nadměrné vyrovnání za svou povinnost poskytovat univerzální služby (7).
(18)
Dne 18. června 2008 uzavřela Komise smlouvu se společností WIK Consult GmbH, která se specializuje na nákladové účetnictví v poštovním odvětví.
I.1.7 Připomínky Německa k přiměřené délce období šetření
(19)
V dopisech ze dne 10. června 2008 a 18. června 2008 vyjádřilo Německo svůj nesouhlas s délkou období šetření (1990-2007), které Komise zvolila, a zastávalo názor, že stačí omezit šetření na roky 1990 až 1994, kdy byly státní vyrovnávací platby poskytnuty; v tomto období byly ztráty vyšší než státní vyrovnávací platby, takže Deutsche Post neobdržela žádné nadměrné vyrovnání. Podle rámce Společenství pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (8) (dále jen „rámec Společenství z roku 2005“) je poskytnutí účetních údajů za období po roce 1994 nepoměrné, neboť období pro výpočet nadměrného vyrovnání je omezen na čtyři roky.
(20)
Německo dne 27. června 2008 předložilo právní posudek o povinnosti Komise prošetřit jednotlivě všechny státní vyrovnávací platby, státní záruky a dotování penzí (9). Dále Německo tvrdilo, že kontrola účetních údajů není pro posouzení státních záruk a dotování penzí nutná.
(21)
Stejný postoj zastávalo Německo i vůči útvarům Komise na schůzkách ve dnech 29. května 2008 a 15. července 2008.
I.1.8 Žádost o informace ze dne 17. července 2008
(22)
Komise dne 17. července 2008 zaslala Německu žádost o informace týkající se všech státních opatření, která jsou předmětem šetření, včetně dotazníku ohledně výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007. Žádost o informace byla vypracována ve spolupráci s WIK Consult. Německo dne 5. srpna 2008 požádalo o neurčité prodloužení lhůty, neboť se nejprve musí ověřit dostupnost určitých údajů.
I.1.9 Upomínky ze dne 12. a 22. srpna 2008
(23)
Komise dne 12. srpna 2008 vysvětlila, proč musela proběhnout kontrola výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007, a trvala na předložení požadovaných informací.
(24)
Ve svém sdělení ze dne 14. srpna 2008 Německo opět tvrdilo, že není důvod prošetřovat výnosy a ztráty Deutsche Post za období po roce 1994. Dne 22. srpna 2008 si Komise pro případ, že Německo nepředloží požadované informace, vyhradila právo vydat příkaz k poskytnutí informací podle čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (10).
(25)
Ve sdělení ze dne 29. září 2008 Německo předložilo výsledky dalšího právního posudku (doručeného dne 2. října 2008), aby podložilo svůj postoj, že analýza účetnictví po roce 1994 není nutná a že přiměřeným obdobím šetření je období 1990-1994 (11).
(26)
Německo dne 28. října 2008 předložilo informace o státních zárukách a dotování penzí.
I.1.10 Příkaz k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008
(27)
Komise neakceptovala argumenty Německa a trvala na tom, že bylo nutné provést analýzu do roku 2007, aby byly v plném rozsahu posouzeny dopady poskytnutých státních opatření na hospodářskou soutěž. V návaznosti na obě upomínky z 12. srpna 2008 a 22. srpna 2008 Komise vydala dne 30. října 2008 příkaz k poskytnutí informací, kterým Německo formálně vyzvala k předložení všech potřebných účetních údajů za celé období 1990-2007.
(28)
Německo a Deutsche Post zpochybnily platnost příkazu k poskytnutí informací (viz Oddíl I.3.2).
(29)
Německo dne 27. listopadu 2008 předložilo požadované účetní údaje za období 1990-1994. Ve dnech 5. a 16. prosince 2008 Německo účetní údaje předložené dne 27. listopadu 2008 aktualizovalo.
I.1.11 Předložení účetních údajů za období 1990-2007
(30)
Po schůzce státního tajemníka pana Pfaffenbacha, předsedy představenstva DPAG pana Appela a člena Komise odpovědného za politiku hospodářské soutěže, která proběhla dne 6. února 2009, Německo a Deutsche Post souhlasily s poskytnutím účetních údajů za období po roce 1994.
(31)
Dne 3. března 2009 Německo předložilo první soubor účetních údajů za celé období šetření 1990-2007.
(32)
Setkání zástupců Deutsche Post a útvarů Komise proběhla dne 3. března 2009 v Bruselu, jakož i ve dnech 12. března 2009, 2. dubna 2009, 28. května 2009, 23. června 2009 a 18. září 2009 v Bonnu. Německo předložilo odpovídající vysvětlení od Deutsche Post ve dnech 26. března 2009, 7. května 2009 a 22. června 2009.
(33)
V návaznosti na tato setkání a celou řadu otázek, které útvary Komise položily společnosti Deutsche Post ve dnech 4. června 2009 a 30. července 2009, Německo ve dnech 9. července 2009, 31. července 2009, 17. srpna 2009, 8. září 2009, 10. září 2009 a 15. října 2009 poskytlo aktualizované účetní údaje a další objasňující informace.
(34)
Ve dnech 16. a 24. září 2009 předložily útvary Komise další otázky, na které Německo odpovědělo dne 14. října 2009.
I.1.12 Předložení posudku od společnosti WIK
(35)
Z důvodu zpoždění při předkládání účetních údajů musela být smlouva s WIK Consult několikrát prodloužena. Dne 9. listopadu 2009 WIK Consult nakonec předložila svůj posudek (dále jen „posudek WIK“).
(36)
Ve dnech 14. a 21. ledna 2010 Německo předložilo k posudku WIK připomínky. Dne 11. února 2010 předložilo Německo posudek vypracovaný společností KPMG (dále jen „posudek KPMG“) o právní povaze odvodů (12), které musela Deutsche Post zaplatit spolkovému státu do roku 1995, a posudek vypracovaný firmou Deloitte (13) (dále jen „posudek Deloitte-I“) o referenční hodnotě „přiměřeného“ zisku použité za základ v posudku WIK.
(37)
Dne 23. dubna 2010 předložilo Německo další studii Deloitte (dále jen „posudek Deloitte-II“) o výši přiměřeného zisku, ze kterého se má vycházet v případě univerzálních služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
(38)
Dne 9. srpna 2010 Německo předložilo další připomínky k výpočtu nadměrného vyrovnání a k použití zásady investora v tržním hospodářství při posuzování státních vyrovnávacích plateb.
I.1.13 Připomínky následující po prohlášení záporného rozhodnutí 2002 za neplatné
(39)
Dne 5. listopadu 2010 předložilo Německo další právní posudek, který se zabývá významem rozsudku ve věci Komise v. Deutsche Post, C-399/08, (viz oddíl I.3.5) pro probíhající šetření ve věci státní podpory (14).
I.1.14 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011
(40)
Dopisem ze dne 10. května 2011 oznámila Komise Německu své rozhodnutí rozšířit řízení zahájené v roce 1999 a rozšířené v roce 2007 podle čl. 108 odst. 2 SFEU, aby byly důkladně prošetřeny dotace na penze, které Deutsche Post čerpala od roku 1995 (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011“).
(41)
Poté, co Německo nejprve dne 23. května 2011 požádalo o prodloužení lhůty, předložilo dne 29. července 2011 své stanovisko, jakož i další posudky o nutnosti výpočtu nadměrného vyrovnání na důkaz údajného vzájemného dotování (15), o srovnání nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post s náklady na sociální zabezpečení obvyklými na trhu (16) a o výši nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post, která překračuje tržní úroveň (17).
(42)
Dne 4. října 2011 předložila své připomínky UPS. Iniciativa Free and Fair Postal Initiative (dále jen „FFPI“) předložila stanovisko dne 5. října 2011, spolkový svaz Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (dále jen „BIEK“) dne 7. října 2011. Komise dne 13. října 2011 postoupila stanoviska zúčastněných stran Německu.
(43)
Německo předložilo připomínky ke stanoviskům zúčastněných stran dne 14. listopadu 2011.
(44)
Komise dne 18. listopadu 2011 zaslala další žádost o informace týkající se podrobností financování nároků na důchod po roce 2007. Německo odpovědělo dopisy ze dne 2. a 19. ledna 2012. Komise dne 16. prosince 2011 předložila Německu posudek na téma referenční hodnota pro zisk (18) od společnosti Charles River Associates (dále jen „posudek CRA“), k němuž Německo zaujalo stanovisko dne 16. ledna 2012.
I.2 Řízení podle článku 102 SFEU
(45)
Na základě stížnosti UPS z roku 1994 Komise zjistila, že Deutsche Post v období 1990-1995 porušila článek 102 SFEU svou dravou cenovou politikou u přepravy balíkových zásilek mezi podnikem a spotřebitelem. Společnosti Deutsche Post byla uložena pokuta ve výši 24 mil. EUR (19).
(46)
Dne 22. dubna 2004 podala UPS na základě článku 102 SFEU další stížnost ohledně zneužití dominantního postavení ze strany Deutsche Post. Podle UPS Deutsche Post účtovala za své regulované listovní služby přemrštěné ceny.
(47)
Během svého šetření obdržela Komise dne 5. listopadu 2004 podklady k rozhodnutí německého poštovního regulačního orgánu (dále jen „poštovní regulační orgán“) o cenovém limitu pro regulované listovní služby společnosti Deutsche Post za období od 1. ledna 2003 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“). Dopisem ze dne 13. června 2007 Německo vyjádřilo souhlas s použitím těchto podkladů v řízení o státní podpoře.
(48)
Komise dne 25. března 2008 rozhodla ukončit kartelové řízení, neboť podle jejího názoru nebylo pravděpodobné, že by bylo možné prokázat takové porušení článku 102 SFEU (20).
I.3 Soudní řízení
I.3.1 Věc T-421/07 Deutsche Post AG v. Komise
(49)
Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání a přitom uvedla, že záporné rozhodnutí z roku 2002 navodilo oprávněnou důvěru, že Komise své šetření již neobnoví.
(50)
Soud dne 8. prosince 2011 toto odvolání zamítl jako nepřípustné (21).
I.3.2 Věc T-570/08 Deutsche Post AG v. Komise a věc T-571/08 Německo v. Komise
(51)
Německo a Deutsche Post napadly příkaz Komise k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008, neboť podle jejich názoru jsou v rámci tohoto příkazu požadovány irelevantní informace a pro Deutsche Post je splnění tohoto příkazu spojeno s nepřiměřenou zátěží.
(52)
Dne 16. července 2010 prohlásil Tribunál obě žaloby za nepřípustné, neboť vydáním příkazu k poskytnutí informací nebyla porušena ani procesní práva Deutsche Post, ani procesní práva Německa.
I.3.3 Věc C-463/10 P Deutsche Post AG v. Komise a věc C-475/10 P Německo v. Komise
(53)
Dne 27. září 2010 se Deutsche Post a Německo proti tomuto rozsudku Tribunálu odvolaly a nadále zastávaly názor, že příkaz k poskytnutí informací porušil jejich práva. Dne 13. října 2011 Soudní dvůr rozsudek Tribunálu ze dne 16. července 2010 zrušil (22). Věc byla proto vrácena Tribunálu a řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.4 Věc T-344/10 UPS v. Komise
(54)
UPS podala dne 20. srpna 2010 žalobu k Tribunálu a tvrdila, že se Komise vzhledem k šetření státní podpory z roku 2007 dopustila protiprávní nečinnosti. Jelikož od vydání rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 uplynuly již téměř tři roky, měla Komise dostatek příležitostí příslušná opatření prověřit a posoudit skutkovou a právní situaci, aby mohla přijmout konečné rozhodnutí a vyšetřovací řízení uzavřít. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.5 Věc T-388/11 Deutsche Post AG v. Komise
(55)
Deutsche Post dne 22. července 2011 napadla rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 s odůvodněním, že se Komise zjevně zmýlila, když ve svém předběžném posouzení prohlásila dotování penzí za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU a za novou podporu ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
II. PODROBNÝ POPIS STÁTNÍCH OPATŘENÍ
(56)
Deutsche Post od roku 1989 obdržela státní podporu v podobě různých opatření:
-
státní financování nároků na důchod na základě:
-
zákona o osobním právu (Personalrechtsgesetz) z roku 1994 (23) (dále jen „PostPersRG 1994“)
-
státní vyrovnávací platby a záruky na základě:
-
zákona o organizaci pošty (Postverfassungsgesetz) z roku 1989 (24) (dále jen „PostVerfG 1989“)
-
zákona o reorganizaci pošty (Postumwandlungsgesetz) z roku 1994 (25) (dále jen „PostUmwG 1994“)
-
exkluzivní licence a regulace cen na základě:
-
zákona o poštovním systému (Gesetz über das Postwesen) z roku 1989 (26) (dále jen „PostG 1989“)
-
zákona o poštách z roku 1997 (Postgesetz) (dále jen „PostG 1997“)
II.1 Dotování penzí v souvislosti se sociálními dávkami a systémy příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky a soukromé zaměstnance
(57)
Dotování penzí pokrývá od roku 1995 velkou část plateb penzí pro úředníky Deutsche Post v důchodu. Aby bylo možné v posouzení v plném rozsahu zachytit dopady dotování penzí, jsou v následujících oddílech podrobněji popsány sociální dávky a sociální příspěvky úředníků a porovnány se zákonným pojištěním na sociální zabezpečení pro zaměstnance soukromého sektoru (dále jen „soukromí zaměstnanci“).
II.1.1 Sociální dávky pro úředníky
(58)
Úředníci mají nárok na penzijní pojištění a podporu v případě onemocnění a potřeby péče. Dávky pro úředníky Deutsche Post odpovídají dávkám, které jsou poskytovány všem ostatním úředníkům.
-
Výše penzí je podle § 14 BeamtVG (27) stanovena předem jako určité procento z posledních platů úředníka. Tak např. úředníci, kteří odešli do důchodu v roce 2010 a odpracovali požadovaný počet let, obdrží penzi, která odpovídá 71,75 % jejich posledních platů.
-
Úředníci mají nárok na proplacení 50-70 % nákladů na zdravotní péči a musí si hradit sami pouze náklady překračující toto procento. Přesné rozdělení nákladů na zdravotní péči závisí na různých kritériích, např. na počtu dětí. Úředníci mohou buď uzavřít dobrovolné dodatečné připojištění nebo si svůj podíl na nákladech na zdravotní péči hradit sami.
II.1.2 Financování sociálních dávek pro úředníky POSTDIENST v období 1989-1994
(59)
Po první poštovní reformě v roce 1989 musely POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 v plné výši financovat výplaty penzí a náklady na zdravotní péči pro úředníky v důchodu, kteří byli zařazeni do příslušných podniků na základě svých bývalých činností. Podle tohoto ustanovení uplatňují úředníci své nároky i nadále vůči státu, který však může celkovou částku požadovat od společností POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK.
II.1.3 Financování sociálních dávek pro úředníky DPAG od roku 1995
(60)
V rámci druhé poštovní reformy z roku 1994 byli úředníci, kteří pracovali u POSTDIENST, převedeni podle § 2 odst. 1 PostPersRG 1994 na DPAG. Přitom si úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 ponechali své právní postavení. Podle § 1 odst. 1 PostPersRG 1994 převzala DPAG od spolkového státu všechna práva a povinnosti zaměstnavatele a podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 všechny majetkoprávní nároky úředníků.
(61)
Podle § 15 PostPersRG 1994 převzal výplaty důchodů a nákladů na zdravotní péči úředníkům v důchodu nově vytvořený penzijní fond pro úředníky Deutsche Post. Dne 1. července 2001 byly sloučeny penzijní fondy pro Deutsche Post, Deutsche Telekom AG a Postbank AG do penzijního fondu pro zaměstnance pošty (Postbeamtenversorgungskasse) (dále označované pro celé období od 1. ledna 1995 společně jako „penzijní fond“).
(62)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Od roku 2000 musí Deutsche Post do penzijního fondu zaplatit na základě § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 roční příspěvek ve výši 33 % skutečných příjmů úředníků (tzn. příjmů, které dosahovaly od 735 mil. EUR v roce 2000 až 540 mil. EUR v roce 2010).
(63)
Dotování penzí kryje podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 zbývající deficit (tj. rozdíl mezi penzemi vyplacenými úředníkům v důchodu a příspěvkem Deutsche Post do penzijního fondu). Dotování penzí se zvýšilo z částky 151 mil. EUR (1995) na 3,203 mld. EUR (2010) a činilo v období 1995-2010 celkem 37,121 mld. EUR.
Obrázek 1
Financování penzijního fondu (v mil. EUR)
II.1.4 Zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance a penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance Deutsche Post
(64)
Soukromí zaměstnanci jsou povinni platit příspěvky na sociální zabezpečení a musí uzavřít následující čtyři pojistky: důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (28). Zákonné systémy sociálního zabezpečení pro soukromé zaměstnance předpokládají v oblasti důchodového a zdravotního pojištění jinou pojistnou ochranu než systém platný pro úředníky:
-
Výše důchodu není vypočítána jako procentuální podíl z posledního měsíčního platu, nýbrž z průměrného platu za celý život.
-
Výdaje na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče jsou plně hrazeny.
(65)
Také ve financování sociálních dávek existují značné rozdíly v porovnání s režimem platným pro úředníky: zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance je financováno z příspěvků zaměstnance a zaměstnavatele během pracovního života zaměstnance (dále jen „příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení“). Celková sazba příspěvků je formálně rozdělena na podíl zaměstnance a podíl zaměstnavatele, přičemž každý činí asi polovinu celkové sazby. Zaměstnavatel však má formální povinnost odvádět celou sazbu příspěvků do systémů sociálního zabezpečení.
Obrázek 2
Příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení v procentech hrubého platu soukromých zaměstnanců (viz též příloha)
(66)
Z obrázku 2 vyplývá, že sazby příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení od roku 1995 kolísaly mezi 38 % až 42 % hrubého platu (= čistý plat + podíl zaměstnance). Podíly zaměstnanců a zaměstnavatelů na příspěvcích do systému sociálního zabezpečení dosahovaly 19 % až 21 % hrubého platu (podrobnější časová posloupnost je uvedena v příloze).
(67)
Soukromí zaměstnanci Deutsche Post využívali nejen zákonného pojistného na sociální zabezpečení, nýbrž také penzijního připojištění. Soukromým zaměstnancům zaměstnaným před rokem 1997 bylo nabídnuto penzijní připojištění, díky němuž by dostávali důchod srovnatelný s penzí úředníků. Penzijní připojištění tak pokrývalo rozdíl mezi zákonnou penzí ze sociálního zabezpečení soukromých zaměstnanců, která odpovídá určité procentuální sazbě průměrného příjmu za celý život, a penzí úředníka, která odpovídá určitému procentu posledních mezd. Přesná pravidla jsou uvedena ve stanovách úřadu pro správu důchodů německé spolkové pošty (Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost) (dále jen „VAP“) (29).
(68)
Deutsche Post financovala doplňkovou penzi pro soukromé zaměstnance v důchodu do roku 1997 příspěvkem ve výši [5 % až 10 %] (30) hrubého platu aktivních soukromých zaměstnanců. Od roku 1997 Deutsche Post vytvářela rezervy na pokrytí neuhrazených závazků VAP (viz též popis zátěže # 4 v oddíle II.3.1.3).
(69)
Od roku 1997 bylo nově zaměstnaným soukromým zaměstnancům nabídnuto výrazně snížené penzijní připojištění, na které Deutsche Post v období 1997-2007 přispěla částkou ve výši [0 % a 5 %] hrubého platu.
II.2 Státní vyrovnávací platby a záruky na pozadí exkluzivní licence a povinnosti Deutsche Post poskytovat univerzální poštovní službu
II.2.1 Exkluzivní licence do roku 2007
(70)
Před rokem 1998 bylo zřizování a provozování zařízení pro placené poskytování listovních služeb podle § 2 PostG 1989 vyhrazeno výlučně společnosti Deutsche Post. Jiné poštovní služby, jako je doručování balíků, novin nebo časopisů, nebyly vyhrazeny společnosti Deutsche Post a podléhaly hospodářské soutěži. Podle § 37 PostVerfG 1989 musí být zisky z těchto vyhrazených listovních služeb použity k financování ztrát v oblasti univerzálních služeb nabízených na trzích otevřených hospodářské soutěži. Podle § 4 PTRegG 1994 (31) byl za schvalování poplatků za vyhrazené listovní služby odpovědný spolkový ministr pošt a telekomunikací.
(71)
Po vstupu zákona PostG 1997 v platnost v roce 1998 se objem služeb vyhrazených společnosti Deutsche Post postupně snižoval. Podle § 51 PostG 1997 se exkluzivní licence Deutsche Post v roce 1997 vztahovala na doručování listovních zásilek a adresovaných katalogů s hmotností do 200 g, avšak následně se hmotnostní limit postupně snižoval a v roce 2006 byl stanoven na 50 g. Exkluzivní licence vypršela dne 31. prosince 2007.
II.2.2 Povinnost poskytovat univerzální poštovní služby do roku 2007
(72)
Povinnost poskytovat univerzální služby byla společnosti Deutsche Post formálně uložena dvěma právními akty:
-
Nařízením o povinných poštovních službách (32) (Postdienst-Pflichtleistungsverordnung) (dále jen „PPflLV“) byla Deutsche Post ustanovena poskytovatelem univerzálních poštovních služeb v oblasti listovních zásilek a balíků do hmotnosti až 20 kg a pověřena poskytováním odpovídajících služeb za jednotné poplatky v celém Německu.
-
Zákonem PostG 1997 a doprovodným prováděcím nařízením z roku 1999 (33) (dále jen „nařízení o univerzálních službách z roku 1999“ (Universaldienstleistungsverordnung)) bylo pověření DPAG poskytovat univerzální služby prodlouženo.
(73)
V § 11 PostG 1997 jsou univerzální služby definovány jako minimální nabídka poštovních služeb, které se mají poskytovat na území celého státu za dostupné ceny. Tyto služby zahrnují doručování listovních zásilek, adresovaných balíků, jejichž hmotnost nepřesahuje 20 kg, knih, katalogů, novin a časopisů (dále jen „univerzální služby“).
(74)
V nařízení o univerzálních službách z roku 1999 jsou stanoveny minimální požadavky na kvalitu univerzální služby:
-
Na území celého Německa musí být k dispozici nejméně 12 000 poštovních úřadů.
-
V ročním průměru musí být 80 % listovních zásilek a balíků doručeno ve stanovené lhůtě (jeden pracovní den u listovních zásilek a dva pracovní dny u balíků), přičemž zásilky se musí doručovat nejméně jednou každý pracovní den.
-
Obecně sice platí, že univerzální služby musí být cenově dostupné, DPAG však musela účtovat jednotné ceny za listovní služby, které poskytovala v rámci exkluzivní licence, jejíž platnost vypršela v roce 2007. DPAG ovšem má v případě vyhrazených služeb při stanovování cen určitou flexibilitu, jelikož může uzavírat cenové dohody s jednotlivými zákazníky, kteří při každém podání zásilek odesílají nejméně 50 kusů.
(75)
Na základě § 52 PostG 1997 bylo pověření DPAG poskytováním univerzálních služeb prodlouženo až do 31. prosince 2007, tj. do zrušení exkluzivní licence na listovní služby. Po vypršení exkluzivní licence nebyl povinností univerzální služby pověřen žádný poštovní provozovatel v Německu, což znamená, že by univerzální poštovní služby měli poskytovat všichni poskytovatelé poštovních služeb („tržní síly“). Jestliže je jisté nebo lze předpokládat, že univerzální služba není poskytována dostatečně nebo přiměřeně, nabízí PostG 1997 právní prostředky, aby bylo poskytování těchto služeb zajištěno.
(76)
Jak lze vyčíst z posudku WIK (viz obrázek 3), připadalo 88 % celkových výnosů v letech 1990 až 2007 na univerzální služby. Velká část univerzálních listovních služeb podléhala na základě dominantního postavení Deutsche Post cenové regulaci (viz oddíl II.2.1). Vedle těchto regulovaných služeb, které představovaly okolo 62 % celkových výnosů, poskytovala Deutsche Post v konkurenci s jinými poskytovateli univerzální balíkové služby (15 % celkových výnosů), jakož i další cenově neregulované univerzální listovní služby (11 % celkových výnosů).
(77)
Kromě toho Deutsche Post nabízela rovněž komerční služby (např. retailové bankovní služby pro Postbank, distribuční služby pro Telekom, doručování adresných reklamních zásilek). Deutsche Post dosáhla v období 1990-2007 poskytováním komerčních služeb 12 % celkových výnosů.
II.2.3 Státní vyrovnávací platby
(78)
Deutsche Bundespost byla od svého založení v roce 1950 zvláštním majetkem spolkového státu. Podle německého správního práva nemá zvláštní majetek právní subjektivitu nezávislou na státu, ale má vlastní rozpočet a neručí za obecné dluhy státu.
(79)
První poštovní reforma z roku 1989 předpokládala, že se zvláštní majetek rozčlení na tři dílčí oblasti - POSTDIENST, POSTBANK a TELEKOM, které byly klasifikovány jako „veřejné podniky“, avšak stále ještě neměly právní subjektivitu nezávislou na státu.
(80)
Podle § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989 měly tyto tři podniky v jednotlivých službách zpravidla vytvořit zisk na pokrytí všech nákladů, přičemž bylo mezi těmito třemi podniky přípustné křížové financování, pokud z povinnosti univerzální služby vyplynuly ztráty. Na tomto základě obdržela POSTDIENST od společnosti TELEKOM v období 1990-1993 celkem 2,844 mld. EUR na pokrytí svých ztrát.
(81)
Během druhé poštovní reformy byly tři dílčí oblasti zvláštního majetku k 1. lednu 1995 přeměněny na akciové společnosti: Ze společnosti POSTDIENST vznikla DPAG, z POSTBANK se stala Postbank AG a z TELEKOM se stala Telekom AG. Podle § 2 odst. 2 PostUmwG 1994 převzala Telekom AG všechny úvěrové závazky, které se týkaly zvláštního majetku jako celku, avšak obdržela právo uplatňovat regres vůči DPAG a Postbank AG do té míry, do jaké bylo možné přičíst úvěrové závazky jejich právním předchůdcům.
(82)
Podle § 7 PostUmwG 1994 však právo (vyplývající z § 2 odst. 2 PostUmwG 1994) Telekom AG uplatňovat regres vůči DPAG ve výši ztrát vzniklých společnosti POSTDIENST vypršelo dne 31. prosince 1994. Na základě toho došlo k transferu majetku v hodnotě 2,822 mld. EUR ze společnosti Telekom AG do DPAG. Podle názoru Německa byl tento transfer z Telekom AG - stejně jako dřívější vyrovnávací platby na základě § 37 odst. 3 PostVerfG 1989 - pro DPAG pro plnění její povinnosti univerzální služby nevyhnutelný.
(83)
V období 1990-1995 obdržela POSTDIENST celkem 5,666 mld. EUR jako kompenzaci za povinnost poskytovat univerzální služby.
II.2.4 Státní záruka za dluhopisy vydané před rokem 1995
(84)
Od roku 1953 mají podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953 (34) dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako státní dluhopisy. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(85)
Po založení tří dílčích oblastí v roce 1989 nevydávala POSTDIENST dluhopisy samostatně; POSTBANK spravovala odpovídající transakce samostatně pro všechny podniky Deutsche Bundespost. Dluhopisy pak byly přidělovány společnostem POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK vždy podle jejich aktuální finanční potřeby.
(86)
Po roce 1995 ručilo Německo podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 i nadále za splnění všech závazků, které převzala Deutsche Bundespost před rokem 1995 a které pak byly převedeny na POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK. Německo však nijak neručilo za dluhopisy, které DPAG vydala později.
II.3 Výnosy z regulovaných služeb jako dodatečné vyrovnání za náklady na penze a čisté náklady spojené s univerzálními službami
(87)
Podle zákona PostG 1997 je dozorem nad vyhrazenými a liberalizovanými trhy s listovními zásilkami pověřena agentura Bundesnetzagentur (dále jen „poštovní regulační orgán“). Podle § 19 PostG 1997 je poštovní regulační orgán odpovědný za regulaci poplatků, které Deutsche Post vybírá na trzích s listovními zásilkami, na nichž má dominantní postavení. Deutsche Post měla dominantní postavení nejen v oblasti vyhrazených služeb (podle § 51 PostG 1997), nýbrž také v oblasti téměř veškerých dalších listovních služeb, které již byly otevřeny hospodářské soutěži. Cenová regulace může probíhat buď ex ante stanovením cenového limitu nebo ex post v rámci cenových kontrol.
(88)
Z průzkumů trhu prováděných poštovním regulačním orgánem vyplývá, že Deutsche Post držela na trzích s regulovanými listovními službami průměrně podíl 90 až 97 %. Ve své poslední zprávě vyjadřuje poštovní regulační orgán politování, že se postupným otvíráním trhů zahájeným roku 1997 nepodařilo na německém trhu s listovními zásilkami vytvořit fungující hospodářskou soutěž (35).
(89)
Deutsche Post dosáhla velké části celkových výnosů regulovanými listovními službami (např. přibližně 62 % celkových výnosů v období 1990-2007 (viz obrázek 3) a přibližně 56 % celkových výnosů v období 2008-2010).
(90)
Všechny ostatní univerzální a komerční služby, které nespadají pod §§ 19-27 PostG 1997 (36) o regulaci poplatků, budou dále označovány jako „cenově neregulované služby“.
(91)
Pro cenově regulované listovní služby je v § 20 odst. 1 a 2 PostG 1997 stanoveno, že poplatky musí odrážet náklady na účinné poskytování služeb. Kdykoli je to objektivně odůvodněné, musí poštovní regulační orgán mimo jiné přiměřeně zohlednit:
-
náklady na celostátní poskytování poštovní služeb a
-
náklady na financování penzí a zdravotního pojištění pro zaměstnance, kteří byli převedeni do společnosti POSTDIENST.
(92)
Na základě § 57 PostG 1997 a obecných pokynů spolkového ministra hospodářství a technologií ze dne 27. března 2000 byly ke dni 31. prosince 2002 regulované ceny zmrazeny na úrovni z roku 1997.
II.3.1 Rozhodnutí o cenových limitech 2002
(93)
Úplně první rozhodnutí ohledně cenového limitu na regulované odměny za listovní služby za období od 1. ledna 2003 do 31. prosince 2007 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“) přijal poštovní regulační úřad až v roce 2002. Tzv. „regulace cenových stropů“ je postupem k regulaci cen celého souboru služeb, při němž se namísto kontroly jednotlivých cen za každou službu stanoví jako horní hranice vážený průměr všech cen v příslušném souboru. Podle § 19 PostG 1997 se stanovení cenových limitů ex ante vztahovalo na všechny poštovní služby, v jejichž případě měla Deutsche Post dominantní postavení na trhu.
(94)
Pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002 Deutsche Post předložila poštovnímu regulačnímu orgánu poprvé výnosové a nákladové regulační účty (dále jen „REK 2002“), které se vztahují na období 1998-2006. Výnosové a nákladové regulační účty vycházely z výsledků dosažených do roku 2001 a z prognóz na další roky.
(95)
V roce 2002 Deutsche Post uplatnila tzv. „zátěž“ za povinnost univerzální služby, jakož i za zaměstnání úředníků a soukromých zaměstnanců převzatých od společnosti POSTDIENST. U této zátěže se jedná o náklady, které by podle Deutsche Post bez povinnosti poskytovat univerzální služby a bez převzetí zaměstnanců a infrastruktury od společnosti POSTDIENST nevznikly (viz podrobný seznam v tabulce 1).
Tabulka 1
Zátěž schválená v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (v mil. EUR, jmenovité hodnoty)
#
Zátěž z rozhodnutí o cenových limitech 2002
Průměrná zátěž (1998-2006) v mil. EUR
%
1
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na platy
(…)
(…)
2
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
(…)
3
Zátěž v oblasti infrastruktury - pobočky
(…)
(…)
4
Penzijní připojištění pro zaměstnance (VAP)
(…)
(…)
5
Zátěž v oblasti infrastruktury - přeprava
(…)
(…)
6
Náklady na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT)
(…)
(…)
7
Personální restrukturalizace
(…)
(…)
8
Pokrytí ztrát zdravotního pojištění pro úředníky
(…)
(…)
Průměrná celková zátěž
(…)
100 %
(96)
Poštovní regulační orgán nakonec akceptoval tvrzení Deutsche Post, že by jí tato zátěž bez povinnosti poskytovat univerzální služby (zátěž # 3 a 5, náklady na univerzální služby), případně bez povinnosti převzít úředníky a soukromé zaměstnance společnosti POSTDIENST (zátěž # 1, 2, 4, 6, 7 a 8) nevznikla. Poštovní regulační úřad poté schválil vyšší regulované odměny za listovní služby, aby mohla být průměrná roční zátěž uplatňovaná za období 2002-2006 ve výši […] mld. EUR financována z výnosů docílených regulovanými listovními službami. Podle rozhodnutí o cenových limitech 2002 se veškerá zátěž (100 %) přidělí cenám, pro které se stanovuje limit ex ante.
II.3.1.1 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy (zátěž # 1)
(97)
Zátěž # 1 představuje uplatňovanou část základních platů poštovních zaměstnanců, která překračuje průměr dosahovaný v tomto odvětví. Deutsche Post stanovila jako referenční hodnotu pro platy, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, platy, které byly dohodnuty s odbory v kolektivní smlouvě o odměnách pro nové zaměstnance přijaté po roce 2002. Při výpočtu zátěže # 1 se však tato referenční hodnota používá na všechny zaměstnance. Kromě toho se používá jako základ v předkládaných kalkulacích nákladů a výkonů se zpětnou platností do roku 1998.
II.3.1.2 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 2)
(98)
Poštovní regulační orgán rovněž souhlasil s tvrzením Deutsche Post, že musela svým soukromým zaměstnancům a úředníkům hradit vyšší příspěvky na sociální zabezpečení, než obvykle platí konkurenti ze soukromého sektoru svým soukromým zaměstnancům.
(99)
Deutsche Post ve svých výpočtech vychází ze sazby příspěvku na sociální zabezpečení, která je ve srovnání s konkurencí považována jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance za obvyklou (dále jen „sazba příspěvků REK“). Tato sazba příspěvků REK je definována jako součet
-
podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení na jednoho soukromého zaměstnance (19 až 21 %, což - jak ukazuje obrázek - odpovídá asi polovině celkové sazby příspěvku na sociální zabezpečení),
-
příspěvku na úrazové pojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 2001 obsažen v sazbě příspěvku REK) a
-
příspěvku na penzijní připojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 1997 obsažen v sazbě příspěvku REK, neboť příspěvek na penzijní připojištění v této výši je ve srovnání s konkurencí považován za obvyklý. Tato sazba vychází z penzijního připojištění, které Deutsche Post nabízí od roku 1997 nově přijímaným soukromým zaměstnancům).
(100)
Z regulovaných výnosů jsou financovány všechny příspěvky na sociální zabezpečení, které překračují sazbu příspěvku REK (dále jen „ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení“). Tabulka 2 ukazuje na příkladu výpočtu ve srovnání s konkurencí neobvyklých příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky v roce 2001, že skutečné příspěvky na sociální zabezpečení pro úředníky byly téměř dvojnásobné v porovnání s příspěvky na sociální zabezpečení obvyklými ve srovnání s konkurencí a vyplývajícími ze sazby příspěvku REK.
Tabulka 2
Výpočet nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, pro úředníky v roce 2001 podle REK 2002 (v mil. EUR)
% skutečných příjmů
(1)
Sazba příspěvku do penzijního fondu
33 %
(2)
Součet příjmů úředníků
(…)
(3)
=(1)*(2)
Příspěvek do penzijního fondu
(…)
(4)
Náklady na zdravotní péči
(…)
(5)
=(3)+(4)
Vzniklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[40 % až 45 %]
(6)
Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení
20,43 %
(7)
Úrazové pojištění
(…)
(8)
Penzijní připojištění
(…)
(9)
=(6)+(7)+(8)
Sazba příspěvků REK
(…)
(10)
=(2)*(9)
Náklady na sociální zabezpečení podle referenční hodnoty REK
(…)
[20 % až 25 %]
(11)
=(5)-(10)
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[15 % až 20 %]
(101)
Vzniklé příspěvky na sociální zabezpečení zahrnují příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu ve výši 33 % skutečných platů aktivních úředníků (příp. roční paušální platby ve výši 2,045 mld. EUR v období 1995-1999), jakož i příspěvky na náklady na zdravotní péči pro úředníky. V roce 2001 činily příspěvky na sociální zabezpečení celkem [40 % až 45 %] skutečných příjmů úředníků.
(102)
I když je sazba příspěvku na sociální zabezpečení definována jako procentuální sazba hrubého platu soukromých zaměstnanců (čistý plat + podíl zaměstnance na příspěvku na sociální zabezpečení), Deutsche Post počítá referenční hodnotu REK tak, že sazbu příspěvku REK ve výši [20 % až 25 %] násobí skutečnými platy úředníků.
II.3.1.3 Penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance (zátěž # 4)
(103)
Zátěž # 4 má vyrovnat vytvoření rezerv na závazky vzniklé před rokem 1997 z penzijního připojištění VAP pro soukromé zaměstnance Deutsche Post.
(104)
Jak je vysvětleno v oddíle II.1.4., bylo soukromým zaměstnancům Deutsche Post zaměstnaným před rokem 1997 nabídnuto penzijní připojištění, aby jim byl zaručen důchod srovnatelný s penzí úředníků. Společnost POSTDIENST však nevytvořila odpovídající rezervy na budoucí výplaty penzí. Až po založení DPAG byly v rozvaze vytvořeny rezervy ve výši 8,153 mld. EUR.
II.3.1.4 Další ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 6, 7 a 8)
(105)
Zátěž # 6 zahrnuje příspěvek Deutsche Post Spolkovému úřadu pro pošty a telekomunikace (BanstPT), který poskytuje určité sociální služby (např. sociální byty) úředníkům a soukromým zaměstnancům převedeným ze společnosti POSTDIENST. Zátěž # 7 se vztahuje na příspěvky Deutsche Post na pokrytí ztráty zdravotního pojištění pro úředníky. Zátěž # 8 (personální restrukturalizace) se týká jak úředníků, tak soukromých zaměstnanců.
II.3.1.5 Zátěž spojená s univerzálními službami (# 3 a 5)
(106)
Tato zátěž odráží úspory nákladů, kterých mohla Deutsche Post dosáhnout, kdyby činnost své sítě poboček a sítě doručování balíků uspořádala na základě komerčních úvah. Úspory nákladů se například vypočítají na základě hypotetického počtu poboček, které by Deutsche Post provozovala bez povinnosti poskytovat univerzální služby.
II.3.2 Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 a 2011
(107)
Poštovní regulační orgán dne 7. listopadu 2007 schválil cenový limit na období od 1. ledna 2008 do 31. prosince 2011 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2007“). Dne 14. listopadu 2011 schválil cenový limit platný pro období od 1. ledna 2012 do 31. prosince 2013 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2011“).
(108)
Od rozhodnutí o cenových limitech 2007 se ceny za zasílání více než 50 dopisů již nekontrolují ex ante, nýbrž jsou předmětem cenové kontroly ex post podle § 25 PostG 1997 (37). Ceny všech ostatních poštovních služeb, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, se i nadále schvalují ex ante podle § 19 PostG 1997.
(109)
Komise v rámci tohoto rozhodnutí označuje služby, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu a které podléhají buď cenové kontrole ex ante podle § 19 PostG 1997, anebo cenové kontrole ex post podle § 25 PostG 1997, jako „cenově regulované služby“. Všechny ostatní služby, u nichž Deutsche Post nemá dominantní postavení na trhu a které nepodléhají žádné cenové kontrole, se označují jako „cenově neregulované služby“.
(110)
Deutsche Post kromě toho uplatnila zátěž, která jí vznikla z mzdových nákladů a nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, v důsledku převzetí zaměstnanců POSTDIENST (např. průměrně […] mil.EUR od roku 2008 za zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení), jakož i zátěž vyplývající z povinnosti poskytovat univerzální služby. Poštovní regulační orgán, stejně jako již v případě rozhodnutí o cenových limitech 2002, opět schválil úhradu této zátěže z regulovaných výnosů, a proto stanovil odpovídající vyšší cenový limit. Uznání této zátěže poštovním regulačním orgánem v rozhodnutích o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2009 se tudíž ve vztahu k cenově neregulovaným službám nemění.
II.4 Finanční výsledky DPAG
(111)
Finanční výsledky DPAG za období 1995-2006 jsou uvedeny na obrázku 2 rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007. Zatímco v letech 1995-1999 bylo dosaženo smíšených výsledků (v některých letech byly zaznamenány ztráty, v jiných zisky), mohla DPAG v letech 2000-2006 vykazovat stabilní zisky ve výši 1 až 2 mld. EUR před zdaněním.
(112)
V letech 2007-2010 dosáhla DPAG těchto čistých zisků: 1,8 mld. EUR (2007), -2,0 mld. EUR (2008), 0,7 mld. EUR (2009) a 2,6 mld. EUR (2010).
(113)
Uveřejněné rozvahy DPAG neumožňují přiřadit zisky různým službám. Není tudíž možné na základě uveřejněných rozvah zjistit, zda byly cenově regulované univerzální služby celkově ztrátové nebo ziskové.
III. DŮVODY ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(114)
Jak potvrdil Tribunál ve svém rozsudku ve věci T-421/07 (38), jsou všechna opatření zkoumaná od rozhodnutí o zahájení řízení v roce 1999 předmětem řízení, které pokračovalo na základě rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
III.1. Dotování penzí
(115)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 bylo zjištěno, že dotování penzí představuje novou podporu, neboť Deutsche Post musela před penzijní reformou v roce 1995 financovat náklady na penze v plném objemu z vlastních prostředků. Kromě toho se v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zamítlo tvrzení Německa, které se opíralo o rozsudek Combus (39), že dotování penzí není podporou.
(116)
Při šetření, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem (např. v souladu s rozhodnutím Komise o francouzské La Poste (40) (dále jen „rozhodnutí La Poste“)), bylo v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zohledněno, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, byly kompenzovány nejen dotováním penzí, nýbrž také z regulovaných výnosů (např. zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení).
(117)
Z výpočtů provedených v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, v nichž byly zohledněny oba prvky kompenzace, vyplynulo, že Deutsche Post mohla skutečně použít sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jsou o 10 až 14 procentních bodů nižší než celkové sazby příspěvků na sociální zabezpečení (podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) placených soukromými konkurenty.
(118)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 byly proto vyjádřeny pochybnosti, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
III.2 Kompenzace za poskytování univerzálních služeb
(119)
Německo se při odůvodňování slučitelnosti státních vyrovnávacích plateb a státních záruk jako kompenzace za povinnost poskytovat univerzální služby opírá o čl. 106 odst. 2 SFEU.
(120)
Na základě rozsudku Altmark (41) zastávala Komise v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007 názor, že státní vyrovnávací platby a státní záruky představují státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(121)
Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 vyjádřila pochybnosti, zda byly státní vyrovnávací platby a záruky za plnění povinnosti poskytovat univerzální služby potřebné a přiměřené účelu. Podle názoru Komise se muselo zejména prošetřit přidělení nákladů na univerzální služby, případně na komerční služby podle zásad zakotvených v rámci Společenství z roku 2005. Kromě toho měla také pochybnosti ohledně výpočtu přiměřeného zisku, při kterém bylo třeba zohlednit průměrnou ziskovost v tomto odvětví a rizikové pozice Deutsche Post.
IV. POSUDEK WIK
(122)
Vypracování posudku WIK bylo zadáno s cílem podpořit Komisi při kontrole účetnictví Deutsche Post za období 1990-2007, aby se zjistilo, zda Deutsche Post neobdržela za povinnost poskytovat univerzální služby nadměrné vyrovnání. Společnosti WIK Consult GmbH byly uloženy zejména tyto úkoly:
-
stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk,
-
přezkum vnitřního přidělení nákladů a dohod o převodních cenách a
-
výpočet nadměrného vyrovnání za čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
IV.1 Popis výnosových a nákladových regulačních účtů předložených v roce 2009
(123)
V reakci na příkaz k poskytnutí informací, který Komise vydala dne 30. října 2008, Německo v roce 2009 předložilo úplný soubor údajů o výnosových a nákladových regulačních účtech za období 1990-2007 (dále jen „REK 2009“).
IV.1.1 Výnosy
(124)
Výnosy Deutschen Post lze rozdělit podle těchto tří široce pojatých kategorií:
-
Regulované univerzální listovní služby (62 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Tyto cenově regulované listovní služby zahrnují všechny univerzální služby, které se nabízejí na trzích, na kterých měla Deutsche Post dominantní postavení, včetně služeb, u kterých profitovala z udělení exkluzivní licence. Výnos z těchto služeb představoval v období 1990-2007 62 % celkového zisku Deutsche Post (42).
-
Neregulované univerzální služby (26 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Univerzální balíkové služby byly vždy poskytovány na trzích otevřených hospodářské soutěži, na kterých měla Deutsche Post pouze průměrný, 30 % podíl. V období 1990-2007 tyto univerzální balíkové služby tvořily 15 % celkových zisků Deutsche Post.
Výnosy z cenově neregulovaných univerzálních listovních služeb (např. katalogy, přeshraniční zásilky) představovaly asi 11 % celkových výnosů Deutsche Post.
-
Neregulované komerční služby (12 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Deutsche Post využívala síť svých poboček nejenom pro distribuci poštovních služeb, nýbrž i pro prodej produktů a služeb podniku Postbank AG a - v menší míře - podniku Deutsche Telekom. Prostřednictvím těchto komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 6 % ze svých celkových výnosů.
Komerční balíkové a listovní služby (např. zásilky s adresnou reklamou) představovaly asi 4 % z celkových výnosů Deutsche Post.
Deutsche Post dále poskytovala řadu různých služeb, např. ve své funkci holdingové společnosti pro své mezinárodní dceřiné společnosti, které působí v jiných oblastech podnikání (např. DANZAS, DHL). Prostřednictvím těchto dalších komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 2 % svých celkových výnosů.
Obrázek 3
Průměrný podíl na výnosech v období 1990-2007 (na základě jmenovitých hodnot)
(125)
Předmětem posudku společnosti WIK jsou pouze komerční služby, které poskytoval právnický subjekt DPAG a předchůdce POSTDIENST v souvislosti s univerzální službou. Komerční služby (např. celosvětová přeprava expresních zásilek ze stany DHL), které poskytovaly jiné právnické subjekty v rámci Deutsche Post World Net (dále jen „DPWN“), předmětem posudku nebyly.
IV.1.2 Výpočet zátěže v REK 2009
(126)
Oproti výnosovým a nákladovým regulačním účtům, které Deutsche Post předložila regulačnímu orgánu pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002, 2007 a 2011, obsahují REK 2009, které regulační orgán nikdy neobdržel, významně vyšší částku týkající se zátěže, kterou Deutsche Post přiřazuje regulovaným službám.
(127)
Na základě REK 2009 Deutsche Post uplatňuje pro období 1990-2006 průměrnou zátěž ve výši […] miliard EUR; v REK 2002 to bylo miliard […] EUR.
Obrázek 4
Srovnání zátěže spojené s univerzálními službami podle REK 2009 se zátěží, která byla schválena v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (roční průměr, jmenovitá hodnota v milionech EUR)
(…)
(128)
Zatímco se výše zátěže # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) a zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) v REK 2002 a REK 2009 významně neliší, výše zátěže # 1 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy) se téměř […]. Na rozdíl od REK 2002 již Deutsche Post nevychází při výpočtu „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“ z platů podle tarifní smlouvy o mzdách jako referenční hodnoty, nýbrž z minimální mzdy pro poštovní odvětví, jehož základem je nařízení Spolkového ministerstva práce z roku 2007 (dále jen „minimální mzda 2007“). Toto nařízení však Spolkový správní soud (Bundesverwaltungsgericht) prohlásil za protiprávní a nařízení proto nenabylo platnosti.
(129)
Kromě toho uplatňuje Deutsche Post v REK 2009 novou zátěž „infrastruktura - listovní zásilky“, která zahrnuje inkrementální náklady spojené s šestým doručovacím dnem (v průměru […] milionů EUR za rok). Tento výpočet vychází z hypotetického předpokladu, že by Deutsche Post bez svého závazku poskytovat univerzální služby doručovala poštu nikoli v šesti dnech, nýbrž pouze v pěti dnech.
(130)
Výše zátěže # 3 (zátěž „infrastruktura - pobočky“) je vypočítána jinak než v REK 2002. Nyní zahrnuje domnělé úspory nákladů, kterých by bylo možné dosáhnout, kdyby se všechny poštovní úřady od roku 1990 provozovaly jako agentury. Zátěž # 3 je vypočítána na základě poplatku, který Deutsche Post zaplatila v roce 2007 třetím stranám za distribuční služby.
IV.1.3 Rozpětí zisku v REK 2009
(131)
Přidělení zátěže k cenově regulovaným univerzálním listovním službám u neregulovaných služeb významně snižuje výši nákladů, jako jsou např. náklady na mzdy či sociální zabezpečení. Takové přerozdělení má za následek výrazně kladné rozpětí zisku ve výši zhruba [15 % až 25 %] u komerčních služeb a ztráty ve výši téměř [0 % bis 10 %] u cenově regulovaných listovních služeb.
(132)
Deutsche Post vykazuje ve svých ročních závěrkách u divize listovních služeb velmi vysoké zisky (viz také oddíl V.3), které však více než pohltí zátěž přenesenou z neregulovaných služeb na služby regulované.
Obrázek 5
Průměrné výnosy z prodeje na základě REK 2009
(…)
IV.2 Stanovení referenčních hodnot za účelem zjištění přiměřeného zisku
IV.2.1 Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post: Technologicky nenáročné obchody a nízké obchodní riziko
(133)
Před stanovením referenčních hodnot za účelem zjištění „přiměřeného“ zisku a posouzení přidělení nákladů je nutné vypracovat analýzu hodnotového řetězce a převzatých obchodních rizik. Pouze v případě, že jsou známy funkce a rizika, lze hledat skupinu „srovnatelných“ podniků a vypočíst referenční hodnoty pro přiměřený zisk, který byl přidělen Deutsche Post.
IV.2.1.1 Hodnotový řetězec obchodní divize využívající nenáročné technologie
(134)
Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post lze rozdělit na dvě hlavní funkce:
-
celoněmecká síť pro doručování listovních zásilek a balíků,
-
celoněmecká síť poštovních poboček.
(135)
Logistika sítě pro doručování listovních zásilek a balíků je obchodní divize, která využívá nenáročné technologie a nevyžaduje si rozsáhlou výzkumnou a vývojovou činnost. Proto všichni ostatní provozovatelé v tomto odvětví pracují srovnatelným, standardizovaným způsobem. Takové činnosti se často označují jako „rutinní funkce“. O rutinním charakteru těchto činností svědčí rovněž skutečnost, že jejich provádění zadává Deutsche Post ve velké míře externě. To platí rovněž pro distribuční služby poskytované prostřednictvím celoněmecké sítě poboček, jejichž poskytování se rovněž čím dál více zadává externě.
(136)
Kromě těchto rutinních funkcí jsou nejdůležitějšími nehmotnými hodnotami podniku Deutsche Post zákaznická základna, obchodní značka a silné postavení na trhu, především na trzích s listovními zásilkami. Posudek WIK však zastává názor, že tyto nehmotné hodnoty nevznikly v první řadě díky úsilí a investicím podniku Deutsche Post, nýbrž v mnohem větší míře je důvodem dřívější exkluzivní licence tohoto podniku. Deutsche Post totiž nemusela významně investovat do marketingu, ale až do roku 2007 se mohla spolehnout na své právně zaručené postavení na trhu. Proto by za tyto nehmotné hodnoty neměla podniku Deutsche Post příslušet žádné poplatky.
IV.2.1.2 Nízké riziko z důvodu státních opatření
(137)
V porovnání se svými konkurenty byla Deutsche Post v oblasti regulovaných i v oblasti neregulovaných služeb vystavena z více důvodů nižšímu riziku.
(138)
Zaprvé, byla Deutsche Post až do roku 2007 ze zákona chráněna monopolem na listovní zásilky. Kromě toho profitovala Deutsche Post z 90 % podílu na trhu, pokud jde o všechny regulované listovní služby, a ze skutečnosti, že hospodářská soutěž neexistovala, nebo existovala pouze v malé míře. Výnosy z těchto cenově regulovaných služeb tvořily téměř dvě třetiny výnosů Deutsche Post.
(139)
Zadruhé, povolil poštovní regulační orgán u regulovaných listovních služeb horní cenovou hranici. Tato horní hranice byla stanovena vyšší, než jsou náklady efektivního podniku, mj. údajně proto, aby se vyvážily ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady v oblasti cenově neregulovaných služeb. Žádný konkurent DPAG neměl exkluzivní licenci či dominantní postavení na trhu, které by mu umožnilo křížové financování nákladů na sociální zabezpečení. Proto vedla exkluzivní licence, popř. dominantní postavení na trhu k výraznému snížení obchodních rizik nejenom v oblasti regulovaných, nýbrž i v oblasti cenově neregulovaných univerzálních služeb a komerčních služeb.
(140)
Zatřetí, vedla jiná státní opatření jak v oblasti univerzálních služeb, tak i v oblasti komerčních služeb rovněž k významnému snížení rizika: státní vyrovnávací platby totiž vyvážily ztráty z počátku devadesátých let minulého století a státní záruky umožnily Deutsche Post získávat kapitál za stejnou úrokovou míru jako spolkový stát, i přes její obtížnou finanční situaci, která trvala od začátku devadesátých let do roku 1995.
(141)
Celkově byla Deutsche Post vystavena výrazně nižším tržním a nákladovým rizikům než její konkurenti, neboť nemusela sama budovat svou zákaznickou základnu a nárůst nákladů mohla vyrovnávat zvýšením regulovaných poplatků. Na základě těchto argumentů došel posudek WIK k závěru, že nejvhodnějšími srovnatelnými konkurenty jsou poštovní společnosti, které vykonávají pouze rutinní funkce (např. neinvestují významně do marketingu a obchodní značky) a které nejsou vystaveny vysokému obchodnímu riziku (např. mají k dispozici dlouhodobé smlouvy).
IV.2.2 Kvantifikace referenčních hodnot pro přiměřený zisk
(142)
Na základě výsledků analýzy funkcí a rizik se v rámci posudku WIK hledaly ve finančních databázích (např. také v databázi ORBIS, která zahrnuje asi 10 milionů podniků z celého světa) srovnatelní poskytovatelé poštovních služeb. Srovnatelné podniky, které na konkurenčních trzích nabízejí poštovní služby, se zjišťují kontrolovaným postupem kvantitativního a kvalitativního výběru.
(143)
Pro posudek WIK byla vybrána skupina 26 srovnatelných podniků, které působí především v oblasti balíkových služeb a vykonávají typické rutinní činnosti poskytovatelů poštovních služeb. Všichni srovnatelní konkurenti pocházeli z hospodářského odvětví „Poštovní a kurýrní služby“ (kód NACE (43) 641).
(144)
V této souvislosti je důležité si uvědomit, že počet srovnatelných konkurentů je omezený, neboť soukromé podniky vzhledem k exkluzivní licenci zavedeného provozovatele, která platila pro významnou část listovních služeb, doposud listovní služby neposkytovaly ve větším rozsahu. Kromě toho byli z posudku WIK jako srovnatelné podniky vyloučeni zavedení poskytovatelé poštovních služeb z jiných zemí, neboť byli - stejně jako Deutsche Post - chráněni exkluzivní licencí a nepůsobili v první řadě na konkurenčních trzích.
(145)
Ke zjištění „přiměřeného“ zisku se v posudku WIK používá výnos z prodeje (return-on-sales, dále jen „ROS“), ke kterému se dojde vydělením účetního zisku (zisk před zohledněním úroků a daní („EBIT“)) obratem. Navíc je v posudku WIK vypočítán (např. EBIT jako procento z celkového kapitálu) výnos z vlastního kapitálu (return-on-asset; dále jen „ROA“), aby byla k dispozici referenční hodnota pro zjištění přiměřeného zisku.
Tabulka 3
Referenční hodnoty ROS a ROA z posudku WIK
Výnos z prodeje
(ROS)
Výnos z vlastního kapitálu
(ROA)
Medián
3,48 %
7,33 %
Horní hranice (75. percentil)
6,77 %
13,41 %
(146)
Z vybraného vzorku podniků vyplývá, že medián ROS činil v konkurenční části poštovního odvětví v období 1998-2007 3,48 %. Posudek WIK však uvádí nejenom medián výnosu, nýbrž i horní hranici pro přiměřený zisk, tj. třetí kvartil zisku srovnatelných konkurentů, který odpovídá ROS ve výši 6,77 %. To, jinak řečeno, znamená, že 75 % srovnatelných konkurentů dosahuje zisku, který je nižší než ROS činící 6,77 % (44).
(147)
Pokud jde o výnosy z prodeje, z posudku WIK vyplývá medián ROA ve výši 7,33 % a horní hranice ve výši 13,41 %.
(148)
Protože je Deutsche Post vystavena významně nižšímu riziku než srovnatelné podniky, které působí na trzích, na kterých vládne velká konkurence (např. na trhu s expresními balíky), zastává posudek WIK názor, že medián ROS ve výši 3,48 % je pro přiměřený zisk podniku Deutsche Post opatrná a konzervativní referenční hodnota a že použití vyšší hodnoty až do třetího kvartilu ROS ve výši 6,77 % se nedoporučuje. Podle posudku by byla zdůvodnitelná dokonce nižší referenční hodnota, neboť medián ROS ve výši 3,48 % se promítá v ROA ve výši 7,33 %, který stále ještě výrazně překračuje bezrizikovou úrokovou míru.
IV.3 Kontrola přidělení nákladů
(149)
Posudek WIK kritizuje přidělení zátěže v REK 2009, protože marže ROS komerčních služeb činící asi [15 % až 25 %] výrazně překračují průměr dosahovaný v tomto odvětví (45). Protože soukromí konkurenti i přes značně nižší rozpětí zisku dosahují profitu, dospívá posudek WIK k závěru, že by měl být komerčním službám podniku Deutsche Post přidělen vyšší podíl na nákladech, a proto by se mělo u regulovaných služeb vycházet z náležitě nižší zátěže.
(150)
Posudek WIK proto došel k výsledku, že všechny komerční služby, i přes náklady, které musejí nést, dosahují stále ještě zisku, který odpovídá mediánu ROS konkurentů ve výši 3,48 %. Posudek tedy vychází u regulovaných služeb pro období 1990-2007 z průměrné roční zátěže, která je o […] milionů EUR nižší.
(151)
Velká část komerčních distribučních služeb byla poskytována sdruženým podnikům Postbank a Telekom, a proto posudek WIK také zkoumá, zda konečné ceny vyúčtované oběma podnikům odpovídaly cenám na trhu a mohou být tedy považovány za vhodnou referenční hodnotu pro náklady, které by měly nést komerční distribuční služby. Na základě dostupných důkazů zastává posudek WIK názor, že smlouvy mezi Deutsche Post a oběma sdruženými podniky odrážejí podmínky, se kterými by souhlasily rovněž i nezávislé třetí strany. Protože podniky POSTBANK a TELEKOM na začátku devadesátých let v podstatě neměly možnost využívat externích distribučních sítí, dohodly se na tom, že si vzniklé náklady rozdělí. Když však bylo v pozdějších letech pro Postbank a Telekom snazší nalézt jiné distribuční sítě a náklady na síť univerzálních služeb klesly, byla daná smlouva změněna a dohodnut poplatek odvíjející se od výše výnosů, který více odpovídal standardní smlouvě na poskytování distribučních služeb (46).
IV.4 Korekce REK 2009
(152)
Posudek WIK provedl několik korekcí REK 2009 podle této metody:
Tabulka 4
Metoda výpočtu použitá v posudku WIK pro každoroční nepřiměřeně vysoké zisky na základě REK 2009
Výnosy z univerzálních služeb
-
Náklady na univerzální služby
-
Přiměřený zisk
+
Státní vyrovnávací platby
Nepřiměřeně vysoké zisky
IV.4.1 Korekce výnosů z univerzální služby
(153)
Deutsche Post prodala velkou část svého nemovitého majetku (např. nemovitosti, které již z důvodu restrukturalizace provozu pošty nebyly zapotřebí). Tyto výnosy by měly být přiděleny univerzální službě, neboť tato služba využívala aktiva nejvíce a pronajala je komerčním službám.
(154)
Z důvodu této korekce se výnosy z univerzální služby za celé období 1990-2007 zvyšují ročně průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2 Korekce nákladů na poskytování univerzálních služeb
IV.4.2.1 Rozdělení nákladového účetnictví
(155)
V REK 2009 je vyúčtování interních převodních cen nesprávně rozděleno: u univerzální služby není uveden dosažený celkový zisk, neboť zisky z určitých funkcí (př. poboček) nejsou rozlišeny na univerzální služby a na komerční služby (např. náklady na jednotlivé služby), nýbrž jsou sloučeny a vykázány jako komerční zisky. Deutsche Post proto nemohla předložit oddělené účetnictví, jak stanoví směrnice Komise 2006/111/ES ze dne 16. listopadu 2006 o zprůhlednění finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky a o finanční průhlednosti uvnitř jednotlivých podniků (47).
(156)
Zatímco za období do roku 1997 Deutsche Post předložila přibližné rozdělení interního nákladového účetnictví, muselo být nákladové účetnictví za období od roku 1997 v posudku WIK opraveno; náklady chybně umístěné v položce univerzální služby byly přesunuty do nákladového účetnictví komerčních služeb.
(157)
Tato příslušná oprava vedla ke snížení ročních nákladů na univerzální služby v období 1998-2007 o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.2.2 Korekce přidělení zátěže k cenově regulovaným a cenově neregulovaným službám
(158)
Jak již bylo uvedeno, posudek WIK neopravuje každou zátěž odděleně. Místo toho při novém výpočtu jako základ používá konečné ceny komerčních služeb, které byly posouzeny jako solidní referenční hodnota pro určení průměrných nákladů v daném odvětví. Všechny nepřiměřeně vysoké zisky z komerčních služeb (48) jsou tedy použity na financování původně uplatňované zátěže. Za celé období 1990-2007 se částka spojená se zátěží ročně snížila průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2.3 Podrozvahové náklady na doplňkové penzijní připojištění (zátěž # 4)
(159)
V podobě zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) na sebe Deutsche Post vzala náklady, které nejsou uvedeny v jejích rozvahách. Protože se referenční hodnota ROS zjišťuje na základě výnosových a nákladových regulačních účtů „srovnatelných konkurentů“, lze v případě nákladového účetnictví podniku Deutsche Post zohlednit pouze ty náklady, které připouští také vnitrostátní účetní standardy či mezinárodní účetní standardy (IAS). Proto nelze dodatečné náklady, které obvykle nejsou součástí prohlášení IAS, akceptovat jako položku nákladů a musí být financovány ze stanoveného rozpětí zisku (referenční hodnoty).
(160)
Tato příslušná korekce vede ke snížení nákladů na zátěž # 4 (doplňkové penzijní připojištění) za celé období 1990-2007 ročně o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.3 Oprava nákladů na kapitál na přiměřený zisk
(161)
Deutsche Post zahrnula do REK 2009 náklady na kapitál, které původně v těchto výnosových a nákladových regulačních účtech nebyly, např. náklady na […] a […]. V posudku WIK jsou náklady na […] a […] zrušeny a nahrazeny referenční hodnotou pro přiměřený zisk.
IV.4.3.1 Období 1996 až 2007
(162)
Přiměřený zisk se zjišťuje na základě opravených výnosů z univerzálních služeb a referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, z čehož vyplývá roční přiměřený zisk činící průměrně […] milionů EUR. Průměrné roční náklady na kapitál ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se v REK 2009 ruší.
(163)
Obzvláště pozoruhodné je, že přiměřený zisk, který se vypočítává pomocí referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, je v porovnání s REK 2009 v absolutním vyčíslení vyšší než náklady na kapitál uplatňované podnikem Deutsche Post (např. náklady na úroky, které byly vypočítány na základě interního ROS činícího asi […] vloženého vlastního kapitálu, a vyšší náklady na odpisy založené na tržní hodnotě).
IV.4.3.2 Období 1990 až 1995
(164)
Podle § 63 odst. 1 ústavního zákona o poštovních službách (Postverfassungsgesetz, PostVerfG) musela Deutsche Post do roku 1995 platit spolkové vládě takzvané odvody (49), které činily asi 5,838 miliard EUR, popř. 8 % obratu. Výměnou za to však byla Deutsche Post podle § 63 odst. 4 PostVerfG zbavena závazku vyplácet dividendy překračující výši odvodů.
(165)
Posudek WIK proto výslovně odmítá pro období do roku 1995 dodatečně zohlednit „přiměřený zisk“, neboť tyto odvody již plně pokryly náklady na vlastní kapitál podniku Deutsche Post. Průměrné roční náklady na kapitál podniku Deutsche Post ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se tedy v REK 2009 ruší a náklady na univerzální služby se odpovídajícím způsobem snižují.
IV.4.4 Závěry
(166)
Jak REK 2009, tak i posudek WIK ukazují, že do roku 1996 výnosy z univerzálních služeb nepostačovaly pokrýt náklady na univerzální služby. Přestože podle REK 2009 Deutsche Post - dokonce i při zohlednění státních vyrovnávacích plateb - vykazovala pro celé období do roku 2007 kumulovaný schodek, dochází posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby byly tak vysoké, že Deutsche Post mohla v roce 1997 dosáhnout hranici rentability.
(167)
Podle REK 2009 se rentabilita univerzálních služeb do roku 1999 téměř nezvýšila a teprve od roku 2000 je možné konstatovat, že výnosy z univerzálních služeb v průměru pokrývají náklady. Posudek WIK oproti tomu u univerzálních služeb ukazuje od roku 2000 významné zisky, které výrazně překračují medián ROS ve výši 3,48 %, ačkoli v případě univerzálních balíkových služeb bylo dosaženo pouze podprůměrného výnosu z prodeje ve výši […] (viz obrázek 6).
Obrázek 6
Srovnání ročních nepřiměřeně vysokých zisků z univerzálních služeb v období 1990-2007 (v milionech EUR, jmenovité hodnoty)
V. STANOVISKA ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(168)
Zúčastněné strany předložily stanoviska k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011. Tento oddíl shrnuje nejdůležitější tvrzení, která byla ohledně těchto rozhodnutí předložena.
V.1 Exkluzivní licence na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí
(169)
TNT zpochybňuje, že by Deutsche Post zaplatila poplatek za exkluzivní licenci na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí. Podle § 43 PostG 1997 přísluší pravomoc vydávat poštovní známky s nátiskem „Deutschland“ výhradně Spolkovému ministerstvu financí. Provozovatel poštovních služeb, který požádá o používání takových poštovních známek, musí zaplatit poplatek a převzít výlohy. Podle § 54 PostG 1997 měla Deutsche Post AG až do 31. prosince 2007 na poštovní známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí exkluzivní licenci.
(170)
Pokud Deutsche Post skutečně používala známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí, aniž by za to zaplatila poplatek, pak by to podle tvrzení TNT představovalo protiprávní státní podporu.
(171)
Komise konstatuje, že v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 se toto opatření neposuzovalo. Proto není předmětem tohoto rozhodnutí.
V.2 Dotování penzí
(172)
Podle názoru UPS byla Deutsche Post poskytnuta výhoda, neboť byla zčásti zproštěna platebních závazků z období před rokem 1995. Protože běžný provozovatel musí nést náklady na penze sám, měla Deutsche Post oproti svým konkurentům lepší postavení. Dále UPS souhlasí s tvrzením Komise, že projednávanou podporu nelze považovat za stávající podporu, neboť se postavení podniku Deutsche Post zásadně změnilo a byla zavedena nová zákonná ustanovení, podle kterých byla Deutsche Post zčásti zproštěna svého závazku převzít náklady na penze svých úředníků. Podle názoru UPS nepředstavují takové zásadní změny systému jednoduchou změnu čistě formální a správní povahy.
(173)
UPS vítá předběžný závěr Komise, podle kterého nelze takové dotování penzí považovat za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Vzhledem k dlouhodobé rentabilitě, jakož i exkluzivní licenci, kterou Deutsche Post měla, vyvstává oprávněná otázka, zda je skutečně nutné zčásti zbavit Deutsche Post závazků v souvislosti se zděděnou zátěží. Poskytnutá dotace navíc není přiměřená, pokud jde o cíl společného zájmu, který prý Německo sleduje, zejména proto, že zděděná zátěž byla vyrovnána prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby a dotování penzí. UPS zdůrazňuje, že důkazní břemeno ohledně přiměřenosti opatření nese spolková vláda. Německo prý dosud přesně nevysvětlilo přiměřenost výhod, které měla Deutsche Post z daného opatření.
(174)
Podle UPS měla Deutsche Post díky podpoře možnost vybudovat si lepší postavení, a to nejen v Německu, ale i na jiných evropských trzích, na kterých konkuruje s jinými poskytovateli poštovních služeb, jako je např. UPS. Protože Deutsche Post mohla s pomocí dotování penzí posílit své postavení v komerční oblasti na úkor jiných zúčastněných, poškodilo prý toto narušení hospodářské soutěže konkurenty podniku Deutsche Post.
(175)
UPS požaduje, aby Komise přezkoumala všechny dotace na financování nároků na penze, které uvádí rozhodnutí o rozšíření formálního vyšetřovacího řízení z roku 2011 na období 2007-2011, i ohledně jejich nutnosti a přiměřenosti, a navíc prošetřila, zda Deutsche Post stále ještě získává státní podporu, která je podle čl. 107 odst. 1 SFEU protiprávní.
(176)
UPS vyzývá dále Komisi, aby podrobněji popsala, jak došla k závěru, že podpory poskytnuté podniku Deutsche Post nejsou slučitelné s vnitřním trhem. UPS zejména žádá o kopii posudku WIK, aby mohl sám posoudit, do jaké míry byly v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 při posuzování dotování penzí zohledněny výsledky posudku WIK.
V.3 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(177)
UPS plně podporuje šetření Komise a zcela souhlasí s posouzením, které bylo provedeno v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a hodnotilo vyrovnávací platbu za poskytování univerzálních služeb. Kromě toho UPS předložilo aktualizované znění (50) zprávy odborníků NERA z října 2006 (51), na kterou Komise odkazuje v 58. bodě odůvodnění rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
(178)
Zatímco zpráva odborníků NERA z roku 2006 odhaduje průměrné výnosy z kapitálu u divize listovních služeb podniku DPWN v období po roku 1999 na více než 20 % (52), přepracované znění posudku uvádí, že výnosy z kapitálu v období 2000-2005 dokonce překročily 50 %. Pro období od roku 2003 do roku 2005 se výnosy z kapitálu odhadují dokonce na více než 100 %. UPS dospěl k závěru, že zisky extrémně ziskové divize regulovaných listovních služeb byly více než dostačující, aby pokryly ztráty univerzálních služeb.
(179)
Podle UPS kromě toho nákladové účetnictví podniku Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu a odhad rentability a zátěže ve vyhrazené oblasti. Proto je nutné provést důkladnou analýzu přiřazení nákladů k regulovaným službám, univerzálním službám a komerčním službám. Všechny výhody, které byly podniku Deutsche Post poskytnuty na pokrytí zděděné zátěže (např. kapitálové injekce Německa ve prospěch Deutsche Post v roce 1995 a přenesení aktiv ve formě nemovitostí a infrastruktury) by měly být zohledněny při zjišťování výše podpory a rozsahu nadměrného vyrovnání.
(180)
UPS se domnívá, že pokud jde o dohody o interních převodních cenách, které uzavřely sdružené podniky, musí i nadále v souladu s rozsudkem ve věci Chronopost (53) platit zásada tržního odstupu (arm’s length principle). Komise má proto přezkoumat smlouvu mezi Deutsche Post a DPEED, zejména dohody o cenách, které jsou v ní obsažené.
V.4 Nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby
(181)
Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 plně podpořil FFPI: Podle FFPI jsou zákonné a správní změny, které mají za důsledek vyšší náklady na penze, běžným obchodním rizikem, které může mít rovněž dopad na rentabilitu podniku. Protože podniky, které fungují za běžných tržních podmínek, musí takové dodatečné náklady financovat z vlastních zdrojů, neměla ani Deutsche Post od Německa získat dotace na penze.
(182)
FFPI dále poukazuje na to, že Deutsche Post ve své výroční zprávě z roku 2000 obzvláště vyzdvihla význam reformy důchodového zabezpečení a v tomto rámci prohlásila, že zasílání pošty obchodním zákazníkům zaznamenalo nárůst zisku před započtením daní, úroků a odpisů (EBITA) o 98,6 %, a to především z důvodu malého objemu příspěvků do penzijního fondu úředníků. Penzijní reforma tedy nemůže být považována za málo významnou či za převážně správní opatření.
(183)
Ze studie, kterou FFPI nechal provést v období od roku 2001 do roku 2008, vyplývá, že poštovné platné v Německu v roce 2009 pro standardní listovní zásilku do 20 g patřilo k nejdražším. Oproti tomu byla cena poštovného za zaslání balíků do 500 g relativně nízká, což svědčí o křížovém dotování.
(184)
FFPI je přesvědčen, že cílem podpory podniku Deutsche Post nebylo posílení růstu německého poštovního trhu, popř. určitých poštovních služeb. FFPI tvrdí, že během zkoumaného období byla Deutsche Post rentabilním podnikem, který mohl na německém trhu posilovat své vedoucí postavení i svou výkonnost a obchodní činnost. Proto by dotování penzí nemělo být považováno za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
V.5 Rozpětí zisku
(185)
BIEK zastává názor, že ostatní poskytovatele poštovních služeb poškozovala praxe podniku Deutsche Post, v rámci které využíval svého dominantního postavení na určitých trzích s listovními zásilkami ke křížovému financování nákladů na listovní a balíkové služby, které jsou poskytovány na trzích, na kterých vládne silná konkurence. Protože Deutsche Post mohla zvyšovat ceny na trzích, pro které měla exkluzivní licenci a na nichž má i nadále více než 90 % podíl, je Deutsche Post podle BIEK schopna křížově financovat náklady na trzích, na kterých vládne silná konkurence.
(186)
BIEK dále tvrdí, že Deutsche Post i přes údajnou zděděnou zátěž dosáhla značně vyšších zisků než srovnatelné podniky v jiných evropských státech; svědčí o tom mj. marže ROS od 10 % do 20 % v oblasti zasílání poštovních zásilek na domácím trhu. Toto rozpětí zisku by mohlo být případně zkresleno a vydáváno za nižší, neboť vnitrostátní zasílání poštovních zásilek zahrnuje také balíkové služby, u kterých je rozpětí zisku v průměru nižší než u listovních služeb.
(187)
Pokud jde o údajné vyšší náklady na platy, jak tvrdí Deutsche Post, BIEK upozorňuje, že Deutsche Post pro výpočet platů, jež musí na rozdíl od svých konkurentů vyplácet, použila jako referenční hodnotu průměrné mzdy v odvětví dopravy. BIEK tvrdí, že Komise sice z těchto čísel jako referenční hodnoty vycházela při svých výpočtech v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, musí však uvážit, že konkurenti podniku Deutsche Post vyplácejí platy, které jsou nejméně o 15 % vyšší než průměrné platy v odvětví dopravy. Údajné dodatečné náklady na platby jsou tedy značně nižší, než tvrdí Deutsche Post. Podle BIEK je důvodem zbývajícího rozdílu v nákladech na platy nikoli zděděná zátěž, nýbrž spíše velikost podniku Deutsche Post a jeho dominantní postavení na trhu.
(188)
BIEK tvrdí, že zděděná zátěž podniku Deutsche Post (včetně nákladů na penze) byla navíc více než dostatečně vyrovnána prostřednictvím vyšších regulovaných poplatků za listovní služby. Opatření podpory, které má Komise posoudit, prý měla za následek, že v oblasti listovních služeb dosud neexistuje hospodářská soutěž a hospodářská soutěž u balíkových služeb je značně narušena.
VI. STANOVISKA NĚMECKA
VI.1 Stanovisko k dotování penzí
VI.1.1 Z důvodu vyrovnávacích plateb za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nevznikla žádná finanční výhoda
(189)
Německo odkazuje na rozsudek ve věci Combus (54) a zastává názor, že veřejné platby, které byly v rámci privatizace vyplaceny poskytovatelům univerzálních služeb, kteří dříve byli ve státním vlastnictví, jako vyrovnávací platby za náklady na penze, jejichž výše překračuje obvyklé platy vyplácené soukromými konkurenty, nepředstavují podporu.
(190)
Německo souhlasí s Komisí, že náklady podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení by měly být srovnány s náklady na sociální zabezpečení, které nesou konkurenti. Toto srovnání má však být provedeno již na základě čl. 107 odst. 1 SFEU, a nikoli až ve fázi posuzování slučitelnosti podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
VI.1.2 Ve srovnání se situací před rokem 1995 nevznikla finanční výhoda
(191)
Podle názoru Německa nebyla Deutsche Post dotováním penzí zčásti zbavena nákladů, které se obvykle musí hradit z vlastních zdrojů. Podniku Deutsche Post proto nevznikla žádná výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(192)
Zaprvé, Německo tvrdí, že podle § 46 PostVerfG 1989 byli úředníci, které Deutsche Post převzala v roce 1989, i nadále ve službě spolkového státu. I po druhé reformě pošty v roce 1995 prý byli úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a podle článku 143b, který byl nově vložen do ústavy, i nadále ve službě spolkového státu.
(193)
Protože výlučným dlužníkem těchto nároků na penze vždy byla spolková vláda, neměla Deutsche Post nikdy právní povinnost použít své vlastní zdroje.
(194)
I kdyby pro Deutsche Post podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 existoval závazek financovat nároky na penze úředníků, Německo přesto trvá na tom, že toto ustanovení o penzích (stejně jako závazek platit odvody podle § 63 PostVerfG 1989) bylo „interní“ opatření a sloužilo k mobilizaci zdrojů ze spolkového rozpočtu. Ustanovení prý nepředstavuje závazek podniku Deutsche Post vůči úředníkům.
(195)
I po druhé poštovní reformě z roku 1995 byl spolkový stát podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a §§ 14 a 16 PostPersRG 1994 i nadále výlučným dlužníkem úředníků s nárokem na penzi. Závazek podniku Deutsche Post platit příspěvky do penzijního fondu úředníků vyplývající z § 16 odst. 1 PostPersRG, tedy - stejně jako závazek podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 - snížil pouze náklady spolkového rozpočtu. Tyto závazky nijak nezměnily výlučnou povinnost spolkového státu ohledně penzí.
(196)
Z občanskoprávního hlediska ani nebylo možné, aby spolková vláda své závazky ohledně financování penzí úředníků přenesla na DPAG, která byla nově založena v roce 1995. Pokud jsou stávající závazky ohledně penzí přeneseny na právně nezávislou dceřinou společnost, zůstává podle zásad občanského práva za majetkoprávní nároky třetích stran i nadále odpovědná mateřská společnost.
(197)
Německo dále tvrdí, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji, aby mohla financovat zátěž spojenou s penzemi. Na jedné straně POSTDIENST před rokem 1995 vždy vykazoval schodky, které musel spolkový stát vyrovnávat prostřednictvím převodů ve výši 5,6 miliardy EUR. Na druhé straně činily závazky vzniklé v souvislosti s penzemi v okamžiku, kdy se v roce 1995 POSTDIENST přeměnil na DPAG, asi […] miliard EUR. S takovou výši závazků na straně pasiv v rozvaze prý nebylo možné, aby byla DPAG založena jako soukromoprávní podnik, neboť spolková vláda nedala k dispozici příslušnou kapitálovou vybavenost, která by DPAG propůjčila potřebnou hospodářskou solidnost.
VI.1.3 Dotování penzí je existující podpora podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(198)
Pokud by bylo dotování penzí označeno za státní podporu, je ji podle názoru Německa třeba považovat podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 za existující podporu, neboť od roku 1953, tj. od okamžiku vstupu v platnost příslušného ustanovení v německé ústavě, je stát výlučným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo trvá na tom, že ani první reforma pošty z roku 1989 ani druhá poštovní reforma z roku 1995 na tomto závazku státu ohledně důchodového zabezpečení a závazku financovat nároky na penze nic nezměnily. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(199)
Německo dále odkazuje na prohlášení Komise před soudem ve věci T-266/02. Podle Německa z 54. bodu odůvodnění rozsudku jasně vyplývá, že Komise „měla v rámci napadeného rozhodnutí za to, že žalobkyni výhodu poskytly pouze platby provedené DB-Telekom“ (55).
(200)
Německo z tohoto prohlášení vyvozuje, že Komise tím také prohlásila, že pokud jde o dotování penzí, nevznikla finanční výhoda. Podle Německa tak Komise ve smyslu článku 4 nařízení (ES) č. 659/1999 přijala „rozhodnutí nevznášet námitky“. Takové pozitivní rozhodnutí by kromě toho podle čl. 1 písm. b) bodu ii) nařízení (ES) č. 659/1999 znamenalo, že se v případě dotování penzí jedná o existující podporu.
VI.1.4 Dotování penzí je vyrovnávací platba za zděděnou zátěž, která je podle čl. 107 odst. 3 SFEU slučitelná s vnitřním trhem
(201)
S ohledem na argumenty Komise uvedené v rozhodnutí La-Poste zastává Německo názor, že dotování penzí je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, a zdůvodňuje to následovně:
-
Deutsche Post poskytovala příspěvky na sociální zabezpečení, které byly bez výjimky vyšší než příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
-
Komparativní výhoda, kterou Komise zjistila, není správná, neboť její výpočet vychází z předpokladu, že cenově regulované služby pokrývají uplatňovanou zátěž # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení). La Poste refinancovala své náklady na sociální zabezpečení - stejně jako ostatní zavedení poskytovatelé poštovních služeb - prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby, což však Komise ve svém rozhodnutí La-Poste nezohlednila.
-
Třebaže Německo v zásadě souhlasí s tím, že by výnosy z cenově regulovaných služeb měly pokrýt uplatňovanou zátěž, Komise nedokázala, že by regulační orgán vyhověl žádosti Deutsche Post financovat náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Komise prý také nedokázala, že regulované výnosy byly skutečně dostatečně vysoké, aby z nich mohly být tyto náklady financovány.
(202)
Německo dále upozorňuje, že Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ve věci Royal Mail (56) zdůraznila, jak je důležité, aby se v zájmu dalšího jednotného přijímání rozhodnutí uznávaly náklady dřívějších státních podniků na penze pomocí jednotných kritérií. Komise proto musí zohlednit také své rozhodnutí La-Poste a své předběžné hodnocení ve věci Royal Mail. V případě Royal Mail Komise proti vyrovnávací platbě za schodky u penzí nevznesla žádné námitky, ačkoli ze zprávy Hooper z roku 2008 vyplývá, že náklady podniku Royal Mail na penze byly z části pokrývány pomocí vyšších regulovaných poplatků za poštovní služby.
VI.1.4.1 Základem referenční hodnoty by měly být náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé
(203)
S odvoláním na posudek prof. Ehlermanna ze dne 19. července 2011 (57) Německo tvrdí, že se Komise při výpočtu referenční hodnoty pro náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení dopustila dvou chyb.
(204)
Podle Německa by do referenční hodnoty neměl být zahrnut podíl hrazený zaměstnancem, neboť v soukromém sektoru není zaměstnavatel ze zákona povinný tento podíl hrazený zaměstnancem převzít. Zaměstnavatel v soukromém sektoru by platbu celkových příspěvků na sociální zabezpečení převzal pouze ze správních důvodů, ze zákona k tomu však povinen není. Pokud by se při výpočtu referenční hodnoty zohlednil podíl hrazený zaměstnancem, odporovalo by to rovněž dosavadní praxi přijímání rozhodnutí (srov. rozhodnutí La-Poste).
(205)
Jako základ pro výpočet referenční hodnoty pro náklady na sociální zabezpečení by měly být použity na trhu obvyklé platy (58), neboť platy úředníků jsou výrazně vyšší než průměrné platy na trhu.
VI.1.4.2 Výnosy z regulovaných služeb nepostačují na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(206)
Na prvním místě Německo zdůrazňuje, že předpoklad, že zátěž # 2 bude plně pokryta z cenově regulovaných výnosů, je čistě hypotetický, neboť není možné konstatovat, zda byly regulované ceny skutečně zvýšeny proto, aby vyrovnaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady. Na jedné straně prý z rozhodnutí o cenových limitech 2002 nevyplývá, zda a v jakém rozsahu zohlednil poštovní regulační orgán uplatňovanou zátěž spojenou s náklady, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Na druhé straně prý byly ceny do roku 2002 udržovány na úrovni schválené v roce 1997; není prý možné konstatovat, zda tyto ceny zahrnovaly vyrovnávací platbu za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(207)
Německo tvrdí, že nepostačuje vysvětlit, že v oblasti neregulovaných služeb platily pro Deutsche Post nižší sazby příspěvků na sociální zabezpečení než pro konkurenty. Rovněž musí být přezkoumáno, zda byly regulované služby skutečně s to financovat ze svých výnosů uplatňovanou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením, která je neobvyklá ve srovnání s konkurencí.
(208)
Finanční výhoda vzniklá ve prospěch Deutsche Post na základě vyrovnávací platby za její náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, by existovala pouze tehdy, pokud by vyrovnávací platby vyplacené podniku Deutsche Post byly vyšší než celkové náklady na sociální zabezpečení úředníků, které Deutsche Post nese.
(209)
Německo lituje, že chybí obsáhlý výpočet, ze kterého by bylo jasné, zda s ohledem na náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které nese podnik Deutsche Post a které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, celkově došlo k nadměrnému či nedostatečnému vyrovnání. Německo zdůrazňuje, že takový výpočet je nutný proto, aby bylo možné konstatovat, zda vznikla finanční výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
a) Podle odborného posudku byly náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, vyrovnány nedostatečně
(210)
S cílem napravit tento stav předložilo Německo posudek prof. Webera (59), aby doložilo, že Deutsche Post měla v souvislosti s tím, že zaměstnává úředníky, nevýhodu vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení. V posudku je nejprve vysvětleno, o jakou částku překračují náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které Deutsche Post skutečně nese, náklady na sociální zabezpečení pro zaměstnance, které nesou soukromí konkurenti (v posudku jsou označeny jako „náklady DPAG na sociální zabezpečení, které překračují úroveň na trhu“, popř. „strukturální nevýhoda“). V posudku prof. Webera jsou tyto náklady, které překračují úroveň na trhu, srovnány s vyrovnávací platbou za zátěž # 2.
(211)
Jak ukazuje tabulka 5, posudek zahrnuje do nákladů na sociální zabezpečení, které vznikají v souvislosti se zaměstnáváním úředníků, platby podniku Deutsche Post do penzijního fondu úředníků a ostatní sociální náklady, např. příspěvky na zdravotní náklady, jakož i úrazové pojištění a ostatní pojištění.
(212)
Náklady na sociální zabezpečení spojené se zaměstnáváním zaměstnanců posudek definuje následovně: Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zákonné důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče vynásobený „ve srovnání s konkurencí obvyklými“ platy (např. minimální mzda z roku 2007 u většiny úředníků).
(213)
Náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jsou náklady vzniklé podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení úředníků, které překračují referenční hodnotu pro náklady na sociální zabezpečení, která byla definována na základě podílu zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zaměstnance.
Tabulka 5
Výpočet čistého výsledku podle německého odborného posudku
-
Platby do penzijního fondu
-
ostatní náklady na sociální zabezpečení
+
„ve srovnání s konkurencí obvyklé“ náklady na sociální zabezpečení jako referenční hodnota (základ tvoří podíl zaměstnavatele na sociálním zabezpečení a „ve srovnání s konkurencí obvyklé“ platy (např. minimální mzda z roku 2007))
ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
+
vyrovnávací platby z regulovaných výnosů (zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklá zátěž spojená se sociálním zabezpečením)
Čistý výsledek (nedostatečné či nadměrné vyrovnání)
(214)
Z výpočtů vyplývá, že v období 1995-2007 vyrovnání u zátěže # 2 na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nepostačovalo. V posudku se dokonce tvrdí, že nedostatečné vyrovnání ve prospěch Deutsche Post dosahovalo […] miliard EUR. Prof. Weber dospěl k závěru, že Deutsche Post neobdržela pro své náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, dostatečnou vyrovnávací platbu, a to i v případě, že by cenově regulované výnosy zahrnovaly zátěž # 2.
b) Podle REK 2009 výnosy z cenově regulované oblasti nepostačovaly na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(215)
Německo tvrdí, že dokud u cenově regulovaných služeb vznikají ztráty, které nepřekračují náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nelze konstatovat, že regulované zisky skutečně tyto náklady vyrovnávají. Německo proto předložilo stanovisko z posudku (60), které se opírá o REK 2009, s cílem ukázat, že ztráty byly u cenově regulovaných služeb bez výjimky vyšší než náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(216)
Výpočty vycházejí z REK 2009 a u cenově regulovaných služeb předpokládají jako přiměřený zisk ROS ve výši 7 % (zohledněn je rovněž posudek Deloitte-II, o kterém podrobněji pojednává oddíl VI.3.2). Po odečtení tohoto přiměřeného zisku činí ztráta u cenově regulovaných služeb […] miliard EUR, a v období 1995-2007 tak překračuje uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Zisky z cenově regulovaných služeb tedy nebyly dostatečně vysoké, aby pokryly předmětné náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VI.2 Připomínky k vyrovnávacím platbám za poskytování univerzálních služeb
VI.2.1 Státní vyrovnávací platby
(217)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepředstavují výhodu pro Deutsche Post, neboť se v případě těchto plateb ve výši 5 666 miliardy EUR jednalo výhradně o vyrovnávací platby za odvody ve výši 5,838 miliardy EUR, které Deutsche Post musela platit do roku 1995.
(218)
Jak vyplývá z rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007, důvodem těchto odvodů byl dřívější způsob správy pošty, v rámci které existovala povinnost odvádět spolkovému státu ročně asi 10 % provozních výnosů podniku. V období 1989-1995 byly tyto odvody podle § 63 odst. 1 PostVerfG postupně zrušeny. Do roku 1993 musela Deutsche Post odvádět 10 % svých provozních výnosů. Od roku 1993 se výše těchto odvodů postupně snižovala, např. na 10 % provozních výnosů minus 153 milionů EUR v roce 1993. V roce 1994 činily odvody 70 % objemu odvodů z roku 1993. V roce 1995 zaplatila Deutsche Post 50 % z částky odvodů z roku 1993. Celkem Deutsche Post v období 1990-1995 zaplatila odvody ve výši 5,838 miliardy EUR.
(219)
Podle § 63 odst. 4 PostVerfG musely být od odvodů odečteny platby dividend. Komise vzhledem k tomuto ustanovení a k osvobození od přímých a nepřímých daní v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 konstatovala, že tyto odvody musí být považovány za náhradu za osvobození od přímých a nepřímých daní, jakož i za protiplnění za financování, které poskytl spolkový stát jako akcionář.
(220)
Německo na toto konstatování reagovalo a předložilo posudek KPMG, podle kterého nelze odvody považovat za náhradu za daně a dividendy, a to z více důvodů.
(221)
Podle posudku KPMG nelze tyto odvody zařadit mezi daně, neboť se výše těchto odvodů od roku 1931 určovala podle výše provozních výnosů. Proto by bývaly musely být placeny i v letech, ve kterých Deutsche Post vykazovala ztráty. Oproti tomu se výše daní z příjmu podniků určuje podle skutečně dosaženého ročního zisku. Zařazení odvodů mezi daně by tak odporovalo ústavnímu požadavku, podle kterého jsou příjmy podniků zdaňovány podle výkonnosti.
(222)
Také srovnání odvodů s daní z obratu není podle posudku správné. U daně z obratu zahrnuje daňová povinnost také odpočet za obdržené platby, což je u odvodů jinak, takže se výpočet odvodů značně liší od zjištění skutečné povinnosti podniku odvádět daň z obratu.
(223)
Německo dále tvrdí, že odvody nelze zařadit mezi dividendy. Vyplácení dividend souvisí s výsledky příslušného předchozího účetního období, popř. předchozích let. V letech 1990-1995 však Deutsche Post nedosáhla zisků a odvody přesto platila. Tyto odvody proto nejsou dividendy.
(224)
Posudek KPMG dochází k závěru, že odvody nelze zařadit mezi daně či dividendy; podle posudku se spíše jedná o odvod sui generis, který je povinna platit pouze Deutsche Post a její nástupnické podniky.
(225)
S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá předpoklad Komise, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Protože státní vyrovnávací platby prý pouze snížily náklady Deutsche Post na odvody, nevznikla jí tím žádná výhoda, takže se u těchto plateb nejedná o státní podporu.
(226)
Kromě toho Německo uvádí další dva důvody, proč dané státní vyrovnávací platby nepředstavují podporu: zaprvé, jsou prý tyto státní vyrovnávací platby v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, a to vzhledem ke značné návratnosti investic (return on investment, ROI) dosažené v pozdějších letech a vzhledem k vysokým výnosům, kterých Deutsche Post dosáhla svým vstupem na burzu cenných papírů. Zadruhé, státní vyrovnávací platby nepředstavují státní podporu, protože kumulované ztráty univerzálních služeb byly jak podle REK 2009, tak i podle posudku WIK od roku 1990 do 1994 roku vyšší než státní vyrovnávací platby. Deutsche Post tedy za poskytování služeb v rámci své povinnosti univerzální služby podle Německa neobdržela dostatečně vysoké vyrovnávací platby.
VI.2.2 Státní záruka
(227)
Německo tvrdí, že pokračující poskytování záruky spolkového státu podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 pro dluhopisy vydané před rokem 1995 nepředstavovalo po roce 1995 selektivní výhodu ve prospěch Deutsche Post, a to z více důvodů.
(228)
Každý podnik v soukromém sektoru nepřestává v případě oddělení dceřiné společnosti ručit za závazky, které jeho dceřiná společnost přijala. I v případě odprodání těchto závazků třetí straně, nepřestává podnik v soukromém sektoru ručit za své zbývající závazky. Německo dále upozorňuje na skutečnost, že původní státní záruka za dané dluhopisy byla nutná pouze proto, že POSTDIENST neměl vlastní právní subjektivitu. Ustanovení § 40 PostVerfG 1989, podle kterého mají dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako dluhopisy spolkového státu, má pouze deklaratorní charakter.
(229)
Zadruhé, pro DPAG nevznikla z převzetí dluhopisů podniku POSTDIENST žádná výhoda, neboť DPAG se mohla v roce 1995 refinancovat za nižší úrokovou sazbu. Dluhopisy POSTDIENST měly k 1. lednu 1995 hodnotu celkem 931 milionů EUR, přičemž úroková míra činila průměrně 7,17 % se zbytkovou splatností 8,8 let. Protože krátkodobá úroková míra činila dne 1. ledna 1995 5 % až 5,5 %, vzniklo DPAG nákladové znevýhodnění ve výši 1,7 %, což se projevilo ve vyšších ročních nákladech na úroky ve výši asi 15,3 milionu EUR.
(230)
Zatřetí, na základě srovnání průměrné úrokové míry na trhu platné pro dluhové nástroje upsané soukromými podniky a úrokové míry pro dluhové nástroje POSTDIENST ze dne, kdy byly tyto nástroje původně vydány, si POSTDIENST podle názoru Německa vypůjčil kapitál za úrokovou míru, která byla průměrně vyšší než průměrná úroková míra na trhu. Německo neprovedlo obsáhlé šetření, nýbrž pouze porovnalo úrokovou míru u určitých dluhových nástrojů POSTDIENST s agregovaným průměrem na trhu.
(231)
Německo kromě toho tvrdí, že státní záruky představují existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení Rady (ES) č. 659/1999. Protože Deutsche Bundespost byla do konce roku 1994 součástí veřejné správy, považují se tyto dluhové nástroje od jejího založení v roce 1950 za dluh státu. Jestliže by Deutsche Post díky této státní záruce vznikla výhoda, pokud jde o úrokovou míru, musela by být považována za existující podporu. Německo odkazuje také na rozhodnutí Komise ve věci EDF (61), ve kterém byla podobná záruka posouzena jako existující podpora.
VI.2.3 Exkluzivní licence
(232)
Německo tvrdí, že podle rozsudku ve věci PreussenElektra (62) se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní podporu.
(233)
Protože se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní zdroje, údajně nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby by mohly být pouze předmětem řízení podle článku 102 SFEU.
VI.3 Stanovisko spolkové vlády k posudku WIK
VI.3.1 Posudek WIK potvrzuje nutnost státních vyrovnávacích plateb jako kompenzace za čisté náklady spojené s povinností univerzální služby do roku 1995
(234)
Přes veškeré metodické námitky má Německo za to, že posudek WIK potvrzuje názor Německa, podle něhož byly státní vyrovnávací platby jako kompenzace za ztráty, jež Deutsche Post v období 1990-1995 vykázala z důvodu poskytování univerzálních služeb, nutné.
(235)
Veškeré nadměrné zisky po roce 1995 nelze brát v potaz, jelikož státní vyrovnávací platby byly vyčerpány na čisté náklady spojené s povinností univerzální služby, které musela Deutsche Post nést do roku 1995. Prohlášení záporného rozhodnutí z roku 2002 Tribunálem za neplatné rovněž potvrdilo, že něco, co již „vyčerpáno“ bylo, nelze vyčerpat podruhé. Jelikož státní vyrovnávací platby již byly vyčerpány na uhrazení ztrát vzniklých do roku 1995, nemohly být použity později k financování nadměrných zisků.
VI.3.2 Chybné stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk
(236)
S ohledem na posudek Deloitte spočívá hlavní námitka Německa v tom, že posudek WIK při stanovení referenční hodnoty bral v potaz příliš mnoho malých podniků. Jako srovnatelné podniky měly sloužit především velké společnosti v oblasti balíkových služeb a logistiky, jejichž sítě lze co do velikosti a komplexnosti srovnat se sítěmi Deutsche Post (63).
(237)
Posudek Deloitte-II vychází z toho, že odpovídajícími srovnatelnými společnostmi pro Deutsche Post jsou podniky v odvětví balíkových zásilek a poštovních služeb, jež disponují rozsáhlými a komplexními sítěmi pro vyzvedávání a doručování zásilek. Vzhledem k úsporám z rozsahu, dosahu a hustoty, jež jsou pro poštovní sítě typické, jsou velké podniky pro účely srovnání relevantnější než podniky malé. Společnosti, které se věnují přepravě zboží a logistice, by mohly do určité míry sloužit jako srovnatelné podniky, jelikož používají stejná aktiva.
(238)
V posudku-Deloitte II se tak za srovnatelné podniky považují pouze společnosti s ročním obratem přesahujícím 100 milionů EUR. Tímto způsobem se dospěje k pouze malé skupině srovnatelných podniků. Jedná se o velké mezinárodní provozovatele balíkových kurýrních služeb (UPS, FedEx a TNT Express) a jiné poskytovatele poštovních služeb (převážně ze Spojených států a Spojeného království).
(239)
V období 1998-2007 se u této srovnatelné skupiny dospělo k mediánu ROS ve výši 7,4 % a třetímu kvartilu ROS ve výši 12 %, což představuje horní hranici pro přiměřený zisk. U větší srovnatelné skupiny 18 logistických společností a 19 provozovatelů přepravy zboží dospělo k mediánu ROS mezi 4,6 % a 5,7 %, nicméně v posudku Deloitte-II byly ohledně srovnatelnosti těchto podniků s Deutsche Post vyjádřeny určité pochybnosti.
(240)
Na základě údajů ohledně obou srovnatelných skupin se v posudku Deloitte-II doporučuje rozpětí ROS mezi 6,1 % a 11,7 % jako referenční hodnota pro přiměřený zisk.
(241)
Pokud jde o stanovení rozpětí přiměřeného zisku na základě srovnatelné skupiny, poukazuje posudek Deloitte-II na to, že přiměřený zisk je v případě, kdy se pro něj jako referenční hodnota použije prosté víceleté ROS, stanoven jako příliš nízký, jelikož i) mezi jednotlivými roky dochází k významným a systematickým výkyvům a ii) mezi podniky ze stejného odvětví mohou existovat značné rozdíly, pokud jde o jejich ziskovost. Při použití příliš nízké referenční hodnoty pro přiměřený zisk existuje riziko neprovedení účinných investic.
(242)
Jak je již zdůrazněno v posudku Deloitte-I, je v posudku WIK při stanovování referenční hodnoty pro přiměřený zisk na základě mediánu srovnatelných podniků zcela pominuta vyšší efektivita, jíž Deutsche Post dosáhla z převážné části po roce 1990. V souladu s body 14 a 18 rámce Společenství z roku 2005 by však měla být u přiměřeného zisku zavedena „kritéria, která se budou mimo jiné týkat i kvality poskytované služby a přírůstků produktivity.“
(243)
Podle toho by se měla referenční hodnota pro přiměřený zisk zakládat na ročním rozpětí. Zisky, jež se blíží horní hranici rozpětí či jej dokonce přesahují, by mohly naznačovat, že průměrný podnik překročil referenční hodnotu díky lepším provozním či obchodním výsledkům. Tyto zisky by měly regulační orgány povolovat, a takto motivovat k dalšímu zvyšování efektivity.
(244)
Německo také podotýká, že výše přiměřeného zisku musí být v souladu s dřívějšími rozhodnutími, v nichž bylo pro železniční a autobusové společnosti schváleno rozpětí ROS mezi 7 % a 8 % (64).
VI.3.3 Nepřiměřené přidělení a ocenění nákladů
(245)
Německo znovu zdůrazňuje, že jakékoliv nové přidělení zátěže spojené s univerzální službou ke komerčním službám není z věcného ani právního hlediska udržitelné. Podle článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (65) mají být veškeré další čisté náklady vzniklé při plnění povinnosti univerzální služby financovány z výnosů monopolu v oblasti listovních zásilek a nikoliv z výnosů komerčních služeb.
(246)
Německo mimo to zastává stanovisko, že určité náklady Deutsche Post jsou v posudku WIK podhodnoceny:
-
Odvody, jež musela Deutsche Post platit do roku 1995, měly být odečteny jako náklady a neměly být použity jako zástupná hodnota pro kapitálové náklady, případně pro přiměřený zisk. S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá zjištění posudku WIK, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody by pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Spolu se stanovením přiměřeného zisku jako odměny za investovaný kapitál proto odvody měly být zohledněny jako náklady na univerzální službu.
-
V případě nákladů na odpisy se mělo vycházet z realistických hodnot dlouhodobých aktiv uvedených v daňovém účetnictví, a nikoliv z nízkých účetních hodnot v roční účetní závěrce.
-
V plném rozsahu měly být zohledněny náklady na platby doplňkových důchodů pro soukromé zaměstnance.
VI.4 Stanovisko k připomínkám třetích stran
VI.4.1 Dotování penzí
(247)
Německo připomíná, že Deutsche Post nebyla v roce 1995 ani právně vázána, ani z hospodářského hlediska s to převzít penzijní závazky. Ve smyslu rozhodnutí Komise ve věci Poste Italiane (66) tak náklady na penze představovaly dluhy státu. Dotování penzí nijak Deutsche Post finančně nezvýhodnilo.
(248)
Zatímco UPS zdůrazňuje, že běžný provozovatel musí nést vlastní náklady na penze sám, Německo tvrdí, že se u nákladů na penze úředníků jednalo o náklady, jež byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které nelze srovnávat s příspěvky na sociální zabezpečení, jež za své zaměstnance odváděli konkurenti Deutsche Post. Ti odváděli do systému sociálního zabezpečení pouze příspěvky zaměstnavatele a nemuseli nést na základě stávajících penzijních nároků žádnou zděděnou zátěž.
(249)
Německo zdůrazňuje, že je třeba provést výpočet nadměrné vyrovnávací platby, jelikož stanoviska UPS a FFPI vycházela z předpokladu, že takový výpočet provede Komise, aby nadměrnou vyrovnávací platbu pro Deutsche Post prokázala
VI.4.2 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(250)
S poukazem na zprávu odborníků NERA z roku 2006 Německo zdůrazňuje, že sama Komise ve spojení s věcí státní podpory COMP/37.821 vycházela z toho, že výnosy z kapitálu, jež pro divizi listovních služeb podniku DPWN odhaduje zpráva odborníků NERA, nepostačují k tomu, aby byla pro účely článku 102 SFEU prokázána existence nepřiměřeně vysokých poplatků za listovní služby.
(251)
V obecné rovině se Německo domnívá, že výnosy z kapitálu nejsou pro zjištění nadměrných zisků vhodné. Při nižší kapitálové náročnosti může jít vysoký výnos z kapitálu ruku v ruce s nižším výnosem z prodeje. Jelikož se většina rizik pojí s příjmy a náklady, je - zejména u podniků s nízkou kapitálovou náročností - vhodným měřítkem ke zjištění nadměrného zisku výnos z prodeje. Pokud se - tak jako ve zprávě odborníků NERA - použije jako pomocné měřítko zisku výnos z prodeje, vyjde najevo, že Deutsche Post měla vyšší výnos z prodeje než Royal Mail, avšak mnohem nižší než TNT. Výnosy z prodeje, jež zpráva odborníků NERA odhaduje u divize listovních služeb DPWN, tak zdaleka nedosahovaly referenční hodnoty pro nadměrné zisky.
(252)
Německo proto zastává stanovisko, že zpráva odborníků NERA z roku 2006 ani její aktualizované znění nemají pro vyšetřování ve věci státní podpory význam a neposkytují dostatečné důkazy o existenci nadměrných zisků.
(253)
Proti tvrzení UPS, podle něhož nákladové účetnictví Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu výnosů a zátěže univerzální služby, se Německo ohrazuje tím, že nákladové účetnictví bylo zkontrolováno a schváleno auditory i poštovním regulačním orgánem a že je v souladu s ustanoveními směrnice 97/67/ES.
(254)
Pokud jde o dohody o převodních cenách mezi Deutsche Post a DPEED, zdůrazňuje Německo, že tyto dohody splňují požadavky rozhodnutí o kartelové dohodě z roku 2001. Deutsche Post podávala Komisi pravidelné zprávy o jejich dodržování. Ze strany Komise dosud nezazněly žádné námitky.
(255)
Kromě toho Německo vznáší námitku proti zařazení převodů majetku (aktiva v podobě nemovitostí a infrastruktury) na Deutsche Post, jež provedlo Německo v roce 1995, do výpočtu nadměrné vyrovnávací platby. Německo v této záležitosti poskytlo příslušné informace již v rámci svých připomínek k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999. Jelikož Komise nevznesla v záporném rozhodnutí z roku 2002 proti těmto opatřením námitky ani je nijak nezmínila ve svém rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007, nemohou být tyto převody majetku předmětem nynějšího vyšetřování.
VI.4.3 Výše platů
(256)
Německo souhlasí s tím, aby byly jako referenční hodnota pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádějí konkurenti Deutsche Post, použity tržní platy. Taková referenční hodnota je však v rozporu s rozhodnutím o rozšíření řízení z roku 2011, jelikož Komise k výpočtu příspěvků na sociální zabezpečení odvedených konkurenty Deutsche Post používá upravené hrubé platy úředníků, a nikoliv platy tržní. Podle posudku prof. Webera odpovídá tržní plat přibližně […] % hrubého platu úředníků. Použití upravených hrubých platů úředníků jako referenční hodnoty pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení proto není vhodné.
(257)
Podle Německa nelze uznat předpoklad BIEK, že Deutsche Post použila jako referenční hodnotu pro výpočet nákladů na platy, jež musí oproti svým konkurentům nést, dohodnuté mzdy v odvětví dopravy. Z posudku prof. Webera vyplývá, že Deutsche Post vypočítala tržní platy na základě platů skutečně vyplácených jejími konkurenty.
VII. POSOUZENÍ DOTOVÁNÍ PENZÍ Z HLEDISKA STÁTNÍ PODPORY
VII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(258)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(259)
Dotování penzí se opírá § 16 PostPersG 1994 a je financováno ze státního rozpočtu, takže jej lze přičítat státu a je ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU poskytováno ze státních prostředků. Jelikož dotování penzí je určeno pouze penzijnímu fondu a jeho účelem je snížit Deutsche Post náklady na penze úředníků, a Deutsche Post z něj tedy má prospěch, je selektivní.
VII.1.1 Finanční zvýhodnění na základě penzijní reformy z roku 1995
(260)
Na základě rozsudku ve věci Combus Německo tvrdí, že z dotování penzí žádná finanční výhoda neplyne, jelikož toto dotování zbavilo Deutsche Post nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(261)
Ke zjištění toho, zda byla prostřednictvím dotování penzí poskytnuta selektivní finanční výhoda, je třeba posoudit, zda jím byla Deutsche Post zbavena nákladů, jež by určitý podnik v obvyklém případě musel nést sám, čímž bylo narušeno běžné fungování tržních sil (67).
(262)
Komise nemůže argumentaci Německa založenou na rozsudku ve věci Combus přijmout. Poukazuje na to, že rozsudek ve věci Combus nebyl Soudním dvorem potvrzen. Různé rozsudky Soudního dvora vyvracejí teorii, že na opatření na kompenzaci strukturálního znevýhodnění nelze pohlížet jako na státní podpory. Podle příslušné ustálené judikatury Soudního dvora je existenci podpory nutno posuzovat z hlediska dopadů a nikoliv z hlediska příčin nebo cílů státního opatření (68). Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že pod pojem podpory spadají i výhody poskytnuté veřejnými orgány, které v různých formách snižují náklady, jež obvykle nese podnik (69). Podle Soudního dvora navíc náklady na odměny zaměstnanců zatěžují rozpočet podniků již ze své podstaty, a to bez ohledu na to, zda tyto náklady vyplývají ze zákonných povinností nebo kolektivních smluv či nikoliv (70). V této souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že státní opatření má kompenzovat dodatečné náklady, k automatickému vyloučení existence podpory nepostačuje (71).
(263)
Podle Komise jsou náklady spojené s plněním platebních závazků, jež podniku náleží podle pracovněprávních předpisů nebo kolektivních smluv s odbory, tj. například náklady na penze, součástí běžných nákladů, jež musí podnik pokrýt z vlastních zdrojů (72). Tyto náklady musí být považovány za náklady vyplývající z hospodářské činnosti podniku (73). V tomto ohledu nehraje roli, zda podnik nese penzijní náklady formou přímého financování penzí svých bývalých zaměstnanců (jako v případě úředníků zaměstnaných u Deutsche Post) nebo formou příspěvku do důchodového pojištění soukromých zaměstnanců, kde jsou pak tyto příspěvky použity k financování důchodů všech soukromých zaměstnanců. Rozhodující je, že podniky tím či oním způsobem nesou penzijní náklady v plném rozsahu.
(264)
Komise dále poznamenává, že Deutsche Bundespost má od svého založení v roce 1950 právní formu „zvláštního majetku“ (Sondervermögen). „Zvláštní majetek“ sice není samostatným právním subjektem, ale má vlastní rozpočtové řízení a účetnictví (§ 3 PostVwG 1953 a § 48 HGrG (74)). Podle správních předpisů platných pro státní orgány musí jejich rozpočtový plán zahrnovat výdaje na zaměstnance, mezi něž patří i náklady na penze bývalých úředníků těchto státních orgánů, kteří odešli do důchodu (§ 10 HGrG). Deutsche Post tak od roku 1950 hradila tyto náklady ze svých výnosů. Podle § 15 PostVwG 1953 jsou dotace ze spolkové pokladny pro Deutsche Post výslovně zakázány. Toto ustanovení bylo přejato do § 37 odst. 1 PostVerfG 1989.
(265)
V PostVerfG 1989 je tato povinnost potvrzena v oddíle o personálních a sociálních otázkách. Podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 byla Deutsche Post povinna financovat všechny náklady včetně penzí pro své úředníky z vlastních zdrojů.
(266)
Po druhé reformě pošty v roce 1995 náležely platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků nadále Deutsche Post (podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994), částečně však byla Deutsche Post osvobozena od úhrady nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 odváděla Deutsche Post za roky 1995 až 1999 do penzijního fondu roční paušální částku ve výši 2,045 miliardy EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 byly roční paušální částky od roku 2000 nahrazeny příspěvkem ve výši 33 % úhrnu platů úředníků. Kromě toho přebírá podle stejného ustanovení zbývající náklady na penze od roku 1995 spolkový stát. Na obrázku č. 1 jsou znázorněny roční platby ze spolkového rozpočtu za jednotlivé roky počínaje rokem 1995 a částkou 151 milionů EUR.
(267)
Z toho vyplývá, že argumenty, jimiž chce Německo prokázat, že DPAG musela nést vyšší náklady na penze než její soukromí konkurenti., nejsou pro otázku, zda dotování penzí představuje státní podporu, relevantní; měly by však být zohledněny v rámci posuzování slučitelnosti.
(268)
Německo uvedlo, že při posuzování, zda pro Deutsche Post z dotování penzí plynulo zvýhodnění, je třeba příspěvek odváděný Deutsche Post do penzijního fondu porovnat s podílem soukromých zaměstnavatelů na příspěvcích do důchodového pojištění bez podílu zaměstnanců. Tento argument se týká slučitelnosti opatření s vnitřním trhem, ale pro úplnost je třeba na tomto místě zaprvé poznamenat, že zaměstnavatel je povinen odvádět na sociální zabezpečení podíl zaměstnance na celkovém příspěvku, který je nutné za tohoto zaměstnance zaplatit z jeho hrubého platu. Zadruhé - a to je podstatnější - je v případě, kdy členský stát sníží zaměstnancům určitého podniku zátěž, kterou by jinak museli nést sami, příslušný zaměstnavatel zvýhodněn, jelikož se tímto opatřením snižuje rozdíl mezi hrubým a čistým platem. Zaměstnavatelé tak mohou zaměstnávat, případně udržet zaměstnance za nižší hrubé platy. Zvýhodnění v souvislosti s podílem zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení proto zároveň představuje i zvýhodnění pro zaměstnavatele.
(269)
Německo dále argumentovalo, že pro Deutsche Post vyplývá finanční výhoda z vyrovnávacích plateb za její - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - náklady na sociální zabezpečení pouze v případě, pokud by tyto vyrovnávací platby pro Deutsche Post převyšovaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post musela za své úředníky v cenově regulovaném i neregulovaném odvětví nést. Komise připomíná, že skutečnost, že opatření má podobu vyrovnávací platby, předem nevylučuje, že toto opatření představuje státní podporu, a odkazuje na 260. bod odůvodnění.
(270)
Německo trvá na svém stanovisku, že subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků byl vždy spolkový stát. Jelikož penzijní reforma z roku 1995 na závazku spolkového státu vůči úředníkům nic nezměnila, nevzniká Deutsche Post dotováním penzí žádná finanční výhoda.
(271)
Není pochyb o tom, že před rokem 1995 i po něm ručil za financování nároků na penze úředníků v konečném důsledku spolkový stát, ačkoliv Komise by chtěla poznamenat, že podle § 3 PostVwG 1953 a § 2 PostVerfG 1989 ručí za závazky „zvláštního majetku“ jednoznačně pouze „zvláštní majetek“. Platby penzí však byly do roku 1995 podle platných poštovních i obecných právních předpisů zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost. Tyto platby musely být hrazeny v plné výši z dosažených výnosů „zvláštního majetku“. Pro posouzení opatření z hlediska státní podpory není rozhodující, kdo v konečném důsledku ručí za financování nároků na penze úředníků. Rozhodujícím faktorem je, kdo je musel podle platné právní úpravy financovat za běžných okolností. Podle PostVwG 1953, HGrG a PostVerfG 1989 jednoznačně náleží tato povinnost v plném rozsahu Deutsche Post.
(272)
Náklady na penze mimo to představují pro každý podnik bez ohledu na to, zda je veřejný nebo soukromý či zda má či nemá právní subjektivitu, běžné provozní náklady. Jak mezi členskými státy, tak uvnitř členských států se rozvinula široká řada mechanismů financování penzí. Uplatňují se různé systémy, často podle okamžiku nástupu do zaměstnání. Deutsche Post tak musí za své zaměstnance, včetně svých úředníků, nést náklady na penze stejným způsobem jako jiné podniky. Rozdíl ve způsobu financování penzí úředníků a důchodů soukromých zaměstnanců nemá na povinnost Deutsche Post započítávat financování penzí do svých běžných provozních nákladů vliv. Přijetí argumentace Německa by znamenalo, že stát může veřejným podnikům snížit náklady, jež souvisejí s jejich běžným provozem.
(273)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji na financování nároků na penze svých úředníků, opomíjí skutečnost, že posouzení existence finanční výhody je na hospodářské výkonnosti podniku nezávislé.
(274)
Jelikož penzijní reforma z roku 1995 částečně Deutsche Post zbavila povinnosti financovat nároky na penze svých úředníků, vyplynula pro Deutsche Post finanční výhoda.
VII.1.2 Narušení hospodářské soutěže a vliv na obchod
(275)
Podpora poskytnutá členským státem ovlivňuje obchod uvnitř Unie, pokud v rámci tohoto obchodu posiluje postavení určitého podniku proti jeho konkurentům. K tomu, aby určité opatření narušovalo hospodářskou soutěž a ovlivňovalo obchod mezi členskými státy, postačuje podle ustálené judikatury (75) pouze skutečnost, že příjemce podpory soutěží s ostatními podniky na trhu otevřeném hospodářské soutěži.
(276)
V Německu byly trhy v případě balíkových zásilek, novin a časopisů vždy otevřeny hospodářské soutěži. Na těchto trzích společnost POSTDIENST vždy soutěžila s jinými podniky, a to i z jiných členských států (jako např. UPS, FedEx, TNT Express, GLS či DPD). Od roku 1998 do roku 2007 DPAG postupně přicházela o exkluzivní licenci na listovní zásilky. Po otevření trhu hospodářské soutěži na něj vstoupily nové podniky. Proto podpora ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušovat hospodářskou soutěž.
(277)
V tomto ohledu Komise rovněž poznamenává, že Deutsche Post a její holdingová společnost DPWN začaly v roce 1997 přebírat balíkové služby na evropských a mezinárodních trzích: již v roce 1999 měla DPWN na evropských trzích v oblasti balíkových a expresních kurýrních služeb vedoucí postavení s ročními výnosy ve výši cca 4,6 mld. EUR. Převzetím DHL v roce 1998 rozšířila DPWN svou působnost na Asii a Severní Ameriku. Po dalších převzetích v oblasti logistiky (např. společnosti Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) se DPWN stala jedním největších poskytovatelů služeb letecké a námořní nákladní dopravy a globálních logistických služeb. Kromě toho začala DPWN působit i na poštovních trzích mimo Německo (např. převzetí podniku Unipost ve Španělsku a podniku Williams Lee ve Spojeném království). V letech 1998 až 2007 DPWN získala podniky v celkové hodnotě přibližně 21 mld. EUR (76).
(278)
Komise proto dochází k závěru, že dotování penzí představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(279)
Podle názoru Německa má být dotování penzí, pokud se má vůbec v jeho případě jednat o podporu, považováno za existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999. Německo tvrdí, že od vstupu příslušného ustanovení v německé ústavě v roce 1953 v platnost je stát konečným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo nadále zastává stanovisko, že zřízení penzijního fondu na této povinnosti nic nezměnilo.
(280)
Podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 zahrnuje pojem existující podpory všechny podpory existující v příslušných členských státech před vstupem Smlouvy v platnost, to znamená režimy podpor a jednotlivé podpory, které byly zavedeny před vstupem Smlouvy v platnost a zůstávají použitelné i po něm.
(281)
Podle platných poštovních i obecných právních předpisů byly platby penzí do roku 1995 zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost a musely být v plné výši hrazeny z dosažených výnosů „zvláštního majetku“ (pro podrobné posouzení těchto předpisů viz body odůvodnění 262 a 263). Před druhou poštovní reformou v roce 1995 proto byla Deutsche Post povinna financovat výdaje na penze svých úředníků z vlastních zdrojů, a nedostávala žádnou podporu, která by byla určena na snížení penzijních nákladů Deutsche Post.
(282)
Založení DPAG a zřízení poštovního penzijního fondu v roce 1995 znamenalo zcela novou úpravu financování penzí úředníků. Po této druhé poštovní reformě v roce 1995 převzala Deutsche Post základní platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994, částečně však byla zbavena nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 a 2 PostPersRG 1994 již Deutsche Post nebyla povinna financovat náklady na penze prostřednictvím paušálních plateb (období 1995-1999) či stanovených příspěvků (od roku 2000). Zbývající deficit byl od té doby kryt dotováním penzí.
(283)
Proto se u dotování penzí jedná o novou podporu, jelikož bylo zavedeno v roce 1995.
(284)
Pokud jde o odkaz Německa na prohlášení Komise ve věci T-266/02, poukazuje Komise nejdříve na to, že Tribunál v bodě 54 rozsudku představuje stanovisko Německa (a nikoliv, jak uvádí Německo, stanovisko Komise). Z bodu 54 rozsudku vyplývá, že v záporném rozhodnutí z roku 2002 nebylo i podle názoru Německa dotování penzí posuzováno. V bodě 61 rozsudku je uvedeno stanovisko Komise:
„Komise zaprvé namítá, že … v rámci napadeného rozhodnutí měla za to, že byly relevantní pouze platby provedené DB-Telekom.“
(285)
Rozsudek tedy nepodporuje stanovisko Německa, že prohlášením zmocněnce Komise bylo dotování penzí implicitně povoleno. V každém případě je zjevné, že takové prohlášení by nemohlo mít tento účinek.
(286)
Nadto Tribunál ve věci T-421/07 (77) rozhodl, že předmětem rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení z roku 1999 bylo i dotování penzí a že řízení ohledně tohoto opatření nebylo záporným rozhodnutím z roku 2002 ukončeno.
(287)
Jelikož Komise nikdy nepřijala žádné rozhodnutí, podle něhož by dotování penzí nepředstavovalo podporu nebo by představovalo podporu slučitelnou s vnitřním trhem, dochází Komise k závěru, že dotování penzí představuje nové opatření podpory.
VII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU
(288)
Výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 SFEU a v čl. 107 odst. 3 písm. a) a b) SFEU jednoznačně nelze použít.
(289)
Komise vzala v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 do úvahy možnost, že dotování penzí jakožto vyrovnávací platba za poskytování veřejných služeb podle čl. 106 odst. 2 SFEU by mohlo být alespoň částečně slučitelné s vnitřním trhem. Ve své odpovědi na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Německo zdůraznilo, že dotování penzí by v případě, že představuje podporu, mělo být posuzováno nikoliv na základě čl. 106 odst. 2 SFEU, nýbrž na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 Komise dále popsala metodu pro posouzení slučitelnosti dotování penzí na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, k čemuž Německo sdělilo své připomínky.
(290)
Podle judikatury Soudního dvora (78) je na členském státu, aby uvedl možné důvody pro slučitelnost s vnitřním trhem a prokázal, že předpoklady pro tuto slučitelnost jsou splněny. Z uvedeného rozsudku zejména vyplývá, že Komise v této věci není povinna slučitelnost dotování penzí s vnitřním trhem na základě čl. 106 odst. 2 SFEU posuzovat, pokud členský stát a příjemce dotací případné posouzení slučitelnosti na uvedeném základě výslovně odmítnou.
(291)
Komise proto posoudí, zda se v případě dotování penzí jedná o podporu slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU mohou být za slučitelné s vnitřním trhem prohlášeny podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(292)
Podle judikatury může Komise státní podpory prohlásit za slučitelné s vnitřním trhem, pokud přispívají k dosažení cíle společného zájmu (79), jsou pro dosažení tohoto cíle nezbytné (80) a pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem (přiměřenost).
VII.3.1 Otevření trhu v poštovním odvětví jako cíl společného zájmu
(293)
Poštovní služby přispívají k sociální, hospodářské a územní soudržnosti v Unii. Otevření poštovních služeb hospodářské soutěži, jež na úrovni EU započalo v roce 1998, vedlo ke zvýšení kvality a účinnosti a k lepší orientaci na uživatele (81). Otevření trhu umožnilo vytvoření vnitřního trhu poštovních služeb. Přispívá tak k cíli vytváření vnitřního trhu stanovenému v čl. 3 odst. 3 Smlouvy o EU.
(294)
Poté, co se v roce 1995 Deutsche Post přeměnila na akciovou společnost, nezaměstnala žádné další úředníky. Závazky v oblasti sociálních dávek pro úředníky tak mají svůj původ v době před otevřením poštovního trhu hospodářské soutěži. Jsou srovnatelné s tzv. „uvízlými náklady“ vyplývajícími ze závazků, jež byly přijaty před počátkem otevírání trhu a kterým již v konkurenčním tržním prostředí nelze za stejných podmínek dostát, jelikož zavedený provozovatel již není s to přenést příslušné náklady na uživatele. Pokud by Deutsche Post nebyla bývala alespoň částečně této „zděděné“ zátěže zbavena, bývala musela by trh opustit.
(295)
Komise uznala, že k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie musí dojít za přijatelných hospodářských podmínek (82). Proto v řadě svých rozhodnutí povolila státní podpory, kterými členské státy zavedeným provozovatelům uleví od části zděděné zátěže v oblasti penzijních závazků (83).
VII.3.2 Nutnost a přiměřenost dotování penzí
(296)
Komise zastávala ve své rozhodovací praxi stanovisko, že snížení penzijních nákladů je třeba omezit na takovou míru, jež je nezbytná k vyrovnání sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jako náklady nese zavedený provozovatel, se sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u jeho konkurentů (84).
(297)
V nynější věci Komise uznává, že Deutsche Post by bez státního zásahu, kterým je osvobozena od části penzijních závazků vůči svým úředníkům, nebyla schopna se prosadit vůči svým konkurentům. Zátěž z minulosti spojená se sociálním zabezpečením, kterou její konkurenti nést nemusí, by ji mohla donutit opustit části trhu poštovních služeb podléhající hospodářské soutěži.
(298)
V rozhodnutí La Poste Komise poprvé posuzovala nutnost a přiměřenost opatření podpory, kterým se snižovaly náklady na penze úředníků zaměstnaných před otevřením trhu. V uvedeném rozhodnutí Komise zjišťovala, zda dotování penzí vyrovnává výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení mezi zavedeným provozovatelem a ostatními podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek (85).
(299)
V nynějším rozhodnutí bude Komise postupovat stejným způsobem. Analýza Komise bude probíhat ve třech krocích:
-
Nejdříve Komise zjistí výši příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek.
-
Následně musí zjistit výši příspěvků na sociální zabezpečení, které za své úředníky odvádí Deutsche Post.
-
Nakonec musí ověřit, zda jsou zjištěné příspěvky stejně vysoké.
VII.3.2.1 Výše příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek
(300)
Výše příspěvků na sociální zabezpečení se určí pomocí dvou faktorů: sazby příspěvků a platového základu, na který se sazba použije.
a) Výpočet referenční sazby
(301)
Soukromí konkurenti musí podíl zaměstnavatele i podíl zaměstnance financovat ze svých výnosů. Jak vyplývá z obrázku 2, pohybovala se celková sazba příspěvků od roku 1995 mezi 38 % a 42 % hrubého platu soukromého zaměstnance (hrubý plat = čistý plat + podíl zaměstnance). Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení se v obou případech pohyboval mezi 19 % a 21 % hrubého platu (pro podrobnější časové posloupnosti viz příloha).
(302)
Na rozdíl od podílu soukromých zaměstnanců na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnuje podíl úředníků pouze 30 % až 50 % jejich nákladů na zdravotní péči, avšak žádné další příspěvky na jejich penzijní náklady a náklady na zdravotní či dlouhodobou péči. Příspěvek Deutsche Post tak přesahuje podíl soukromého zaměstnavatele a zahrnuje celkové penzijní náklady i zbývající náklady na zdravotní a dlouhodobou péči.
(303)
Při stanovování příslušné referenční sazby pro Deutsche Post je třeba přihlédnout k tomu, že příspěvek úředníků je nižší než příspěvek soukromých zaměstnanců.
(304)
Pokud jde o příspěvek úředníků na jejich náklady na zdravotní a dlouhodobou péči, jenž dosahuje 30 % až 50 %, lze předpokládat, že svými hospodářskými dopady vesměs odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zákonné zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (jenž např. v roce 2006 činil 8,50 % hrubého platu soukromých zaměstnanců).
(305)
Jelikož úředníci neplatí žádné příspěvky na zákonné důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, musí Deutsche Post převzít příslušnou částku, aby skutečně odváděla příspěvky na sociální zabezpečení ve výši odpovídající příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež musí soukromý podnik financovat ze svých výnosů.
(306)
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post (dále jen „referenční sazba“) musí proto - tak, jak je znázorněno v tabulce - zahrnovat celkové sazby příspěvků (= podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, jakož i podíl zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
Obrázek 7
Stanovení referenční sazby příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post
(307)
Jak vyplývá z obrázku 8, pohybovala se referenční sazba v letech 2003-2010 mezi 30 % a 34,1 % hrubého platu soukromých zaměstnanců (86).
(308)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele. Jak ale ukazuje následující zjednodušený příklad (založený na sazbách příspěvků v roce 2006), vyplývala by pro Deutsche Post v porovnání se soukromými konkurenty výrazná výhoda, pokud by referenční sazba odpovídala pouze podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení:
1)
Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí úředníkovi, příp. soukromému zaměstnanci stejný čistý plat ve výši 79,5 EUR.
2)
Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení činí v obou případech 20,5 % hrubého platu soukromého zaměstnance. Sečtou-li se čistý plat 79,5 EUR a podíl zaměstnance 20,5 EUR, činí výsledný hrubý plat 100 EUR. Celkově tak příspěvky na sociální zabezpečení dosahují 41 EUR (= 41 % hrubého platu soukromého zaměstnance).
3)
Německo zastává názor, že Deutsche Post by měla platit pouze podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, který doplňuje příspěvek úředníka na náklady na zdravotní péči (jež jsou jako příspěvek soukromého zaměstnance na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče stanoveny na 7,5 EUR).
4)
Německo počítá podíl zaměstnavatele na základě příslušného platu úředníka, který činí 87 EUR (součet čistého platu 79,5 EUR a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči 7,5 EUR). Náklady na sociální zabezpečení tak jsou součtem 17,8 EUR (podíl zaměstnavatele 20,5 % z příslušného platu úředníka 87 EUR) a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči ve výši 7,5 EUR.
5)
Podle propočtů Německa by náklady na sociální zabezpečení úředníků činily pouze 25,3 EUR oproti 41 EUR v případě soukromých zaměstnanců.
(309)
Třebaže Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí tentýž čistý plat, musela by Deutsche Post nést náklady na sociální zabezpečení dosahující pouze 62 % příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení u soukromých zaměstnanců, pokud je podíl zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnut v referenční hodnotě.
(310)
Dále je třeba konstatovat, že podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení (od roku 1995 mezi 19 % a 21 %) byl rovněž značně nižší než sazba příspěvků 33 % z příslušných platů úředníků, jež je v poštovním zákoně z roku 1995 stanovena jako referenční hodnota pro příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu. Německý zákonodárce tedy nezamýšlel, že by Deutsche Post měla financovat pouze podíl zaměstnavatele, nýbrž ukládal Deutsche Post podstatně vyšší příspěvek na pokrytí nákladů na penze úředníků i převzetí zbývajících nákladů na sociální zabezpečení (např. příspěvku na náklady na zdravotní péči úředníků).
(311)
Proto Komise odmítá použití podílu zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení jako referenční sazby, jelikož úředníci - na rozdíl od soukromých zaměstnanců - nepřispívají povinně na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky v každém případě zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že Deutsche Post i soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
b) Výpočet platového základu
(312)
Jelikož by se výše příspěvků na sociální zabezpečení, jež za své úředníky platí Deutsche Post, měla rovnat výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež odvádějí soukromí konkurenti, je důležité, aby pro Deutsche Post platila nejen stejně vysoká sazba příspěvků, ale také aby tato sazba byla použita na odpovídající platový základ. Jak bylo znázorněno na výše uvedeném příkladu, vede výpočet podílu zaměstnavatele ve výši 20,5 % na základě příslušných platů úředníků k příspěvku činícímu 17,8 EUR, zatímco soukromý konkurent musí odvádět 20,5 EUR (20,5 % na základě hrubého platu ve výši 100 EUR).
(313)
Proto je třeba stanovit hrubý plat úředníků, který bude představovat ekvivalent platového základu pro hrubý plat soukromých zaměstnanců. Předpokládá se, že příspěvek úředníků na náklady na zdravotní péči odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Zbývající rozdíl mezi hrubým platem a skutečným platem tak představuje podíl zaměstnance na příspěvcích na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Pomocí následující rovnice se provede přepočet skutečného platu na hrubý plat, jenž odpovídá hrubému platu soukromých zaměstnanců.
Tabulka 6
Výpočet hrubého platu úředníků (na základě sazeb příspěvků v roce 2006)
Hrubý plat úředníků =
(314)
Vezmou-li se v potaz například sazby příspěvků v roce 2006, je hrubý plat úředníků o 15 % vyšší než jejich skutečný plat. Tento procentní podíl tak vyčísluje chybu, ke které by došlo, pokud by se jako základ pro výpočet příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení oproti zákonným příspěvkům soukromých konkurentů použil skutečný plat namísto platu hrubého. Je to znázorněno ve výše uvedeném 308. bodě odůvodnění, jelikož podíl zaměstnavatele ve výši 20,5 EUR, jenž se správně odvíjí od hrubého platu, převyšuje o 15 % podíl zaměstnavatele ve výši 17,8 EUR v případě, kdy by se nesprávně jako základ použil skutečný plat.
(315)
Komise má proto za to, že referenční sazba pro příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení musí být založena na příspěvku zaměstnavatele a příspěvku zaměstnance na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti a na příspěvku zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Referenční sazba musí být použita na hrubý plat úředníků (jak je stanoveno v tabulce 6).
VII.3.2.2 Příspěvky na sociální zabezpečení, které za své zaměstnance odvádí Deutsche Post
(316)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 odvádí Deutsche Post od roku 2000 sazbu ve výši 33 %. Tato sazba se použije na skutečný plat úředníků.
(317)
Při přezkumu nutnosti a přiměřenosti podpory je však třeba zohlednit skutečnost, že Deutsche Post nemusí z ekonomického hlediska odvádět do penzijního fondu celou částku ve výši 2,045 mld. EUR, tj. 33 % skutečných platů. V této souvislosti je třeba podle Komise rozlišovat mezi obdobím 1995-2002 a obdobím od roku 2003 po současnost.
a) Příspěvek Deutsche Post v období 1995-2002
(318)
Německo tvrdí, že zejména s ohledem na roční paušální platby v celkové výši 2,045 mld. EUR odváděné v období 1995-1999 do penzijního fondu byly příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení vyšší než příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které museli platit konkurenti. Proto Deutsche Post v období do roku 1999, ale i během celého zkoumaného období odváděla přinejmenším stejně vysoké, ne-li vyšší příspěvky než soukromé podniky. Nelze tedy zjistit, že Deutsche Post byla díky dotování penzí ve výhodnější pozici než její konkurenti. Komise musí tuto argumentaci odmítnout, jelikož se v ní nepřihlíží k příslušným regulačním ustanovením německých orgánů týkajícím se pokrytí nákladů na cenově neregulované služby.
(319)
Komise v nynějším rozhodnutí shledává, že Deutsche Post byla na cenově neregulovaných trzích ve výhodnějším postavení než její konkurenti, jelikož část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení úředníků zaměstnaných v uvedených službách nenesly tyto služby samy. Místo toho byla tato část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení přidána k cenově regulovaným službám, jejichž výnosy byly udržovány na dostatečně vysoké úrovni, aby z nich mohly být financovány i náklady dodatečně připočtené k nákladům vzniklým za samotné cenově regulované služby.
(320)
Z interního účetnictví Deutsche Post po roce 1995 vyplývá, že Deutsche Post cenově neregulovaným službám přidělovala pouze příspěvky na sociální zabezpečení ve výši založené na sazbě příspěvků REK. REK 2002 i navazující REK tuto praxi potvrzují. Cenově neregulované služby byly proto zvýhodněny jak před rokem 1999, tak i po něm, jelikož byly jednoznačně osvobozeny od vzniklých nákladů.
(321)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post vzniklo na cenově regulovaných trzích komparativní znevýhodnění, jelikož musela v období 1995-1999 prostřednictvím odváděných paušálních plateb financovat vyšší náklady na sociální zabezpečení, není podpořeno fakty. Zaprvé měla Deutsche Post stále na většinu svých regulovaných služeb exkluzivní licenci. Zadruhé byly, a to je ještě důležitější, poplatky za služby podléhající exkluzivní licenci dostatečně vysoké, takže bylo možné přenést tyto náklady na uživatele závislé na těchto službách.
(322)
V období do roku 1995 vycházela regulace poplatků z nařízení o poštovní službě (Postdienstverordnung) (87) ze dne 24. června 1991, podle něhož musely být poplatky za monopol vyvážené. Ve správní praxi v tom byly zahrnuty i náklady na penze. V období 1995-1997 vycházela regulace poplatků ze zákona o regulaci telekomunikací a poštovních služeb (Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens) ze dne 14. září 1994 (BGBl. I s. 2325, 2371). Podle § 4 ve spojení s § 2 a § 7 uvedeného zákona směly být z výnosů z cenově regulované oblasti pokryty nejen náklady vzniklé v rámci cenově regulovaných služeb včetně příspěvků do penzijního fondu, ale i financovány náklady cenově neregulovaných služeb.
(323)
Jak vyplývá z ročních závěrek Deutsche Post, zůstaly regulované poplatky při penzijní reformě z roku 1995 na stejné úrovni, jaká platila v době, kdy Deutsche Post ještě musela nést celkové náklady na penze. Zatímco později byly náklady na penze buď omezeny na výši paušální částky (v období 1995-1999), nebo (od roku 2000) stanoveny na 33 % celkového, rok od roku klesajícího objemu platů úředníků, nebyly regulované poplatky odpovídajícím způsobem sníženy tak, aby nadále pokrývaly pouze příspěvky na sociální zabezpečení, jež odpovídaly příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které platili konkurenti. Jelikož příspěvky do penzijního fondu stanovené do roku 1999 (2,045 mld. EUR ročně) zůstaly přibližně na úrovni nákladů na penze v roce 1994, hospodářská situace se pro Deutsche Post s ohledem na pokrytí penzijních nákladů z cenově regulovaných služeb nezměnila. Výše výnosů Deutsche Post i její příspěvek do penzijního fondu zůstaly v rovnováze.
(324)
PostG 1997 jasně stanoví, že regulované poplatky mají pokrývat nejen náklady na efektivní poskytování služeb, nýbrž také zátěž vyplývající např. z nákladů na sociální zabezpečení úředníků. V PostG 1997 je proto výslovně uznáno, že výnosy z cenově regulované oblasti mají být stanoveny tak, aby bylo zajištěno pokrytí veškerých paušálních plateb. Jelikož podle německého zákonodárce zřejmě tehdejší výše regulovaných poplatků požadavky PostG 1997 splňovala, rozhodl, že ceny zůstanou do roku 1999 na úrovni z roku 1997. Tehdejší ministr hospodářství a technologií následně dne 27. března 2000 rozhodl, že poplatky schválené dne 1. září 1997 zůstanou v platnosti do 31. prosince 2002.
(325)
Regulované poplatky tak byly ponechány na historicky vysoké úrovni, a nebyly tedy sníženy na úroveň, při níž by Deutsche Post vzniklo komparativní znevýhodnění.
(326)
Od roku 2000 se Deutsche Post nacházela ve srovnání se svými konkurenty v ještě výhodnějším postavení, jelikož stanovené příspěvky do penzijního fondu byly sníženy na 33 % skutečných platů úředníků. Z této výše vyplývá v absolutním vyjádření snížení nákladů z 2,045 mld. EUR na 735 mil. EUR (a na částku ještě nižší v následujících letech, kdy počet úředníků klesal a kdy byl tento vývoj jen částečně vyrovnáván nárůstem platů). Jelikož byly regulované poplatky ponechány na historicky vysoké úrovni, mohla Deutsche Post od roku 2000 v rámci svých cenově regulovaných služeb dosáhnout značných zisků.
(327)
Při přezkumu rentability Deutsche Post v oblasti cenově regulovaných služeb za celé období 1995-2002 dochází posudek WIK k závěru, že Deutsche Post např. do roku 1999 i přes paušální platby do penzijního fondu nevznikly z poskytování cenově regulovaných služeb žádné ztráty. Od roku 2000 vykazuje posudek WIK dokonce výrazně pozitivní výsledky.
(328)
Proto musí Komise odmítnout tvrzení Německa, že Deutsche Post byla s ohledem na pokrytí příspěvků na sociální zabezpečení v rámci cenově regulovaných služeb oproti svým konkurentům znevýhodněna a že dotování penzí před rokem 2002 bylo nutné a přiměřené.
(329)
Bez ohledu na výše uvedené musí Komise připustit, že nemá v tomto případě k dispozici dostačující důkazní materiál k určení přesné výše příspěvků na sociální zabezpečení, které Deutsche Post v letech 1995-2002 odvedla. Komise má za to, že takové vyčíslení nemůže být založeno na dodatečném zjištění toho, že určitý podíl nákladů na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb byl přesunut, aby byl financován z výnosů z cenově regulované oblasti, a že Deutsche Post nebyla celkově v rámci právní úpravy o penzijním fondu znevýhodněna, jelikož výnosy z cenově regulované oblasti byly ve skutečnosti dostatečně vysoké na to, aby pokryly její příspěvky do penzijního fondu včetně přesunuté zátěže. Stejně omezená je i možnost stanovení metody, podle níž by členský stát mohl vypočítat výši příspěvků za toto období. Po posouzení právního základu, který platil pro regulované poplatky v období 1995-2002, Komise konstatuje, že z právních předpisů nelze s jistotou odvodit, jak příslušné orgány předem rozhodovaly o složení regulovaných poplatků. Zejména nelze v tomto případě s jistotou prokázat, že příslušné orgány v okamžiku stanovení regulovaných poplatků ve výši, jež přesunuté náklady fakticky v konečném důsledku pokrývala, vyčlenily ve svých rozhodnutích určitý podíl regulovaných poplatků jednoznačně na pokrytí částky uplatňované zátěže z cenově neregulovaných služeb.
(330)
Na rozdíl od rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011, v nichž poštovní regulační orgán tuto zátěž výslovně potvrdil a povolil, by mohlo být toto dřívější faktické pokrytí odvíjet od úvah orgánů příslušných pro stanovení poplatků v souvislosti s vývojem složek nákladů nebo jiných podnikových proměnných. Toto dřívější faktické pokrytí proto v tomto případě nepostačuje k tomu, aby bylo možné přesně a s jistotou určit, do jaké míry příslušné orgány regulované poplatky zvýšily, aby zohlednily uplatňovanou zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb.
(331)
V případě období od 1. ledna 2003 lze z rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011 jasně vyvodit, jak poštovní regulační orgán stanovoval složení regulovaných poplatků. Regulované poplatky byly jednoznačně stanoveny na vyšší úrovni, aby bylo možné zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb pokrýt z výnosů z cenově regulované oblasti.
b) Příspěvek Deutsche Post od roku 2003
(332)
Podle PostG 1997 může Deutsche Post od regulačního orgánu požadovat, aby při stanovování přípustné výše výnosů z exkluzivní licence a z cenově neregulovaných služeb započítal do nákladů, jež mají být přeneseny na uživatele, kromě jiného i „ve srovnání s konkurencí neobvyklou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením“, jakož i náklady na účinné poskytování univerzální služby. Poštovní regulační orgán tuto metodu poprvé použil v rozhodnutí o cenových limitech v roce 2002. Poštovní regulační orgán povolil zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, jež nebyly ve srovnání s konkurencí obvyklé, i v rozhodnutích o cenových limitech z roku 2007 a 2011. Okolnost, že cenové kontrole ex ante podléhá pouze část regulovaných služeb, na posouzení Komise nic nemění. Na základě svého dominantního postavení byla Deutsche Post nadále oprávněna k přenesení veškeré zátěže. V tomto ohledu na věci nic nemění, zda regulační orgán vykonává svou kontrolu ex ante nebo ex post.
(333)
Poštovní regulační orgán žádosti Deutsche Post, aby zátěž # 2 (vzniklé náklady na sociální zabezpečení nad rámec sazby příspěvků REK) byla refinancována z výnosů z cenově regulovaných služeb, vždy vyhověl. Tak byly při zjišťování nákladů na sociální zabezpečení, neobvyklých ve srovnání s konkurencí, (zátěž # 2) za rok 2001 porovnány vzniklé příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení jejích úředníků činící [40 % až 45 %] skutečných platů (88) s referenční hodnotou REK. Tato referenční hodnota se skládá z podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, úrazové pojištění a penzijní připojištění, jež dohromady tvoří [20 % až 25 %] skutečných platů.
(334)
Tento rozdíl mezi oběma sazbami ve výši [15 % až 20 %] skutečného platu úředníka byl zahrnut do zátěže # 2 a byl financován z výnosů z cenově regulovaných služeb (srov. tabulka 2).
(335)
Z ekonomického hlediska proto sazba příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení nečiní 33 % skutečných platů, nýbrž pouze [20 % až 25 %]. Od roku 2003 je zbývající část přenesena na závislé spotřebitele, kteří musí platit poplatky pokrývající náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení u služeb, na něž měla Deutsche Post do roku 2007 exkluzivní licenci, případně u univerzálních služeb, ve kterých měla Deutsche Post dominantní postavení.
(336)
Při porovnávání sazby příspěvků použité na skutečné platy s výší příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádí konkurent, musí být skutečný plat přepočítán na hrubý plat úředníka.
(337)
Skutečný plat činí [85 % až 90 %] hrubého platu úředníků (89). Na tomto základě odpovídá [20 % až 25 %] skutečného platu [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu.
(338)
V důsledku omezení příspěvku deutsche Post do penzijního fondu na 33 % a povolení zátěže # 2 poštovním regulačním orgánem platí Deutsche post příspěvky na sociální zabezpečení ve výši [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu úředníků.
VII.3.2.3 Srovnání
a) Období 1995-2002
(339)
Výnosy z poplatků, které Deutsche Post uplatňovala ve vyhrazeném odvětví, výrazně snížily v letech 1995-2002 skutečnou ekonomickou zátěž jejího příspěvku na pokrytí jejích nákladů na sociální zabezpečení. Při absenci výslovně vykazovaného prvku poplatků však může Komise pouze konstatovat, že výše příspěvku Deutsche Post zůstala nižší než referenční sazba. Komise není s to vypočítat přesný rozdíl mezi oběma úrovněmi ani určit metodu, podle níž by tento výpočet mohl provést členský stát.
b) Období od roku 2003
(340)
Pokud jde o srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou, je třeba poznamenat, že sazba příspěvků REK vychází ze skutečných platů úředníků, jež v porovnání s hrubou mzdou soukromých zaměstnanců představují příliš nízký platový základ. Sazba příspěvků REK musí být proto nově vypočítána jako procentní podíl hrubých platů úředníků.
(341)
Ze srovnání pro rok 2006 vyplývá, že - oproti referenční sazbě ve výši 33,5 % - příspěvky na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb ve skutečnosti činily [17,5 až 22,5] % hrubých platů úředníků (příp. [20 až 25] % skutečných platů úředníků). Pokud jde o sazby příspěvků na sociální zabezpečení, profitovala tedy Deutsche Post v roce 2006 z komparativní výhody ve výši [10 až 15]% hrubých platů úředníků.
Tabulka 7
Srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post v roce 2006
Sazba příspěvků na sociální zabezpečení
Sazba příspěvků REK
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post
jako procentuální podíl z
hrubého platu soukromých zaměstnanců
hrubého platu úředníků
hrubého platu úředníků
Podíl zaměstnavatele
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Podíl zaměstnance
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
9,75 %
Penzijní připojištění
[0 % až 5 %]
Úrazové pojištění
[0 % až 5 %]
Sazba příspěvku
[17,5 % až 22,5 %]
33,50 %
(342)
Podle tabulky 7 činí referenční sazba pro Deutsche Post 33,5 % hrubého platu úředníků a je o [10-15] procentních bodů vyšší než úroveň, kterou Deutsche Post skutečně hradila.
(343)
Rozdíl o [10 až 15] procentních bodů za rok 2006 je vyšší než nominální [8-13]% rozdíl mezi referenční sazbou ve výši 33,5 % a sazbou příspěvků REK, která činí [20-25] %. Rozdíl zahrnuje příplatek odpovídající [2-3] procentním bodům, který zohledňuje skutečnost, že nominální sazba příspěvků REK ve výši [20-25] % je nesprávně založena na skutečném platu úředníků a nikoliv na hrubém platu úředníků, který je rovnocenný hrubému platu soukromých zaměstnanců.
VII.3.2.4 Předběžný závěr týkající se nutnosti a přiměřenosti
(344)
Dotování penzí, které kryje potřebu financování penzijního fondu nad rámec příspěvku na sociální zabezpečení ve výši 33 % skutečného platu úředníků Deutsche Post, není nutné ani přiměřené z těchto důvodů:
1)
V období 1995-2002 vznikly Deutsche Post skutečné náklady, které byly nižší než referenční hodnota; přesný rozdíl však nelze stanovit.
2)
Deutsche Post od roku 2003 hradila náklady v průměrné výši [17,5-22,5] % hrubého platu svých úředníků, zatímco průměrná referenční sazba činí 32 % hrubého platu úředníků; zbývající náklady hradili uživatelé, neboť výnosy povolené podle regulace cenových stropů zahrnují zátěž vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které pokrývají zbývajících [10-15] % hrubého platu úředníků.
(345)
Pro rozdíl v sazbách od roku 2003 je dvojí vysvětlení:
1)
Výše zákonného pojistného na sociální zabezpečení, kterou hradí podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek, činí 41 % hrubého platu. Pro účely srovnání s příspěvky, které Deutsche Post platí na sociální zabezpečení svých úředníků, je nutné provést opravu, která přihlíží k tomu, že úředníci platí 30 % až 50 % svých nákladů na zdravotní a dlouhodobou péči sami. Tato část, kterou hradí úředníci, je rovnocenná podílu zaměstnanců na nákladech na zdravotní a dlouhodobou péči odpovídajícímu 7,5 % hrubých platů.
2)
Příspěvek Deutsche Post se určuje na základě skutečných platů a nikoliv hrubých platů úředníků. Referenční hodnota úředníků Deutsche Post tedy činí 33,5 % hrubého platu. Vyplývající snížení, které tuto hodnotu přesahuje, není v zásadě ani nutné, ani přiměřené.
(346)
U období 1995-2002 není možné stanovit přesně poměr snížení, které přesahuje výši, již lze přijmout jako nutnou a přiměřenou. Od roku 2003 tento poměr odpovídá [10-15] % hrubého platu.
VII.3.2.5 Vliv zvláštního konkurenčního a regulačního prostředí na kritéria nutnosti a přiměřenosti
(347)
Posouzení nutnosti a přiměřenosti dotování penzí však musí přihlížet k tomu, že se jedná o zvláště konkurenční a regulační prostředí.
(348)
Jak je vysvětleno v oddíle II.2.1, disponovala Deutsche Post ke dni 31. prosince 2007 exkluzivní licencí na doručování určitých listovních zásilek. Podle § 52 PostG 1997 byla až do tohoto data pověřena povinností univerzální služby podle kapitoly 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES (90) a § 11 PostG 1997. Od 1. ledna 2008 poskytuje Deutsche Post univerzální služby dobrovolně.
(349)
Dokud Deutsche Post disponovala exkluzivní licencí na určité poštovní zásilky, nemohli její konkurenti na této části poštovního trhu nabízet své služby. Skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil Deutsche Post v plném rozsahu a částkou překračující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů refinancovat tu část nákladů na sociální zabezpečení úředníků, která vyplývala z poskytování služeb podle exkluzivní licence, pomocí vyšších poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit obchod v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem.
(350)
Povinnost univerzální služby je odůvodněna tím, že by poštovní provozovatelé v prostředí konkurenčního trhu určité služby ve venkovských nebo vzdálených oblastech buď vůbec neposkytovali, nebo by je poskytovali za nadměrné ceny. Proto musí členské státy podle článku 4 směrnice 97/67/ES zajistit, aby uživatelé mohli využívat práva na všeobecnou službu zahrnující trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě na celém území za dostupné ceny pro všechny uživatele.
(351)
V tomto ohledu ukládají německé právní předpisy ukládají zvláštní povinnost všem poštovním provozovatelům, kteří mají dominantní postavení na trhu, pro nějž platí povinnost univerzální služby. Podle § 2 PDLV (91) musí tito poskytovatelé zajišťovat služby na daném trhu za stejných podmínek pro všechny uživatele. Dominantní postavení na trhu měla a této povinnosti dosud podléhala pouze Deutsche Post.
(352)
Od privatizace Deutsche Post neobdržela žádnou státní podporu jako náhradu za poskytování univerzálních služeb. Dostává však náhradu nákladů na poskytování univerzální služby z výnosů z cenově regulovaných služeb, pro které má dominantní postavení na trhu. Komise se domnívá, že při posuzování přiměřenosti a nutnosti dotování penzí je vhodné vzít tuto skutečnost v úvahu.
(353)
Komise proto dochází k závěru, že v těch případě nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které vyplývající z poskytování cenově regulovaných služeb, jež spadají do působnosti povinnosti univerzální služby a pro něž má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil v plném rozsahu a částkou přesahující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů financovat uvedené náklady na sociální zabezpečení pomocí poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit trh v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem. Tento závěr se opírá zvláště konkurenční a regulační prostředí, v němž se tyto služby poskytují. Na jiné oblasti proto jeho platnost nelze rozšířit.
VII.3.3 Dílčí závěr
(354)
Lze proto vyslovit závěr, že Deutsche Post počínaje rokem 2003 platila za své úředníky působící v cenově neregulovaných služeb příspěvky na sociální zabezpečení, které byly o 11-14 procentních bodů nižší, než sazba, kterou hradili její konkurenti.
Obrázek 8
Komparativní výhoda ve vztahu k sazbě příspěvků na sociální zabezpečení oproti cenově neregulovaným službám (sazby příspěvků jako procentuelní podíl na hrubých platech úředníků).
(…)
(355)
Nízké příspěvky na sociální zabezpečení nejsou ani nutné ani přiměřené pro dosažení cíle postupného otevírání trhu s poštovními službami. Deutsche Post je na dotčených trzích vystavena ostré konkurenci dalších podniků. Komise se proto domnívá, že menší objem příspěvků na sociální zabezpečení ovlivňuje trh v rozsahu, který je v rozporu s obecným zájmem. Nelze jej proto označit za slučitelný s vnitřním trhem.
(356)
S vnitřním trhem neslučitelný podíl dotování penzí pro období od 1. ledna 2003 se vypočítá jako rozdíl mezi referenční sazbou a sazbou příspěvků REK, který se vynásobí celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách podle níže uvedeného vzorce:
Tabulka 8
Vzorec k výpočtu podpory neslučitelné s vnitřním trhem za období od 1. ledna 2003
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem =
=
(referenční sazba - sazba příspěvků REK)
×
Součet hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách
(357)
Podle dostupných údajů činí komparativní výhoda za období 2003-2010 [500-1 000] milionů EUR (viz příloha). Roční částka podpory neslučitelné s vnitřním trhem se v důsledku snížení počtu úředníků v tomto období snížila z […] milionů EUR v roce 2003 na […] milionů EUR v roce 2010.
VII.3.4 Odpověď na argumenty Německa
(358)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Komise vyslovila pochybnosti ohledně nutnosti a přiměřenosti dotování penzí, jelikož příspěvky na sociální zabezpečení hrazené u cenově neregulovaných služeb byly o 11-14 % nižší než příspěvky hrazené soukromými konkurenty. Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 kvantifikovalo výslednou výhodu v rozmezí 100-200 milionů EUR za rok.
(359)
V reakci na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 vzneslo Německo dvě hlavní připomínky:
1)
Německo trvá na tom, že referenční sazba může být založena jen na podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jelikož soukromé podniky nejsou ze zákona povinny podíl zaměstnance platit. Referenční sazba by navíc měla zohledňovat skutečnost, že úroveň platů vyplácených u Deutsche Post byla vždy vyšší než „konkurenční úroveň“.
2)
Německo tvrdí, že Komise neprokázala, že jsou příjmy z cenově regulovaných univerzálních služeb jsou dostatečné k financování uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VII.3.4.1 Komise oprávněně zahrnuje příspěvek zaměstnanců do referenční sazby a nepřizpůsobuje výši platů „platům obvyklým ve srovnání s konkurencí“.
(360)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele.
(361)
Pokud jde o tento první argument, upozorňuje Komise, že úředníci nejsou oproti soukromým zaměstnanců povinni přispívat na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky nutně zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že jak Deutsche Post, tak soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
(362)
Německo dále trvá na tom, že referenční sazba není uplatňována ani na hrubé ani na skutečné platy úředníků, nýbrž pouze na „platy obvyklé ve srovnání s konkurencí“. V REK 2002, 2007 a 2011 měl podle názoru Deutsche Post „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ vycházet z platu podle tarifní smlouvy nebo z platu podle kolektivní smlouvy pro poštovní odvětví z roku 2003.
(363)
V REK 2009 je jako „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ uvedena minimální mzda z roku 2007, která je ještě nižší než plat podle tarifní smlouvy.
(364)
Německo tvrdí, že při tomto výpočtu je nutné vycházet z těchto „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, aby byly náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení na stejné úrovni, jako u jejích konkurentů.
(365)
Komise nemůže tento argument přijmout, jelikož podpora musí být omezena na minimum nezbytné k zajištění toho, aby k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie došlo za přijatelných hospodářských podmínek.
(366)
Bylo by proto nepřiměřené zvýšit podporu v takové míře, že by Deutsche Post měla od roku 1995 hradit příspěvky na sociální pojištění pouze na základě „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, které nezohledňují podmínky na trhu práce v dřívějších letech. V hospodářství je běžné, že se liší platy zaměstnanců přijatých v různou dobu zavedenými podniky resp. novými podniky vstupujícími na trh.
(367)
Ve věci podpory France Telecom (92) Komise také odmítla argument Francie, že by sazba příspěvků na sociální zabezpečení založená na platech měla přihlížet také ke skutečnosti, že úředníci dostávají vyšší platy než zaměstnanci konkurentů. Komise v této souvislosti upozornila na to, že zavedený provozovatel měl díky úředníkům v době otevření trhu dobře kvalifikované a kompetentní zaměstnance, bez nichž by si nedokázal udržet své postavení na trhu. V každém případě by bylo zcela nepřirozené podrobně rozvádět jednotlivá znevýhodnění tradičního poštovního provozovatele a nepřihlížet k jeho značným výhodám, např. pokud jde o podíl na trhu, obchodní značku a zákaznickou základnu.
(368)
Z výpočtů Deutsche Post nelze důvěryhodně vyvodit, že by bez povinnosti zaměstnávat úředníky dosáhla vypočtených úspor z hlediska nákladů na platy. Dokonce i v případě, že by se status státních úředníků v roce 1995 skutečně změnil na status soukromých zaměstnanců, není uvedeno ani kolik úředníků bylo v roce 1995 nahrazeno soukromými zaměstnanci, ani na jaké platové úrovni. Už jen vzhledem k samotnému počtu úředníků zaměstnávaných Deutsche Post (93) v roce 1995 je nepravděpodobné, že by bylo od roku 1995 právně a ekonomicky možné nahradit všechny úředníky stejně produktivními soukromými zaměstnanci s nižšími platy.
(369)
Komise proto odmítá obě námitky Německa, pokud jde o referenční sazbu a platy.
VII.3.4.2 K argumentům Německa, že výnosy z cenově regulovaných cen nestačily na pokrytí uplatňované zátěže
(370)
Německo tvrdí, že Komise posuzovala pouze výši příspěvků na sociální zabezpečení za cenově neregulované služby a nepřezkoumala, zda zisky z regulovaných univerzálních služeb stačí k pokrytí uplatňované zátěže.
(371)
Argumenty Německa jsou dvojí: Zaprvé Komise neprokázala, že německý regulační orgán skutečně schválil zátěže uplatňované Deutsche Post. Zadruhé, Německo uvádí, že přestože regulační orgán tyto zátěže schválil, zisky z cenově regulovaných univerzálních služeb nebyly dostatečné k jejich financování. Aby prokázalo, že výnosy z cenově regulovaných služeb nestačily na pokrytí uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, a že se Deutsche Post za ve srovnání s náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nedostávalo dostatečné náhrady, Německo předložilo dva odborné posudky: vypracované Prof. Weberem a firmou CTcon.
a) Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002, 2007 a 2011 jsou založena na REK předložených Deutsche Post a schvalují všechny uplatňované zátěže
(372)
Existují doklady o tom, že od rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 poštovní regulační orgán schválil zátěže Deutsche Post a náležitě regulované poplatky tak, by tyto zátěže pokrývaly. Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2007 a 2011 také potvrzují, že poštovní regulační orgán přijal požadavky Deutsche Post a povolil, aby byly uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé, hrazeny z výnosů cenově regulovaných služeb.
b) Posudek Prof. Webera nepodporuje tvrzení, že výnosy z cenově regulovaných univerzálních služeb byly nedostatečné na pokrytí zátěží uplatňovaných Deutsche Post.
(373)
Posudek Prof. Webera se zabývá obdobím 1995 až 2010 a zdůrazňuje, že Deutsche Post přijímala nejen dotace na penze, ale také využívala plného krytí zátěže #2 výnosy z cenově regulovaných služeb (podrobný popis tohoto posudku je uveden v oddílu VI.1.4.2 a)).
(374)
Pro hodnocení odborného posudku je přínosné nejprve zopakovat pravidlo pro stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997 Tento zákon vyžaduje, aby cenové limity náležitě zohledňovaly náklady na účinné poskytování poštovních služeb, zátěže plynoucí z nákladů na poskytování univerzální poštovní služby a náklady ve spojení s převzetím nákladů na důchody zaměstnanců, které vyvstaly z právního následovnictví za Deutsche Bundespost.
Tabulka 9
Stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997
Cenové limity pro regulované služby =
=
náklady na účinné poskytování regulovaných služeb + zátěže
=
celkové náklady na regulované služby + zátěže vyplývající z cenově neregulovaných služeb
(375)
Poštovní regulační orgán stanovil regulované poplatky tak, aby příjmy pokrývaly náklady na „účinné poskytování“ cenově regulovaných služeb a schválené zátěže. Jinými slovy, regulované služby zcela financují nejen celkové náklady na regulované služby - bez ohledu na to, zda jsou označeny jako „zátěže“ nebo jako „náklady na účinné poskytování služeb“ - ale také část zátěže plynoucí z cenově neregulovaných služeb. § 20 odst. 2 PostG 1997 tedy zajišťuje, aby byly schválené zátěže zcela pokryty výnosy z cenově regulovaných služeb. V rozporu s tvrzením Německa tedy také zákon vyžaduje, aby za cenově regulované služby nedocházelo k nedostatečnému vyrovnání převzetím nákladů na sociální zabezpečení zaměstnanců v cenově neregulovaných službách, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(376)
Nejprve odborný posudek definuje náklady na sociální zabezpečení úředníků, které nejsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, jako rozdíl mezi všemi náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post za své úředníky hradí (platby do penzijního fondu, náklady na zdravotní péči, úrazové pojištění a různá další pojištění), a příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče na základě minimální mzdy z roku 2007. Poté tento rozdíl dále srovnává se zátěží #2.
(377)
Posudek Prof. Webera je napadnutelný ze dvou hledisek: Zaprvé, přehnaně nadhodnocuje náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí. Zadruhé, přehlíží skutečnost, že v důsledku uvedeného nadhodnocení zahrnují náklady, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, také náklady, na které Deutsche Post obdržela státní vyrovnávací platby, které nejsou přiděleny k zátěži # 2, nýbrž k jiným položkám nákladů. Podrobně se jedná o tyto nedostatky:
(378)
Zaprvé, posudek stanoví náklady na sociální zabezpečení, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, na základě podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení. Zátěž #2 je však vypočtena na základě sazby příspěvků REK. Jelikož je sazba příspěvků REK vyšší než podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení vypočtené v posudku vyšší než zátěž #2. Posudek proto nezohledňuje ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, které poštovní regulační orgán považuje za „náklady na účinné poskytování“.
(379)
Za druhé, posudek nezohledňuje skutečnost, že zátěž #1 (náklady na mzdy obvyklé ve srovnání s konkurencí) rovněž zahrnuje část nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé (např. vzhledem k rozdílu mezi skutečnými platy a referenční hodnotou pro úroveň platů, která je „ve srovnání s konkurencí obvyklá“), a že tyto náklady jsou proto financovány pomocí zátěže #1. Další náklady na sociální zabezpečení, které odborný posudek zohledňuje, jsou pokryty samostatnými zátěžemi (např. platby na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT) jsou hrazeny pomocí zátěže #6), a jsou tudíž vyrovnány. Zatímco je uvedena celková suma skutečných nákladů na sociální zabezpečení úředníků, neuvádí se, že jsou náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí hrazeny také jinými zátěžemi než pomocí zátěže #2.
(380)
Za třetí, je třeba přihlédnout k tomu, že zátěž #2 obsahuje náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance. Příspěvky na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance byly před rokem 2003 vyšší než referenční sazba REK, jelikož byly v těchto nákladech zahrnuty také úroky ve výši zhruba […] milionů EUR na penzijní připojištění soukromých zaměstnanců. Od roku 2003 jsou tyto náklady na úroky připočítávány k finančním nákladům a náklady na sociální zabezpečení vzniklé v souvislosti se soukromými zaměstnanci jsou tedy nižší než referenční sazba REK.
(381)
Jelikož posudek zahrnuje celou zátěž #2 jako vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vzniklo pro náklady na sociální zabezpečení úředníků před rokem 2003 nadměrné snížení a po roce 2003 nedostatečné snížení. Pro výpočet přiměřeného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků ze zátěže #2, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, je třeba u zátěže #2 posuzovat státní úředníky a soukromé zaměstnance odděleně.
(382)
Nedostatečné vyrovnání, které posudek zjistil, je proto zavádějící, neboť se přehlíží skutečnost, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - jsou kryty nejen zátěží #2 a že poštovní regulační orgán považoval vyšší podíl nákladů na sociální zabezpečení za náklady na „účinné poskytování“. Náležitou opravou chyb v odborném posudku, pokud jde o vyrovnání, se zátěže a náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vyrovnávají přesně podle § 20 odst. 2 PostG 1997.
(383)
Námitku Německa, že se Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 dopustila chyby, když vypočetla komparativní výhodu pouze pro cenově neregulované služby, je nutno odmítnout, protože podle § 20 odst. 2 PostG 1997 musí poštovní regulační orgán stanovit cenový limit tak, aby příjmy z cenově regulovaných služeb pokryly náklady na jejich účinné poskytování a schválené zátěže.
c) Absence důkazu nedostatečného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, podle posudku WIK
(384)
S odkazem na REK 2009 Německo tvrdí, že Deutsche Post trpěla od roku 1990 značnými ztrátami z cenově regulovaných služeb, jelikož výnosy z jejich poskytování zcela absorbovaly náklady na cenově regulované služby a čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby (94). Německo také proto odmítá argument Komise, že by zisky z cenově regulovaných služeb byly dostatečné k financování nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, na cenově neregulované služby.
(385)
Komise se zaprvé domnívá, že z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu po roce 2003 jasně vyplývá, že vyčlenil část výnosu z cenově regulovaných služeb na vyrovnání zátěže #2. Existence příspěvku z výnosů z cenově regulovaných služeb proto jednoznačně vyplývá z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu.
(386)
Zadruhé z posudku WIK v protikladu k REK 2009 vyplývá, že cenově regulované služby od roku 2000 dosahovaly značně pozitivního rozpětí zisku ve výši přesahující [6,5-8,5] % obratu.
Obrázek 9
Výpočet ROS pro cenově regulované služby na základě posudku WIK
(…)
Poznámka:
Výpočty jsou založeny na úpravách REK 2009 provedených v posudku WIK. Dále se vychází z toho, že cenově regulované služby pokrývají všechny ztráty cenově neregulovaných univerzálních služeb. Nižší zisk za rok 2007 lze připsat především mimořádně vysokým odpisům v oblasti nemovitostí.
(387)
Vyšší zisky od roku 2000 mají přímou souvislost se snížením příspěvků na penzijní pojištění podle penzijního zákona z roku 1995: Zatímco v roce 1999 Deutsche Post provedla roční paušální platbu ve výši 2,045 miliardy EUR, činil odpovídající částka v roce 2000 pouze 735 milionů EUR (33 % skutečných platů úředníků). Jelikož poštovní regulační orgán neupravil v roce 2000 regulované poplatky směrem dolů v souladu se snížením příspěvků na penzijní pojištění, zisky Deutsche Post se výrazně zvýšily. Dosažený zisk zůstal vysoký dokonce i po přijetí rozhodnutí o cenových limitech 2002, jelikož regulované poplatky nebyly sníženy dostatečně k tomu, aby odpovídaly nákladům na poskytování cenově regulovaných služeb.
(388)
Pokud jde o kritiku Německa ohledně posudku WIK, Komise shledává, že tento posudek poskytuje přesnější popis ekonomické situace Deutsche Post obecně a zisky z cenově regulovaných služeb, udává jako REK 2009. Je tomu tak z těchto důvodů:
i) Vhodnější přidělení nákladů komerčním službám
(389)
Podle rozsudku ve věci Chronopost musí komerční služby hradit své přímé náklady samy a musí poskytovat náležitý příspěvek na režijní náklady. Přiměřené rozdělení nákladů mezi jednotlivé služby lze prokázat buď pomocí vnějších referenčních hodnot (např. tržních cen) nebo pomocí vnitřních údajů o nákladech (95).
(390)
REK 2009 jsou založeny na zásadě stanovené v § 20 odst. 2 PostG 1997, podle níž by cenově neregulovaným službám měly být přisuzovány pouze náklady na účinné poskytování služeb, zatímco všechny zátěže (např. další náklady vyplývající z převzetí nákladů na důchody zaměstnanců Postdienst a čisté náklady spojené s povinností univerzální služby) musí být financovány z příjmů z cenově regulovaných služeb. V posudku WIK se však v návaznosti na přezkum REK 2009 ve srovnání s rentabilitou soukromých konkurentů uvádí, že Deutsche Post přisuzuje cenově regulovaným službám příliš vysoký podíl zátěží a naopak komerčním službám nedostatečné náklady.
(391)
Posouzení uplatňovaných - „ve srovnání s konkurencí obvyklých“ - referenčních hodnot, které Deutsche Post používala ke stanovení jednotlivých zátěží, potvrzuje zjištění posudku WIK: Jak je uvedeno výše, je sazba příspěvků REK k výpočtu zátěže #2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) příliš nízkou referenční hodnotou ve srovnání se zákonným pojistným na sociální zabezpečení, které musí platit konkurenti ze soukromého sektoru. Navíc se například v případě zátěže vyplývající ze sítě poštovních poboček jedná o čistě hypotetickou referenční hodnotu, jelikož nelze prokázat, že by Deutsche Post od roku 1990 sama bez povinnosti univerzální služby žádné poštovní pobočky neprovozovala. Stejně tak nelze prokázat, že by Deutsche Post mohla od roku 1990 fungovat výlučně s pracovníky, jimž by musela platit pouze plat na úrovni minimální mzdy z roku 2007.
(392)
Komise proto dochází k závěru, že posudek WIK představuje vhodnější základ ke stanovení nákladů, jež lze přisoudit komerčním službám.
(393)
Ocenění nákladů musí být navíc provedeno v souladu s všeobecně přijímanými účetními zásadami podle směrnice 97/67/ES a směrnice 2006/111/ES. V ročních uzávěrkách Deutsche Post nejsou uvedeny ani zvýšené náklady na odpisy ani výše nastavené dodatečné náklady na penze. Tyto náklady jsou - a to platí pro Deutsche Post i pro její konkurenty - běžně financovány z čistého zisku společnosti. Nové ocenění nákladů směrem výše by tudíž Deutsche Post oproti jejím konkurentům zvýhodnilo.
ii) Stanovení referenčních hodnot k výpočtu přiměřeného zisku s ohledem na rizikové postavení Deutsche Post
(394)
Zisky, kterých Deutsche Post od roku 2000 dosáhla, byly výrazně nad mediánem ROS ve výši 3,48 % uvedeném v posudku WIK a spodním ROS ve výši 6,1 % uvedeném v posudku Deloitte-II. Tvrzení Německa, že Deutsche Post utrpěla tak vážné ztráty, že nebyla schopná hradit zátěže zisky z cenově regulovaných služeb, proto nelze přijmout.
(395)
Dále je třeba kriticky nahlížet na posudek Deloitte-II, který vychází z malé srovnávací skupiny sestávající především z mezinárodních expresních balíkových služeb (např. UPS, FedEx, TNT Express). Doporučení vyslovené v posudku Deloitte-II pro přiměřené ziskové rozpětí použít spodní ROS ve výši 6,1 % a medián ROS ve výši 7,4 % přehlíží skutečnost, že Deutsche Post provozuje podnikání, které je nejen výrazně méně kapitálově náročné, ale také méně rizikové:
1)
Deutsche Post sama neprovozuje expresní balíkové služby. Ty provozuje její dceřiná společnost DHL.
2)
Listovní služby, které představují 75 % výnosů Deutsche Post, vyžadují daleko menší kapitálové investice ve srovnání s provozovateli mezinárodních balíkových služeb, protože hlavními náklady na doručování zásilek jsou platy listovních doručovatelů. Provozovatelé expresních balíkových služeb musí investovat daleko více do kapitálově náročného vybavení (96).
3)
Dominantní postavení Deutsche Post na trhu s listovními zásilkami bylo vytvořeno a upevněno díky exkluzivní licenci, která jí přinesla jistou zákaznickou základnu, aniž by musela provést zásadní investice do marketingu nebo obchodní značky. Naproti tomu mezinárodní provozovatelé balíkových služeb si museli vybudovat svou pozici na každém vnitrostátním trhu od základů, přičemž na vlastní riziko a náklady vytvořili některé velice dobře známé obchodní značky (97).
4)
Tržní a nákladová rizika Deutsche Post byla zajištěna státními opatřeními (98). Zejména cenová regulace zajistila, aby byly pokryty všechny zátěže cenově neregulovaných služeb (99).
(396)
Posudek WIK proto správně použil referenční sazbu pro zisk, která leží pod rozmezím doporučovaným v posudku Deloitte-II, a přihlédl by k tomu, že Deutsche Post podniká s nižší kapitálovou náročností a nižšími riziky, než provozovatelé mezinárodních expresních balíkových služeb. Není však nezbytné stanovit přesně úroveň referenční hodnoty zisku, protože dosažená průměrná rozpětí ROS ve výši 8,3 % jsou již vyšší než odhadovaný spodní ROS ve výši 6,1 % podle posudku Deloitte-II. Dokonce ani podle odborného posudku, který předložilo samo Německo, nebylo možné vyvodit, že by Deutsche Post od roku 2000 dostávala příliš nízké vyrovnání.
(397)
V každém případě lze kritice Německa týkající se posudku WIK jen těžko porozumět, jelikož medián ROS ve výši 3,48 % není nad úrovní zisku, který poštovní regulační orgán a Deutsche Post samy považovaly za přiměřený. Na jedné straně z referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 % obecně vyplývá vyšší zisk než kapitálové náklady (např. náklady na […] a […]), které Deutsche Post uplatňovala ve svých REK a které byly schváleny poštovným regulačním orgánem (viz oddíl IV.4.3.). Na druhé straně se v posudku WIK uváděný medián ROA ve výši 7,66 % pohybuje na podobné úrovni jako výnosy z kapitálu, které Deutsche Post […].
(398)
To, že se Německo odkazuje na rozpětí přiměřeného zisku v železniční a autobusové dopravě (výnosy z prodeje ve výši 7 %-8 %), nemá vliv na závěry ohledně referenční hodnoty ke stanovení přiměřeného zisku. Tato odvětví hospodářství jsou kapitálově náročnější, a vyžadují proto k pokrytí kapitálových nákladů vyšší výnosy z prodeje. Tyto údaje naopak potvrzují, že referenční hodnota pro přiměřený zisk uvedená v posudku Deloitte-II je více v souladu s průměrnou výší ROS u kapitálově náročného hospodářského odvětví než u hospodářského odvětví náročného z hlediska pracovních sil.
c) Závěry
(399)
Komise musí odmítnout tvrzení Německa, podle něhož výnosy z cenově regulovaného odvětví nestačí na pokrytí uplatňované zátěže plynoucí z nákladů na sociální pojištění, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Tvrzení Německa nelze podpořit ani pomocí REK 2009 ani odborným posudkem, který Německo předložilo.
(400)
Naopak je v rozhodnutích o cenových limitech 2002, 2007 a 2011 jednoznačně zdokumentováno, že poštovní regulační orgán schválil vyrovnání uváděných zátěží výnosy z cenově regulovaných služeb.
VII.3.5 Zrušení podpory neslučitelné s vnitřním trhem od 1. ledna 2013
(401)
Podle ustálené judikatury Soudního dvora má Komise, pokud zjistila, že je určitá podpora neslučitelná s vnitřním trhem, pravomoc rozhodnout, že dotčený členský stát musí tuto podporu zrušit nebo změnit (100). Podle této judikatury slouží tato povinnost slouží k obnovení předchozí situace (101). Soudní dvůr v tomto ohledu stanovil, že tohoto cíle je dosaženo, jestliže příjemce protiprávní podporu vrátil, ztratil tak výhodu, kterou využíval na trhu ve vztahu ke svým konkurentům, čímž by byl obnoven stav před poskytnutím podpory (102).
(402)
V souladu s touto judikaturou čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999 stanoví toto: „Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil […]. Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.“
(403)
Komise dále poznamenává, že se rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 a 2011 vztahují na období 1990-2007. V případě dotování penzí se však jedná o pokračující režim podpory, který neskončil v roce 2007. Také vyrovnávání zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb nebylo ukončeno v roce 2007. Německo ve svém sdělení z 2. ledna 2012 poskytlo údaje o dotování penzí a o dosažených výnosech z cenově regulovaných služeb, včetně roku 2010. Komise proto dochází k závěru, že navrácení neslučitelné části dotací na penze by nemělo být omezeno rokem 2007, nýbrž by mělo pokračovat až do data oznámení tohoto rozhodnutí.
(404)
S ohledem na výpočet prvků podpory, které již byly společnosti Deutsche Post poskytnuty, chce Komise nejprve podotknout, že podle judikatury Soudního dvora žádné ustanovení práva Unie od Komise nevyžaduje, aby při nařízení navrácení podpory, která byla prohlášena za neslučitelnou s vnitřním trhem, stanovila přesnou částku podpory, která má být navrácena. Postačuje, aby rozhodnutí Komise obsahovalo informace, které jeho adresátovi umožní stanovit tuto částku bez větších potíží (103).
(405)
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem musí být vypočtena s použitím vzorce v tabulce 8 na základě sazby příspěvků REK a referenční sazby (definice je uvedena v příloze a v tabulce 7 a na základě hrubého platu úředníků (definice je uvedena v tabulce 6. Z částky protiprávní podpory budou za každý rok poskytování stanoveny úroky, a to až do úplného navrácení podpory. Úroky se vypočítají v souladu s ustanoveními v kapitole V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (104).
(406)
Výpočty v příloze, které stanoví výši protiprávní podpory za období 2003-2010 (bez úroků) jsou založeny na předpokladu, že úředníci pracují v oblasti cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb ve stejném poměru. Dostupné údaje nevypovídají o přesném počtu úředníků, kteří působili v cenově regulovaných a cenově neregulovaných službách. Předpokládá se proto, že podíly výnosů z cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb jsou spolehlivou aproximací pro účely rozdělení nákladů na platy.
(407)
Přesnější údaje mohou proto vést k přesnějším výpočtům a změnit výsledky. Německo nedávno poskytlo ohledně celkové částky platů úředníků v cenově neregulovaných službách v období 1995-2007 nové údaje. Tyto údaje naznačují, že by se celková částka platů úředníků měla stanovovat podle rozdělení založeného na nákladech na zaměstnance Deutsche Post uvedených v REK. Výsledná celková částka platů úředníků stanovená tímto postupem by mohla být nižší než u odhadů na základě podílů na výnosech. Německo dne 2. a 19. ledna 2012 předložilo připomínky, které poukazují na to, že se poměrné rozdělení zátěží v rámci cenově regulovaných služeb a mezi cenově regulované a cenově neregulované služby, přinejmenším, pokud jde o rozhodnutí o cenovém limitu 2011 změnilo. Podle těchto údajů byla zřejmě od roku 2008 jedna část zátěže přisouzena cenově neregulovaným službám. Při provádění tohoto rozhodnutí bude přesná částka protiprávní podpory vypočtena společně s Německem s přihlédnutím k těmto připomínkám.
(408)
Komise navzdory všemu úsilí nedokázala vypracovat spolehlivé údaje, pokud jde o částku protiprávní podpory poskytnutou v období 1995-2002. Také zřejmě není možné uvést v tomto rozhodnutí parametry výpočtu, které by byly dostatečně přesné k tomu, aby členskému státu umožnily (samostatně nebo ve spolupráci s Komisí) provést konečný výpočet během provádění rozhodnutí. Za těchto zvláštních okolností respekt k právu členského státu na obhajobu a zásada právní jistoty představují překážky pro navrácení podpory podle čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999, které stanoví, že „Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství“.
(409)
Navracení podpory by proto mělo začínat 1. lednem 2003 a mělo by pokračovat, dokud nepřestane existovat komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
(410)
Pro období počínající dnem oznámení tohoto rozhodnutí je třeba zajistit, aby úroveň příspěvků na sociální zabezpečení založených na platech, které Deutsche Post platí za své úředníky, nebyla nižší než úroveň příspěvků, které platí konkurenti za soukromé zaměstnance. Při srovnání je třeba přihlížet k veškerým vyrovnáním, které Deutsche Post obdrží na základě regulace cen podle § 20 PostG.
VIII. POSOUZENÍ STÁTNÍCH VYROVNÁVACÍCH PLATEB
VIII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(411)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(412)
Státní vyrovnávací platby jsou státním zdrojem, jelikož byly poskytovány na základě § 37 a 40 PostVerfG 1989 a § 2 PostUmwG 1994 a byly financovány ze zdrojů veřejného podniku Telekom.
VIII.1.1 Finanční výhoda ze státních vyrovnávacích plateb
VIII.1.1.1 Tvrzení Německa, že odvod je třeba považovat za zvláštní zátěž
(413)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby by vyrovnaly pouze ty odvody, které představovaly náklady, jež by soukromí konkurenti běžně nemuseli hradit. Podle Německa se v případě odvodů jedná o poplatek „sui generis“ a nelze je řadit mezi daně či dividendy.
(414)
Deutsche Post musela v období 1924-1995 platit odvody ve výši od 6,6 % a 10 % obratu. Podle posudku KPMG Spolkový ústavní soud (Bundesverfassungsgericht) ve svém rozsudku ze dne 22. března 1984 přesně nedefinoval právní povahu odvodů, ale charakterizoval je jako příjem do veřejného rozpočtu („Erwerbseinkünften des Bundes“). Odvody byly dále popsány jako náklady („Kosten der Leistung“), které Deutsche Post platí za poskytování svých služeb.
(415)
Ačkoli Spolkový ústavní soud nedefinoval přesně, do jaké míry by měly být odvody považovány za náhradu daní či dividend, je jasné, že představovaly příjem do státního rozpočtu.
(416)
Zaprvé, mnohé členské státy používaly příjmy z poštovního a telekomunikačního monopolu jako zdroj příjmů do státního rozpočtu. Jelikož Bundespost a její předchůdci byli jakožto státní podniky do roku 1995 osvobozeni od daní, byl jim uložen poplatek sui generis jako další zdroj příjmů z těchto sektorů do státní rozpočtu. Požadovat od těchto monopolů odvody bylo z ekonomického hlediska rozumné. Uživatelé byli ochotni přijmout zvyšování poplatků, aniž by výrazně omezili využívání těchto služeb, takže mohlo být dosaženo vysokých příjmů do státního rozpočtu.
(417)
Zadruhé, Deutsche Post nebyla na rozdíl od soukromých podniků povinna platit ani přímé ani nepřímé daně a nebyla povinna vyplácet dividendy z poskytnutého kapitálu. Platby odvodů tedy představovaly pro stát způsob, jak mít z Deutsche Post příjmy - ať už v jeho roli daňového orgánu nebo podílníka. V tomto ohledu není důležité, zda odvody zcela odpovídají definicím určitých daní a dividend či nikoliv. V každém případě se u odvodů jedná o platby, které Deutsche Post musela odvádět od roku1924 a které představovaly příjmy do státního rozpočtu.
(418)
Konečně, lze uzavřít, že povinnost platit odvody byla v souladu s veřejným cílem dosáhnout ze státního monopolu zisk pro státní rozpočet, ať už v podobě daní nebo dividend. Odvody proto představovaly běžné náklady, které musela Deutsche Post financovat z vlastních prostředků.
VIII.1.1.2 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly v souladu s chováním soukromého investora
(419)
Německo tvrdí, že poskytování státních vyrovnávacích plateb se částečně rovnalo jednání soukromého investora, jelikož těmito platbami financovalo ziskové investice do sítě Deutsche Post.
(420)
Jelikož však byly státní vyrovnávací platby poskytovány na základě utrpěných ztrát a nikoliv investičních plánů, je jasné, že žádný soukromý investor by takovou investiční strategii nepřijal.
(421)
Pro Deutsche Post proto ze státních vyrovnávacích plateb vznikla finanční výhoda.
VIII.1.1.3 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly vyrovnáním čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby
(422)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepřestavovaly státní podporu, jelikož vyrovnávaly čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
(423)
V rozsudku Altmark (105) Soudní dvůr rozhodl, že vyrovnávací platby za poskytování veřejné služby nepředstavují státní podporu pro účely článku 107 SFEU, pokud jsou splněna čtyři kumulativní kritéria. Zaprvé, přijímající podnik musí být skutečně pověřen plněním povinnosti veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasně definovány. Zadruhé, parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem. Zatřetí, vyrovnání nemůže překračovat to, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených na plnění povinností veřejné služby se zohledněním příslušných příjmů, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností. Začtvrté, není-li v konkrétním případě podnik, který má plnit povinnosti veřejné služby, vybrán v rámci veřejného výběrového řízení, které umožní zvolit uchazeče, jenž je schopen poskytovat společnosti tyto služby s nejnižšími náklady, musí být výše vyrovnávací platby stanovena na základě analýzy nákladů, které by vznikly průměrnému, dobře řízenému podniku, který je přiměřeně vybaven dopravními prostředky.
(424)
Jelikož Deutsche Post nebyla vybrána na základě veřejného výběrového řízení a Německo neprokázalo, že jde o dobře řízený podnik, není čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark splněno.
VIII.1.2 Závěry o existenci podpory
(425)
Státní vyrovnávací platby byly poskytovány ze státních zdrojů a zmírňovaly u Deutsche Post náklady, které by za běžných podmínek soukromé podniky musely hradit samy. Německu se nepodařilo dokázat, že státní vyrovnávací platby splňují kritéria podle rozsudku Altmark, a proto by se neměly považovat za státní podporu.
(426)
Z důvodů objasněných v oddíle VII.1.2 je pravděpodobné, že státní vyrovnávací platby narušují hospodářskou soutěž a nepříznivě ovlivňují obchod.
(427)
Komise proto dochází k závěru, že státní vyrovnávací platby představují podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VIII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 3 SFEU
(428)
Státní vyrovnávací platby byly zavedeny § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989, a představují proto nové opatření podpory.
VIII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU
(429)
Podle čl. 106 odst. 2 SFEU podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají pravidlům obsaženým ve Smlouvách, zejména pravidlům hospodářské soutěže. Smlouva však stanoví výjimku z těchto ustanovení, je-li splněna řada podmínek: za prvé musí stát oficiálně pověřit podnik plněním určitého úkolu. Za druhé, pověření se musí týkat služby obecného hospodářského zájmu. Za třetí, musí být výjimka pro splnění svěřeného úkolu nezbytná a přiměřená danému účelu. Za čtvrté, rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie.
(430)
Ve sděleních z roku 1996 resp. 2001 (106), (107) a v rámci Společenství z roku 2005 Komise vysvětluje uplatňování kritérií nutnosti a přiměřenosti s ohledem na výjimku podle čl. 106 odst. 2 SFEU. Oddíl 2.4 rámce Společenství z roku 2005 je nejnovější kodifikací ustanovení o významu a působnosti těchto kritérií, která v minulosti důsledně uplatňoval Soudní dvůr, Tribunál i Komise.
(431)
Podle oddílu 2.4 rámce Společenství z roku 2005 musí být zohledněna nutnost a přiměřenost poskytovaného vyrovnání splněny následující zásady:
1)
Vyrovnání nepřesáhne nezbytnou výši pro krytí nákladů vzniklých z plnění povinnosti veřejné služby s přihlédnutím k příjmům s ním souvisejícím, jakož i přiměřenému zisku z plnění těchto povinností.
2)
Vyrovnání zahrnuje veškeré výhody poskytované státem nebo prostřednictvím státních zdrojů v jakékoli formě - bez ohledu na jejich klasifikaci pro účely čl.107 odst. 1 SFEU.
3)
Vyrovnání musí být skutečně použito na činnosti dotyčné služby obecného hospodářského zájmu. Vyrovnávací platby za plnění povinnosti veřejné služby, které jsou poskytovány na provádění služeb obecného hospodářského zájmu, ale ve skutečnosti jsou využívány na činnost na jiných trzích, nejsou oprávněné, a představují tedy neslučitelnou státní podporu.
(432)
Komise ve své rozhodovací praxi považovala státní vyrovnávací platby nákladů spojených s poskytováním univerzální služby za podporu slučitelnou s vnitřním trhem (resp. je za podporu nepovažovala), pokud byly platby nižší než vzniklé čisté náklady na univerzální službu (108).
VIII.3.1 Pověření poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu
(433)
Jednotlivé po sobě jdoucí směrnice a judikatura Soudního dvora (109) vždy uznávaly univerzální poskytování poštovních služeb za službu obecného hospodářského zájmu.
(434)
Deutsche Post byla do 31. prosince 2007 na sebe navazujícími zákony o poštách pověřena poskytováním univerzálních poštovních služeb.
VIII.3.2 Nutnost a přiměřenost státních vyrovnávacích plateb
(435)
Německo trvá na tom, že státní vyrovnávací platby byly přiměřeným vyrovnávacím opatřením, protože podle REK 2009 byly výrazně nižší než vzniklé čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995. Z REK 2009 vyplývá, že v roce 1995 chyběla Deutsche Post navzdory státním vyrovnávacím platbám na vyrovnání čistých kumulovaných nákladů na plnění povinnosti univerzální služby za období 1990-1995 částka […] mld. EUR.
(436)
Po úpravách přidělení nákladů a ocenění nákladů v REK 2009 došel posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby vyrovnávaly kumulované čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995 vyrovnaly.
(437)
Výpočty v posudku WIK ukazují, že v roce 1995 vyrovnání kumulované čisté náklady přesáhlo o [0-20] milionů EUR. Komise nicméně uznává, že kvalita údajů nákladového účetnictví za tyto roky je špatná. V posudku WIK se také jako kapitálové náklady uznávají pouze odvody, aniž by se přihlíželo k dalšímu přiměřenému zisku.
(438)
Z těchto dvou důvodů Komise shledává, že posudek WIK nelze použít jako základ pro odmítnutí tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby představují přiměřené vyrovnání nákladů Deutsche Post na plnění povinnosti univerzální služby.
Tabulka 10
Výpočet kumulovaných čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby a státních vyrovnávacích plateb (složený úrok 1995)
REK 2009
Posudek WIK
Kumulované čisté náklady
- […] miliard EUR
- […] miliard EUR
Státní vyrovnávací platby
+ 6,707 miliardy EUR
+ 6,707 miliardy EUR
Nadměrné resp. nedostatečné vyrovnání
- […] miliard EUR
+ [0 až 20] milionů EUR
(439)
Státní vyrovnávací platby jsou proto podle čl. 106 odst. 2 SFEU podporou slučitelnou s vnitřním trhem, neboť nepřesahují čisté náklady, které vznikly Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby.
IX. STÁTNÍ ZÁRUKA NA DLUHOPISY VYDANÉ PŘED ROKEM 1995 PŘEDSTAVUJE EXISTUJÍCÍ PODPORU PODLE ČL. 108 ODST. 3 SFEU
(440)
Komise uvádí, že předpisy o státní záruce na dluhopisy byly zavedeny v roce 1953 podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení beze změny převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(441)
Jelikož byly státní záruky na dluhopisy zavedeny v roce 1953 a tedy před vstupem v platnost Smlouvy o EHS v roce 1958, jde o existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999.
(442)
Podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1995 tato existující podpora skončila. Skutečnost, že stát zůstal ručitelem za dluhopisy vydané před privatizací Deutsche Post, nepředstavuje novou podporu, protože tato výhoda byla Deutsche Post udělena v době, kdy byly dluhopisy vydány.
X. ZÁVĚRY
(443)
Komise shledává, že dotování penzí a státní vyrovnávací platby jsou opatřeními podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, protože ulevují Deutsche Post AG od nákladů, které by za běžných okolností měl hradit podnik sám.
(444)
Komise dále shledává, že Německo provádělo dotování penzí a státní vyrovnávací platby protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 2 SFEU. Státní záruka na dluhopisy, které Deutsche Post vydala před svou privatizací, představuje existující podporu, která byla zrušena v roce 1995.
(445)
Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, protože poskytovalo komparativní výhodu pro cenově neregulované služby vzhledem k tomu, že poštovní regulační orgán schválil financování zátěží výnosy z cenově regulovaných cen. Německo podniku Deutsche Post AG nepřiměřeně ulevilo od příspěvků na sociální zabezpečení, jelikož v rámci těchto opatření docházelo nejen k dotování penzí, ale bylo podniku Deutsche Post AG umožněno přenést na zákazníky cenově regulovaných služeb část nákladů na sociální zabezpečení cenově neregulovaných služeb, které by měl tento podnik hradit sám tak, jak to činí soukromí konkurenti.
(446)
Deutsche Post AG se díky opatřením na podporu v oblasti penzí nachází ve výhodném postavení oproti soukromým konkurentům, jelikož za své cenově neregulované služby musela nést nižší zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, než jsou náklady stanovené zákonem, které bezesporu vznikají soukromým konkurentům.
(447)
S vnitřním trhem neslučitelná podpora by se tedy měla vypočítat jako rozdíl mezi referenční sazbou, která uvádí příspěvky Deutsche Post AG na sociální zabezpečení pro cenově neregulované služby do souladu s příspěvky konkurentů, a sazbou příspěvků REK, které skutečně hradí Deutsche Post AG za své cenově neregulované služby, vynásobený celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách. Konkrétně by se měla podpora neslučitelná s vnitřním trhem vypočítat podle vzorce v tabulce 8 na základě definic sazby příspěvků REK a referenční sazby REK, jak je stanoveno v tabulce 7 a v příloze, a hrubých platů úředníků v tabulce 6.
(448)
S vnitřním trhem neslučitelná státní podpora, kterou měla Deutsche Post k dispozici od 1. ledna 2003, by měla být požadována zpět počínaje 1. lednem 2003 a konče datem, kdy konkurenční výhoda přestane existovat. Kromě toho by Německo mělo v zájmu zrušení komparativní výhody přijmout všechna nutná opatření k tomu, aby změnila zmírnění nákladů na penze vyplývající z dotování penzí a regulace poplatků.
(449)
Komise shledává, že se v případě státních vyrovnávacích plateb jedná o opatření podpory, které je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU, protože vyrovnávaly kumulované čisté náklady vzniklé Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ
Článek 1
1. Dotování penzí pro Deutsche Post AG představuje státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU a Německo jej udělovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU.
2. Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem, protože Německo v nepřiměřené míře přispívalo k financování penzí úředníků Deutsche Post AG, kteří odešli do důchodu.
Článek 2
Státní vyrovnávací platby, které přestavují státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU pro Deutsche Post AG a které Německo poskytovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, jsou slučitelné s vnitřním trhem.
Článek 3
Státní záruka přestavuje existující podporu ve prospěch Deutsche Post AG podle čl. 107 odst. 1 a čl. 108 odst. 3 SFEU.
Článek 4
1. Německo od Deutsche Post AG vyžádá zpět podporu neslučitelnou s vnitřním trhem uvedenou v článku 1, která je Deutsche Post AG poskytována od 1. ledna 2003 až do chvíle, kdy přestane existovat komparativní výhoda.
2. Částka, která má být podle odstavce 1 navrácena, zahrnuje úroky, jejichž výše se vypočítá ode dne, kdy byla podpora příjemci poskytnuta až do skutečného vrácení podpory.
3. Úroky se vypočítají jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 a nařízením Komise (ES) č. 271/2008 (110), kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004.
4. S účinkem od data oznámení tohoto rozhodnutí Německo zajistí, aby při zohlednění financování zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb schválených poštovním regulačním orgánem již Deutsche Post AG nevznikala komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
Článek 5
1. Navrácení podpory uvedené v článku 1 se provede s okamžitým účinkem, jak je stanoveno v článku 4.
2. Německo zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno do čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 6
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Německo Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky), která má být získána zpět od Deutsche Post AG;
b)
podrobný popis již přijatých nebo plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady, z nichž vyplývá, že byl Deutsche Post AG doručen příkaz k navrácení podpory neslučitelné s vnitřním trhem.
2. Německo Komisi průběžně informuje o pokroku při provádění vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí, dokud není podpora neslučitelná s vnitřním trhem uvedená v článku 1 zcela navrácena. Na základě jednoduché žádosti Komise předloží Německo okamžitě informace o již přijatých nebo plánovaných opatřeních pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Mimo jiné bude Německo poskytovat podrobné informace o částce podpory a úrocích, které Deutsche Post AG již vrátila.
Článek 7
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 25. ledna 2012
KOMISIJOS SPRENDIMAS
2012 m. sausio 25 d.
dėl priemonės C 36/07 (ex NN 25/07), kurią Vokietija suteikė Vokietijos pašto bendrovei Deutsche Post AG
(pranešta dokumentu Nr. C(2012) 184)
(Tekstas autentiškas tik vokiečių kalba)
(Tekstas svarbus EEE)
(2012/636/ES)
EUROPOS KOMISIJA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo (1), ypač į jos 108 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą,
pakvietusi suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas pagal minėtus straipsnius (2) ir atsižvelgdama į tas pastabas,
atsižvelgdama į Europos ekonominės erdvės susitarimą, ypač į jo 62 straipsnio 1 dalies a punktą,
kadangi:
I. PROCEDŪRA
I.1. Procedūra dėl pagalbos
I.1.1. 1999 m. sprendimas pradėti procedūrą ir 2002 m. neigiamas sprendimas
(1)
1994 m. įmonė United Parcel Service (toliau - UPS) padavė skundą, kuriame teigė, kad Vokietijos pašto bendrovei Deutsche Bundespost POSTDIENST (toliau - POSTDIENST) buvo suteikta neteisėta valstybės pagalba.
(2)
1999 m. spalio 23 d. pradėjus procedūrą dėl pagalbos (toliau - 1999 m. sprendimas pradėti procedūrą) 1999 m. rugsėjo 16 d. Vokietija pateikė savo pastabas. Paskelbusi 1999 m. sprendimą pradėti procedūrą Komisija gavo 14 suinteresuotųjų šalių pastabas, kurias 1999 m. gruodžio 15 d. raštu persiuntė Vokietijos federalinei vyriausybei suteikdama galimybę dėl jų pateikti savo pastabas. Vokietija atsakė 2000 m. vasario 1 d. raštu, užregistruotu jo gavimo dieną 2000 m. vasario 2 d.
(3)
2002 m. birželio 19 d. Komisija priėmė neigiamą sprendimą (3) (toliau - 2002 m. neigiamas sprendimas), kuriame konstatavo, kad POSTDIENST ir jos teisių ir pareigų perėmėja Deutsche Post AG (toliau - DPAG, o POSTDIENST ir DPAG kartu - Deutsche Post) už pašto siuntinių pristatymą į namus ėmė mažesnį už pristatymo sąnaudas atlygį ir kad tokia agresyvi kainų politika nebuvo Deutsche Post universaliųjų paslaugų prievolės dalis. Dėl to Deutsche Post patirti 572 mln. EUR nuostoliai, pažeidžiant SESV 106 ir 107 straipsnius, galiausiai įvairia forma buvo finansuoti iš valstybės išteklių (pvz., valstybės kompensacinės išmokos iš susijusios bendrovės Deutsche Bundespost TELEKOM (toliau - TELEKOM), valstybės paskolų garantijos ir valstybės parama pašto srities valstybės tarnautojų pensijoms finansuoti (toliau - pensijų subsidija).
(4)
Komisijos raginimu su vidaus rinka nesuderinamą 572 mln. EUR valstybės pagalbą Vokietija iš DPAG išieškojo. Deutsche Post dėl šio sprendimo padavė apeliacinį skundą ES teismams.
(5)
Europos Sąjungos Bendrasis Teismas (toliau - Bendrasis Teismas) savo 2008 m. sprendime (4) 2002 m. neigiamą sprendimą panaikino, nes Komisija nebuvo atlikusi išsamios visų su universaliųjų paslaugų prievole susijusių pajamų ir išlaidų analizės siekdama nustatyti, ar buvo kompensacijos Deutsche Post nepriemoka ar permoka.
(6)
Atsižvelgdama į tai Vokietija išieškotą pagalbą - 572 mln. EUR neįskaitant palūkanų - grąžino Deutsche Post.
(7)
2010 m. rugsėjo 2 d. Teisingumo Teismas atmetė Komisijos paduotą apeliacinį skundą dėl Bendrojo Teismo sprendimo (5).
I.1.2. Kiti skundai po 2002 m. neigiamo sprendimo priėmimo
(8)
2004 m. gegužės 13 d.UPS padavė dar vieną skundą, kuriame teigė, kad Deutsche Post buvo suteikta neteisėta pagalba po 2002 m. neigiamo sprendimo priėmimo. UPS išsakė nuomonę, kad 2002 m. neigiamame sprendime ištirtos ne visos pirminiame 1994 m. paduotame skunde nurodytos priemonės ir kad Deutsche Post suteikti finansiniai pranašumai gerokai viršija su pagalbos taisyklėmis nesuderinamą 572 mln. EUR dydžio pagalbą. UPS teigimu, Deutsche Post valstybinius išteklius naudojo savo siuntų verslui plėsti (pvz., perimdama kitas įmones) ir paslaugoms savo patronuojamosioms įmonėms Postbank AG ir Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (toliau - DPEED), kurios veikė banko paslaugų sektoriuje ar, naudodamos prekės ženklą DHL, siuntų paslaugų pardavimo verslo klientams sektoriuje, nepagrįstai mažomis sandorių kainomis parduoti.
(9)
2004 m. lapkričio 9 d. ir 2005 m. balandžio 1 d. Komisija Vokietijai išsiuntė prašymus pateikti informaciją. 2004 m. gruodžio 2 d. ir 2005 m. birželio 3 d. Vokietija pateikė savo atsakymus.
(10)
2004 m. liepos 16 d. įmonė TNT Post AG & Co KG (toliau - TNT) padavė skundą, kuriame irgi teigė, kad Deutsche Post paslaugas Postbank AG parduodavo nepagrįstai mažomis sandorių kainomis. TNT teigė, kad Postbank AG už suteiktas paslaugas apmokėdavo tik kintamas išlaidas, o bendras fiksuotas išlaidas už pardavimo tinklą visa apimtimi finansuodavo Deutsche Post iš savo laiškų monopolio pajamų.
(11)
2004 m. lapkričio 11 d. ir 2005 m. balandžio 25 d. Komisija Vokietijai išsiuntė prašymus pateikti informaciją. 2004 m. gruodžio 17 d. ir 2005 m. birželio 23 d. Vokietija pateikė savo atsakymus.
I.1.3. 2007 m. sprendimas išplėsti procedūrą
(12)
Gavusi daugiau skundų Komisija 2007 m. rugsėjo 12 d. raštu (6) (toliau - 2007 m. sprendimas išplėsti procedūrą) pranešė Vokietijai išplečianti 1999 m. pradėtą procedūrą. 2007 m. sprendimu išplėsti procedūrą buvo siekiama į procedūrą įtraukti visą naujai gautą informaciją ir išsamiai ištirti bet kokį galimai valstybės priemonių, suteiktų Deutsche Post, nulemtą konkurencijos iškreipimą (išsamesni svarstymai dėl valstybės kompensacinių išmokų, valstybės garantijų, pensijų subsidijos ir išimtinės licencijos teikti pašto paslaugas pateikti I.1.14 skirsnyje).
(13)
Komisijos nuomone, reikėjo tiksliai atkurti 1990-2007 m. Deutsche Post buhalterinę apskaitą, siekiant išsiaiškinti valstybės priemonių poveikį su įvairiomis Deutsche Post teiktomis paslaugomis susijusioms pajamoms ir išlaidoms.
I.1.4. Vokietijos pastabos dėl 2007 m. sprendimo išplėsti procedūrą
(14)
2007 m. gruodžio 14 d. Vokietija pateikė savo pastabas; Deutsche Post dėl 2007 m. sprendimo išplėsti procedūrą padavė apeliacinį skundą (žr. I.3.1 skirsnį).
I.1.5. Suinteresuotųjų šalių pastabos dėl 2007 m. sprendimo išplėsti procedūrą ir Vokietijos pastabos dėl šių pastabų
(15)
2007 m. lapkričio 16 d.UPS ir TNT pateikė savo pastabas.
(16)
2007 m. gruodžio 20 d. Vokietija paprašė pratęsti pastabų teikimo terminą, o 2008 m. kovo 12 d. federalinė vyriausybė pateikė pastabas dėl TNT ir UPS pastabų.
I.1.6. Išorės eksperto pasirinkimas
(17)
2008 m. sausio 23 d. Komisija paskelbė konkursą ekspertizei atlikti, kuria remdamasi galėtų lengviau nustatyti, ar Deutsche Post per 1990-2007 m. laikotarpį už universaliųjų paslaugų prievolės vykdymą galbūt gavo kompensacijos permoką (7).
(18)
2008 m. birželio 18 d. Komisija sudarė sutartį su bendrove WIK Consult GmbH, kuri specializuojasi pašto sektoriaus išlaidų apskaitos srityje.
I.1.7. Vokietijos pastabos dėl pagrįstos tiriamojo laikotarpio trukmės
(19)
2008 m. birželio 10 d. ir 2008 m. birželio 18 d. raštuose Vokietija išreiškė prieštaravimą dėl Komisijos parinktos tiriamojo laikotarpio trukmės (1990-2007 m.) ir išsakė nuomonę, kad pakanka tyrimą apriboti 1990-1994 m. laikotarpiu, per kurį mokėtos valstybės kompensacinės išmokos. Vokietijos tvirtinimu, per šį laikotarpį nuostoliai buvo didesni negu valstybės kompensacinės išmokos, tad Deutsche Post kompensacijos permokos negavo. Vokietijos nuomone, remiantis Bendrijos bendrosiomis nuostatomis dėl valstybės pagalbos kompensacijos už viešąją paslaugą forma (8) (toliau - 2005 m. Bendrijos bendrosios nuostatos) laikotarpio po 1994 m. buhalterinės apskaitos duomenų pateikimas yra neproporcingas, nes kompensacijos permokos apskaičiavimo laikotarpis - ketveri metai.
(20)
2008 m. birželio 27 d. Vokietija pateikė teisinę ekspertizę dėl Komisijos pareigos valstybės kompensacines išmokas, valstybės garantijas ir pensijų subsidijas tirti atskirai (9). Taip pat Vokietija teigė, kad norint įvertinti valstybės garantijas ir pensijų subsidiją buhalterinės apskaitos duomenų tikrinti nebūtina.
(21)
Tokią pačią nuomonę Vokietija išsakė Komisijos tarnyboms 2008 m. gegužės 29 d. ir 2008 m. liepos 15 d. vykusiuose susitikimuose.
I.1.8. 2008 m. liepos 17 d. prašymas pateikti informaciją
(22)
2008 m. liepos 17 d. Komisija Vokietijai išsiuntė prašymą pateikti informaciją, kuriame nurodė visas tirtinas valstybės priemones ir pateikė klausimyną dėl per 1990-2007 m. laikotarpį Deutsche Post gautų pajamų ir patirtų išlaidų. Prašymas pateikti informaciją buvo parengtas bendradarbiaujant su WIK Consult. 2008 m. rugpjūčio 5 d. Vokietija paprašė pratęsti informacijos pateikimo terminą neapibrėžtam laikui motyvuodama tuo, kad pirmiau turi išsiaiškinti, ar turi tam tikrus duomenis.
I.1.9. 2008 m. rugpjūčio 12 ir 22 d. priminimo raštai
(23)
2008 m. rugpjūčio 12 d. Komisija paaiškino, kodėl turi patikrinti 1990-2007 m. laikotarpio Deutsche Post pajamas ir išlaidas, ir dar kartą paprašė pateikti prašomą informaciją.
(24)
Savo 2008 m. rugpjūčio 14 d. atsakyme Vokietija vėl tvirtino, kad nėra jokio pagrindo tikrinti Deutsche Post pajamas ir išlaidas po 1994 m. 2008 m. rugpjūčio 22 d. Komisija pranešė pasiliekanti teisę tuo atveju, jei Vokietija nepateiks prašomos informacijos, priimti sprendimą, įpareigojantį pateikti tą informaciją, kaip numatyta 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (10), 10 straipsnio 3 dalyje.
(25)
2008 m. rugsėjo 29 d. rašte Vokietija pateikė dar vienos teisinės ekspertizės (galiausiai pateiktos 2008 m. spalio 2 d.) rezultatus, siekdama pagrįsti savo nuomonę, kad buhalterinės apskaitos po 1994 m. tikrinti nereikia ir kad 1990-1994 m. laikotarpis yra pagrįstas tiriamasis laikotarpis (11).
(26)
2008 m. spalio 28 d. Vokietija pateikė informaciją apie valstybės garantijas ir pensijų subsidiją.
I.1.10. 2008 m. spalio 30 d. sprendimas, įpareigojantis pateikti informaciją
(27)
Komisija su Vokietijos argumentais nesutiko ir laikėsi nuomonės, kad būtina išanalizuoti duomenis iki 2007 m., siekiant išsamiai įvertinti suteiktų valstybės priemonių poveikį konkurencijos teisės požiūriu. Po 2008 m. rugpjūčio 12 d. ir 2008 m. rugpjūčio 22 d. priminimo raštų Komisija 2008 m. spalio 30 d. priėmė sprendimą, įpareigojantį pateikti informaciją, kuriuo Vokietijos oficialiai buvo paprašyta pateikti visus reikiamus 1990-2007 m. laikotarpio buhalterinės apskaitos duomenis.
(28)
Vokietija ir Deutsche Post užginčijo sprendimo, įpareigojančio pateikti informaciją, galiojimą (plg. I.3.2 skirsnį).
(29)
2008 m. lapkričio 27 d. Vokietija pateikė prašomus 1990-1994 m. laikotarpio buhalterinės apskaitos duomenis, o 2008 m. gruodžio 5 ir 16 d. atnaujino 2008 m. lapkričio 27 d. pateiktus buhalterinės apskaitos duomenis.
I.1.11. 1990-2007 m. laikotarpio buhalterinės apskaitos duomenų pateikimas
(30)
Po 2009 m. vasario 6 d. įvykusio Vokietijos valstybės sekretoriaus pono B. Pfaffenbacho, DPAG valdybos primininko pono F. Appelio ir už konkurencijos politiką atsakingo Komisijos nario susitikimo Vokietija ir Deutsche Post pareiškė pasirengusios pateikti laikotarpio po 1994 m. buhalterinės apskaitos duomenis.
(31)
2009 m. kovo 3 d. Vokietija pateikė pirmą viso 1990-2007 m. tiriamojo laikotarpio buhalterinės apskaitos duomenų rinkinį.
(32)
2009 m. kovo 3 d. Briuselyje ir 2009 m. kovo 12 d., 2009 m. balandžio 2 d., 2009 m. gegužės 28 d., 2009 m. birželio 23 d. ir 2009 m. rugsėjo 18 d. Bonoje įvyko Deutsche Post ir Komisijos tarnybų atstovų susitikimai. 2009 m. kovo 26 d., 2009 m. gegužės 7 d. ir 2009 m. birželio 22 d. Vokietija pateikė atitinkamus Deutsche Post svarstymus.
(33)
Įvykus šiems susitikimams ir 2009 m. birželio 4 d ir 2009 m. liepos 30 d. Komisijos tarnyboms Deutsche Post pateikus nemažai klausimų, 2009 m. liepos 9 d., 2009 m. liepos 31 d., 2009 m. rugpjūčio 17 d., 2009 m. rugsėjo 8 d., 2009 m. rugsėjo 10 d. ir 2009 m. spalio 15 d. Vokietija pateikė atnaujintus buhalterinės apskaitos duomenis ir kitus paaiškinimus.
(34)
2009 m. rugsėjo 16 ir 24 d. Komisijos tarnybos pateikė daugiau klausimų, į kuriuos Vokietija atsakė 2009 m. spalio 14 d.
I.1.12. WIK ekspertizės pateikimas
(35)
Delsiant pateikti buhalterinės apskaitos duomenis kelis kartus reikėjo pratęsti sutartį su WIK Consult. 2009 m. lapkričio 9 d.WIK Consult pagaliau pateikė savo ekspertizę (toliau - WIK ekspertizė).
(36)
2010 m. sausio 14 ir 21 d. Vokietija pateikė pastabas dėl WIK ekspertizės. 2010 m. vasario 11 d. Vokietija pateikė KPMG parengtą ekspertizę (toliau - KPMG ekspertizė) dėl pervestinų sumų (12), kurias iki 1995 m. Deutsche Post turėjo mokėti valstybei, teisinio pobūdžio ir Deloitte parengtą ekspertizę (13) (toliau - Deloitte I ekspertizė) dėl WIK ekspertizėje kaip pagrindas imto lyginamojo indekso „pagrįstam“ pelnui apskaičiuoti.
(37)
2010 m. balandžio 23 d. Vokietija pateikė dar vieną Deloitte tyrimą (toliau - Deloitte II ekspertizė) dėl pagrįsto pelno, kurį reikia imti kaip Deutsche Post universaliųjų paslaugų pagrindą, dydžio.
(38)
2010 m. rugpjūčio 9 d. Vokietija pateikė daugiau pastabų dėl kompensacijos permokos apskaičiavimo ir rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principo taikymo vertinant valstybės kompensacines išmokas.
I.1.13. Pastabos panaikinus 2002 m. neigiamą sprendimą
(39)
2010 m. lapkričio 5 d. Vokietija pateikė dar vieną teisinę ekspertizę, kurioje nagrinėjama sprendimo byloje C-399/08 Komisija prieš Deutsche Post (plg. I.3.5 skirsnį) reikšmė vykstančiai pagalbos tyrimo procedūrai (14).
I.1.14. 2011 m. sprendimas išplėsti procedūrą
(40)
2011 m. gegužės 10 d. raštu Komisija Vokietijai pranešė apie savo sprendimą remiantis SESV 108 straipsnio 2 dalimi išplėsti 1999 m. pradėtą ir 2007 m. išplėstą procedūrą, siekiant išsamiai ištirti pensijų subsidiją, kuri Deutsche Post buvo teikiama nuo 1995 m. (toliau - 2011 m. sprendimas išplėsti procedūrą).
(41)
2011 m. gegužės 23 d. Vokietija paprašė pratęsti terminą, o 2011 m. liepos 29 d. pateikė savo pastabas ir kelias kitas ekspertizes: dėl būtinybės apskaičiuoti kompensacijos permoką siekiant įrodyti tariamas kryžmines subsidijas (15), dėl Deutsche Post faktiškai patirtų socialinių išlaidų ir rinkoje įprastų socialinių išlaidų palyginimo (16) ir dėl Deutsche Post patirtų rinkos lygį viršijančių socialinių išlaidų dydžio (17).
(42)
2011 m. spalio 4 d. savo pastabas pateikė UPS, 2011 m. spalio 5 d. - Free and Fair Postal Postal Initiative (toliau - FFPI), 2011 m. spalio 7 d. - Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (toliau - BIEK). 2011 m. spalio 13 d. Komisija suinteresuotųjų šalių pastabas persiuntė Vokietijai.
(43)
2011 m. lapkričio 14 d. Vokietija dėl suinteresuotųjų šalių pastabų pateikė savo pastabas.
(44)
2011 m. lapkričio 18 d. Komisija pateikė dar vieną prašymą pateikti išsamesnę informaciją apie teisių į pensiją finansavimą po 2007 m. Vokietija atsakė 2012 m. sausio 2 ir 19 d. raštais. 2011 m. gruodžio 16 d. Komisija Vokietijai pateikė Charles River Associates ekspertizę dėl pelno lyginamosios analizės pagal atskaitos tašką (18) (toliau - CRA ekspertizė), dėl kurios 2012 m. sausio 16 d. Vokietija pateikė savo pastabas.
I.2. Procedūra pagal SESV 102 straipsnį
(45)
Remdamasi 1994 m. UPS skundu Komisija konstatavo, kad per 1990-1995 m. laikotarpį Deutsche Post savo į konkurentų išstūmimą nukreipta siuntinių paslaugų kainodara „verslas klientui“ segmente pažeidė SESV 102 straipsnį. Deutsche Post buvo skirta 24 mln. EUR bauda (19).
(46)
2004 m. balandžio 22 d.UPS remdamasi SESV 102 straipsniu padavė dar vieną skundą dėl Deutsche Post piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi rinkoje. UPS teigimu, Deutsche Post už savo reguliuojamas laiškų paslaugas ėmė per didelį atlygį.
(47)
Savo tyrimo metu 2004 m. lapkričio 5 d. Komisija gavo dokumentus dėl Vokietijos pašto reguliavimo institucijos (toliau - pašto reguliavimo institucija) sprendimo dėl Deutsche Post reguliuojamų laiškų paslaugų viršutinės kainos ribos laikotarpiu nuo 2003 m. sausio 1 d. (toliau - 2002 m. sprendimas dėl didžiausių kainų). 2007 m. birželio 13 d. raštu Vokietija pareiškė sutinkanti, kad šie dokumentai būtų naudojami procedūroje dėl pagalbos.
(48)
2008 m. kovo 25 d. Komisija nusprendė nutraukti procedūrą dėl kartelio manydama, kad tokį SESV 102 straipsnio pažeidimą įrodyti neįmanoma (20).
I.3. Teisminės procedūros
I.3.1. Byla T-421/07 Deutsche Post AG prieš Komisiją
(49)
Deutsche Post apskundė 2007 m. sprendimą išplėsti procedūrą aiškindama, kad 2002 m. neigiamu sprendimu buvo sukurtas teisėtas lūkestis, jog Komisija savo tyrimų nebeatnaujins.
(50)
2011 m. gruodžio 8 d. Bendrasis Teismas šį skundą atmetė kaip nepriimtiną (21).
I.3.2. Byla T-570/08 Deutsche Post AG prieš Komisiją ir byla T-571/08 Vokietija prieš Komisiją
(51)
Vokietija ir Deutsche Post apskundė 2008 m. spalio 30 d. Komisijos sprendimą, įpareigojantį pateikti informaciją, nes, jų nuomone, šiuo sprendimu prašyta pateikti nesvarbią informaciją ir dėl to Deutsche Post patyrė neproporcingai didelių sąnaudų.
(52)
2010 m. liepos 16 d. Bendrasis Teismas abu skundus atmetė kaip nepriimtinus nurodydamas, kad dėl sprendimo, įpareigojančio pateikti informaciją, nei Deutsche Post, nei Vokietijos procesinės teisės nebuvo pažeistos.
I.3.3. Byla C-463/10 P Deutsche Post AG prieš Komisiją ir byla C-475/10 P Vokietija prieš Komisiją
(53)
2010 m. rugsėjo 27 d.Deutsche Post ir Vokietija dėl Bendrojo Teismo sprendimo padavė apeliacinį skundą tebesilaikydamos nuomonės, kad sprendimu, įpareigojančiu pateikti informaciją, buvo pažeistos jų teisės. 2011 m. spalio 13 d. Teisingumo Teismas panaikino 2010 m. liepos 16 d. Bendrojo Teismo sprendimą (22), todėl byla buvo perduota Teisingumo Teismui; procesas tebevyksta.
I.3.4. Byla T-344/10 UPS prieš Komisiją
(54)
2010 m. rugpjūčio 20 d.UPS Bendrajam Teismui padavė skundą teigdama, kad Komisija 2007 m. atlikdama teisinį pagalbos tyrimą neteisėtai nesiėmė veiksmų. UPS teigimu, kadangi nuo 2007 m. sprendimo išplėsti procedūrą praėjo beveik treji metai, Komisija turėjo pakankamai galimybių ištirti nagrinėjamas priemones ir įvertinti faktines ir teisines aplinkybes, kad galėtų priimti galutinį sprendimą ir baigti tyrimo procedūrą. Procesas tebevyksta.
I.3.5. Byla T-388/11 Deutsche Post AG prieš Komisiją
(55)
2011 m. liepos 22 d.Deutsche Post apskundė 2011 m. sprendimą išplėsti procedūrą motyvuodama, kad Komisija akivaizdžiai apsiriko savo išankstiniame vertinime pensijų subsidiją laikydama valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį ir nauja pagalba pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį. Procesas tebevyksta.
II. IŠSAMUS VALSTYBĖS PRIEMONIŲ APIBŪDINIMAS
(56)
Nuo 1989 m. valstybės parama Deutsche Post buvo teikiama įvairių priemonių forma:
-
valstybės teikiamas teisių į pensiją finansavimas šiuo pagrindu:
-
1994 m. Darbuotojų teisių įstatymas (23) (Personalrechtsgesetz, PostPersRG);
-
valstybės kompensacinės išmokos ir garantijos šiuo pagrindu:
-
1989 m. Pašto organizavimo įstatymas (24) (Postverfassungsgesetz, PostVerfG),
-
1994 m. Pašto reorganizavimo įstatymas (25) (Postumwandlungsgesetz, PostUmwG);
-
išimtinė licencija ir kainų reguliavimas šiuo pagrindu:
-
1989 m. Pašto įstatymas (26) (Gesetz über das Postwesen, PostG),
-
1997 m. Pašto įstatymas (Postgesetz, PostG).
II.1. Pensijų subsidija atsižvelgiant į socialines išmokas ir socialinių įmokų schemas valstybės tarnautojams ir privatiems darbuotojams
(57)
Nuo 1995 m. pensijų subsidija buvo finansuojama didelė dalis pensijų išmokų į pensiją išėjusiems Deutsche Post valstybės tarnautojams. Siekiant įvertinti visas pensijų subsidijos pasekmes, tolesniuose skirsniuose socialinės išmokos ir socialinės įmokos valstybės tarnautojams apibūdintos išsamiau ir palygintos su įstatymais nustatytu pagal privatinę teisę įdarbintų darbuotojų (toliau - privatūs darbuotojai) socialiniu draudimu.
II.1.1. Socialinės išmokos valstybės tarnautojams
(58)
Valstybės tarnautojai turi teisę į senatvės pensiją ir paramą ligos ir slaugos atveju. Išmokos Deutsche Post valstybės tarnautojams yra tokios pačios, kaip ir kitiems valstybės tarnautojams:
-
pagal Valstybės tarnautojų pensijų įstatymo (BeamtVG) (27) 14 straipsnį pensijos dydis apskaičiuojamas iš anksto kaip tam tikras valstybės tarnautojo paskutinio darbo užmokesčio procentinis dydis. Tad, pavyzdžiui, valstybės tarnautojai, išėję į pensiją 2010 m. ir turintys reikiamą darbo stažą, gauna pensiją, atitinkančią 71,75 % jų paskutinio darbo užmokesčio,
-
valstybės tarnautojai turi teisę į 50-70 % sveikatos priežiūros ir slaugos išlaidų kompensaciją, o patys turi sumokėti tik šią dalį viršijančias išlaidas. Tikslus sveikatos priežiūros išlaidų paskirstymas priklauso nuo įvairių kriterijų, pavyzdžiui, vaikų skaičiaus. Valstybės tarnautojai gali arba sudaryti savanoriško papildomo draudimo sutartį, arba savo mokėtiną sveikatos priežiūros išlaidų dalį susimokėti patys.
II.1.2. Socialinių išmokų POSTDIENST valstybės tarnautojams finansavimas per 1989-1994 m. laikotarpį
(59)
Po pirmos 1989 m. įvykdytos pašto reformos POSTDIENST, TELEKOM ir POSTBANK pagal 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 54 straipsnio 2 dalį turėjo visa apimtimi kompensuoti pensijų išmokas ir sveikatos priežiūros išlaidas į pensiją išėjusiems valstybės tarnautojams, kurie atitinkamoms įmonėms buvo priskirti pagal konkrečių valstybės tarnautojų ankstesnį darbą. Pagal šią nuostatą ši valstybės tarnautojų teisė tebėra pagrįsta valstybės atžvilgiu, tačiau valstybė visą sumą gali išieškoti iš POSTDIENST, TELEKOM ir POSTBANK.
II.1.3. Socialinių išmokų finansavimas DPAG valstybės tarnautojams nuo 1995 m.
(60)
Per antrą 1994 m. įvykdytą pašto reformą POSTDIENST dirbę valstybės tarnautojai pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 2 straipsnio 1 dalį buvo priskirti DPAG. Pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 2 straipsnio 3 dalį valstybės tarnautojų teisinis statusas išliko toks pat. Pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 1 straipsnio 1 dalį DPAG iš valstybės perėmė visas darbdavio teises ir pareigas, o pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 2 straipsnio 3 dalį - visas valstybės tarnautojų turtines teises.
(61)
Pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 15 straipsnį pensijų ir sveikatos priežiūros išmokas į pensiją išėjusiems valstybės tarnautojams pradėjo mokėti naujai įsteigtas Deutsche Post valstybės tarnautojų pensijų fondas. 2001 m. liepos 1 d.Deutsche Post, Deutsche Telekom AG ir Postbank AG pensijų fondai buvo sujungti į Pašto valstybės tarnautojų pensijų kasą (Postbeamtenversorgungskasse) (toliau kalbant apie visą laikotarpį nuo 1995 m. sausio 1 d. šie fondai kartu vadinami pensijų fondu).
(62)
Pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsnio 1 dalį Deutsche Post per 1995-1999 m. laikotarpį į pensijų fondą turėjo mokėti 2,045 mlrd. EUR dydžio metinę įmoką, iš viso - 10,225 mlrd. EUR. Nuo 2000 m. pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsnio 2 dalį Deutsche Post į pensijų fondą turi mokėti metinę 33 % dydžio įmoką nuo valstybės tarnautojams skirto darbo užmokesčio (t. y. įmokas, kurios siekė nuo 735 mln. EUR 2000 m. iki 540 mln EUR 2010 m.).
(63)
Pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsnio 2 dalį trūkstama suma (t. y. pensijų išmokų į pensiją išėjusiems valstybės tarnautojams ir Deutsche Post į pensijų fondą sumokėtos įmokos skirtumas) padengiama iš pensijų subsidijos. Pensijų subsidija padidėjo nuo 151 mln. EUR (1995 m.) iki 3,203 mlrd. EUR (2010 m.) ir per 1995-2010 m. laikotarpį siekė iš viso 37,121 mlrd. EUR.
1 paveikslas
Pensijų fondo finansavimas (mln. EUR)
II.1.4. Privačių darbuotojų įstatymais nustatytas socialinis draudimas ir Deutsche Post dirbančių privačių darbuotojų papildomas pensijų draudimas
(64)
Privatūs darbuotojai privalomai draudžiami socialiniu draudimu ir turi sudaryti šias keturias draudimo sutartis: pensijų, nedarbo, sveikatos ir slaugos (28). Įstatymais nustatytomis socialinio draudimo sistemomis privatiems darbuotojams pensijų ir sveikatos draudimo srityje numatyta kitokia draudiminė apsauga negu valstybės tarnautojams:
-
pensijos dydis apskaičiuojamas ne kaip paskutinės mėnesinės algos, o kaip viso gyvenimo vidutinės algos procentinis dydis;
-
sveikatos ir slaugos draudimo išlaidos apmokamos visos.
(65)
Dėl socialinių išmokų finansavimo taip pat esama esminių skirtumų, palyginti su valstybės tarnautojams taikomomis taisyklėmis: privačių darbuotojų įstatymais nustatytas socialinis draudimas finansuojamas iš per darbuotojo profesinę veiklą darbuotojo ir darbdavio sumokėtų įmokų (toliau - įstatymais nustatytos socialinio draudimo įmokos). Nors visas įmokos tarifas oficialiai dalijamas į darbuotojo ir darbdavio dalis, kurios sudaro maždaug po pusę visos sumos, tačiau visą įmokos tarifą į socialinio draudimo sistemą privalo pervesti darbdavys.
2 paveikslas
Įstatymais nustatytų socialinio draudimo įmokų tarifai, nurodyti privačių darbuotojų bendrosios algos procentais (žr. taip pat priedą)
(66)
Iš 2 paveikslo matyti, kad įstatymais nustatytos socialinio draudimo įmokos nuo 1995 m. sudarė 38-42 % bendrosios algos (grynoji alga plius darbuotojo dalis). Darbdavio ir darbuotojo mokamos socialinio draudimo įmokų dalys sudarė 19-21 % bendrosios algos (išsamūs duomenys pagal metus pateikti priede).
(67)
Deutsche Post privatūs darbuotojai naudojosi ne tik įstatymais nustatytu socialiniu draudimu, bet ir papildomu pensijų draudimu. Prieš 1997 m. įdarbinti privatūs darbuotojai galėjo pasinaudoti papildomu pensijų draudimu, pagal kurį jie gautų pensiją, palygintiną su valstybės tarnautojų pensija. Taigi papildomu pensijų draudimu buvo padengiamas privačių darbuotojų įstatymais nustatytos socialinio draudimo pensijos, kuri atitinka tam tikrą viso gyvenimo vidutinės algos procentinį dydį, ir valstybės tarnautojų pensijos, kuri atitinka tam tikrą paskutinio darbo užmokesčio procentinį dydį, skirtumas. Tikslios nuostatos nustatytos Deutsche Bundespost pensijų įstaigos (toliau - VAP) įstatuose (29).
(68)
Iki 1997 m. Deutsche Post finansavo į pensiją išėjusių privačių darbuotojų papildomą pensiją mokėdama įmoką, kuri sudarė maždaug [5-10 %] (30) dirbančių privačių darbuotojų bendrosios algos. Nuo 1997 m. Deutsche Post formavo atidėjinius neįvykdytiems VAP įsipareigojimams finansuoti (žr. taip pat # 4 įsipareigojimo apibūdinimą II.3.1.3 skirsnyje).
(69)
Nuo 1997 m. įdarbinamiems privatiems darbuotojams buvo siūlomas gerokai mažesnis papildomas pensijų draudimas, kuriam per 1997-2007 m. laikotarpį Deutsche Post sumokėjo [0-5 %] bendrosios algos dydžio sumą.
II.2. Valstybės kompensacinės išmokos ir garantijos atsižvelgiant į Deutsche Post išimtinę licenciją ir universaliųjų pašto paslaugų prievolę
II.2.1. Išimtinė licencija iki 2007 m.
(70)
Iki 1998 m. įrengti ir eksploatuoti laiškų siuntų vežimo už atlygį įrenginius pagal 1989 m. Pašto įstatymo 2 straipsnį turėjo teisę tik Deutsche Post. Teikti kitas pašto paslaugas, kaip antai siuntinių, laikraščių arba periodinių leidinių vežimas, Deutsche Post išimtinės teisės neturėjo ir šios paslaugos buvo atvertos konkurencijai. Pagal 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 37 straipsnį pelnas, gautas teikiant šias rezervuotas laiškų paslaugas, turi būti panaudotas nuostoliams, patirtiems teikiant konkurencijai atvertas universaliąsias paslaugas, finansuoti. Pagal 1994 m. Telekomunikacijų ir pašto įstatymo (PTRegG) (31) 4 straipsnį federalinis pašto ir telekomunikacijų ministras turėjo teisę nustatyti atlygį už rezervuotų pašto paslaugų teikimą.
(71)
1998 m. įsigaliojus 1997 m. Pašto įstatymui Deutsche Post rezervuotų paslaugų apimtis pamažu sumažinta. Pagal 1997 m. Pašto įstatymo 51 straipsnį 1997 m. Deutsche Post išimtinė licencija apėmė laiškų siuntų ir adresuotų katalogų, kurių svoris mažesnis kaip 200 g, vežimą, bet vėliau svorio riba pamažu sumažinta iki 50 g (2006 m.). Išimtinė licencija nustojo galioti 2007 m. gruodžio 31 d.
II.2.2. Universaliųjų pašto paslaugų prievolė iki 2007 m.
(72)
Universaliųjų pašto paslaugų prievolė Deutsche Post oficialiai nustatyta dviem teisės aktais:
-
Potvarkiu dėl privalomų pašto paslaugų (PPflLV) (32) Deutsche Post paskirta universaliųjų pašto paslaugų teikėja laiškų siuntoms ir siuntiniams, kurių svoris neviršija 20 kg, vežti ir jai patikėta teikti atitinkamas paslaugas visoje Vokietijoje už jų teikimą imant vienodą atlygį,
-
1997 m. Pašto įstatymu ir 1999 m. lydinčiuoju įgyvendinimo potvarkiu (33) (toliau - 1999 m. Potvarkis dėl universaliųjų paslaugų) DPAG duotas pavedimas teikti universaliąsias paslaugas buvo pratęstas.
(73)
1997 m. Pašto įstatymo 11 straipsnyje universaliosios paslaugos apibrėžiamos kaip būtinoji visoje šalyje prieinamomis kainomis teikiamų pašto paslaugų pasiūla. Šios paslaugos apima laiškų siuntų, adresuotų katalogų, kurių vieno svoris neviršija 20 kg, knygų, katalogų, laikraščių ir periodinių leidinių vežimą (toliau - universaliosios paslaugos).
(74)
1999 m. Potvarkyje dėl universaliųjų paslaugų nustatyti būtinieji universaliųjų paslaugų kokybės reikalavimai:
-
turi veikti ne mažiau kaip 12 000 stacionarių pašto skyrių, išdėstytų po visą Vokietijos teritoriją,
-
per metus vidutiniškai 80 % laiškų siuntų ir siuntinių turi būti pristatomi per tam tikrus terminus (laiškų siuntos - per vieną darbo dieną, siuntiniai - per dvi darbo dienas); be to, darbo dienomis turi būti pristatoma bent kartą per dieną,
-
nors bendras reikalavimas dėl universaliųjų paslaugų kainų yra tas, kad jos turi būti prieinamos, tačiau DPAG turėjo taikyti vienodas laiškų paslaugų, kurias teikė pagal 2007 m. nustojusią galioti išimtinę licenciją, kainas. Vis dėlto DPAG, nustatydama rezervuotų paslaugų kainas, turėjo tam tikrą lankstumą, nes galėjo sudaryti individualius susitarimus dėl kainų su klientais, kurie vienu metu siunčia ne mažiau kaip 50 vienetų.
(75)
1997 m. Pašto įstatymo 52 straipsniu pavedimas DPAG teikti universaliąsias paslaugas pratęstas iki 2007 m. gruodžio 31 d., t. y. iki jos išimtinės licencijos teikti laiškų paslaugas panaikinimo. Nustojus galioti išimtinei licencijai nė vienam pašto paslaugų teikėjui Vokietijoje nebuvo pavesta teikti universaliąsias paslaugas, tai reiškia, kad jas turi teikti visi pašto paslaugų teikėjai („rinkos jėgos“). Nustačius arba tariant, kad kuri nors universalioji paslauga teikiama nepakankamai arba netinkamai, 1997 m. Pašto įstatyme numatytos teisinės priemonės, kaip užtikrinti šių paslaugų teikimą.
(76)
Kaip matyti iš WIK ekspertizės (3 paveikslas), apie 88 % visų pajamų 1990-2007 m. teko universaliosioms paslaugoms. Dėl dominuojančios Deutsche Post padėties rinkoje didesniajai daliai universaliųjų pašto paslaugų buvo taikomas kainų reguliavimas (plg. II.2.1 skirsnį). Be šių reguliuojamų paslaugų, kurios sudarė apie 62 % visų pajamų, Deutsche Post, dalyvaudama konkurencijoje su kitais paslaugų teikėjais, teikė universaliąsias siuntinių paslaugas (apie 15 % visų pajamų) ir kitas universaliąsias laiškų paslaugas, kurių kainos nereguliuojamos (apie 11 % visų pajamų).
(77)
Be to, Deutsche Post teikė ir komercines paslaugas (pvz., mažmeninės bankininkystės paslaugas bankui Postbank, pardavimo paslaugas bendrovei Telekom, neadresuotų pašto siuntų platinimo paslaugas). Per 1990-2007 m. iš komercinių paslaugų gautos pajamos sudarė apie 12 % visų Deutsche Post pajamų.
II.2.3. Valstybės kompensacinės išmokos
(78)
Deutsche Bundespost nuo jos įsteigimo 1950 m. turėjo specialiojo valstybės turto (Sondervermögen) statusą. Pagal Vokietijos administracinę teisę specialiojo turto statusą turinti įmonė neturi nuo valstybės nepriklausomo juridinio asmens statuso, tačiau turi savo biudžetą ir neatsako už bendras valstybės skolas.
(79)
Per 1989 m. įvykdytą pirmą reformą buvo numatyta, kad specialiojo turto statusą turinti įmonė dalijama į tris dalis - POSTDIENST, POSTBANK ir TELEKOM, kurios kvalifikuotos kaip „valstybinės įmonės“, tačiau dar neturėjo nuo valstybės nepriklausomo juridinio asmens statuso.
(80)
Nors pagal 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 37 straipsnio 2 ir 3 dalis šios trys įmonės su atskiromis savo paslaugomis susijusias išlaidas iš esmės turėjo finansuoti iš savo pačių pajamų, tačiau kryžminis finansavimas tarp jų buvo leidžiamas tokiu mastu, kokiu jos patyrė nuostolių teikdamos universaliąsias paslaugas. Šiuo pagrindu per 1990-1993 m. POSTDIENST iš TELEKOM gavo iš viso 2,844 mlrd. EUR savo nuostoliams padengti.
(81)
Per antrąją pašto reformą šios trys specialiojo turto dalys 1995 m. sausio 1 d. reorganizuotos į akcines bendroves - POSTDIENST į DPAG, POSTBANK į Postbank AG, TELEKOM į Telekom AG. Pagal 1994 m. Pašto reorganizavimo įstatymo 2 straipsnio 2 dalį Telekom AG perėmė visus kredito įsipareigojimus, kurie buvo susiję su specialiojo turto statusą turinčia įmone kaip visuma, tačiau gavo teisę susigrąžinti lėšas iš DPAG ir Postbank AG tokiu mastu, kokiu kredito įsipareigojimai buvo priskirtini šių bendrovių teisinėms pirmtakėms.
(82)
Tačiau pagal 1994 m. Pašto reorganizavimo įstatymo 7 straipsnį Telekom AG neteko teisės susigrąžinti lėšas iš DPAG (kuri jai suteikta 1994 m. Pašto reorganizavimo įstatymo 2 straipsnio 2 dalimi) tokia apimtimi, kokia iki 1994 m. gruodžio 31 d.POSTDIENST turėjo susikaupusių nuostolių. Dėl to iš Telekom AG į DPAG buvo perkelta 2,822 mlrd. EUR vertės turto. Vokietijos teigimu, šis turto perkėlimas iš Telekom AG, kaip ir ankstesnės kompensacinės išmokos pagal 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 37 straipsnio 3 dalį, DPAG buvo būtinos universaliųjų paslaugų prievolei vykdyti.
(83)
Per 1990-1995 m. laikotarpį POSTDIENST gavo iš viso 5,666 mlrd. EUR kaip universaliųjų paslaugų prievolės kompensaciją.
II.2.4. Prieš 1995 m. išleistų skolos vertybinių popierių valstybės garantija
(84)
Nuo 1953 m. pagal 1953 m. Pašto administravimo įstatymo (PostVwG) (34) 22 straipsnio 4 dalį Deutsche Bundespost skolos vertybiniai popieriai prilyginami valstybės skolos vertybiniams popieriams. Kai 1953 m. Pašto administravimo įstatymas buvo pakeistas 1989 m. Pašto organizavimo įstatymu, ši nuostata buvo perkelta į 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 40 straipsnį.
(85)
1989 m. sukūrus tris segmentus, POSTDIENST skolos vertybinius popierius leido ne savarankiškai, o POSTBANK savarankiškai administravo atitinkamus visų trijų Deutsche Bundespost įmonių sandorius. Tada skolos vertybiniai popieriai būdavo priskiriami POSTDIENST, TELEKOM ir POSTBANK pagal jų finansinį poreikį.
(86)
Nuo 1995 m. pagal 1994 m. Pašto reorganizavimo įstatymo 2 straipsnio 4 dalį Vokietija ir toliau prisiėmė atsakomybę už visų įsipareigojimų, kuriuos prisiėmė Deutsche Bundespost prieš 1995 m. ir kurie vėliau buvo priskirti POSTDIENST, TELEKOM ir POSTBANK, vykdymą. Tačiau Vokietija neprisiėmė atsakomybės už skolos vertybinius popierius, kuriuos DPAG išleido vėliau.
II.3. Iš reguliuojamų paslaugų teikimo gautos pajamos kaip papildoma pensijų išlaidų ir su universaliosiomis paslaugomis susijusių grynųjų išlaidų kompensacija
(87)
Be to, 1997 m. Pašto įstatymu Federalinei tinklo agentūrai (Bundesnetzagentur, toliau - Pašto reguliavimo institucija) pavesta prižiūrėti rezervuotas ir liberalizuotas laiškų paslaugų rinkas. Pagal 1997 m. Pašto įstatymo 19 straipsnį Pašto reguliavimo institucija yra kompetentinga nustatyti atlygį, kurį Deutsche Post ima laiškų paslaugų rinkose, kuriose užima dominuojančią padėtį. Deutsche Post dominuojančią padėtį užėmė ne tik rezervuotų paslaugų rinkoje (pagal 1997 m. Pašto įstatymo 51 straipsnį), bet ir beveik visų kitų laiškų paslaugų rinkose, kurios jau buvo atvertos konkurencijai. Kainos gali būti reguliuojamos arba ex ante nustatant didžiausias kainas, arba ex post vykdant kainų kontrolę.
(88)
Iš Pašto reguliavimo institucijos rinkos tyrimų matyti, kad Deutsche Post dalis reguliuojamų laiškų paslaugų rinkose vidutiniškai sudarė 90-97 %. Savo paskutinėje ataskaitoje Pašto reguliavimo institucija apgailestaudama nurodo, kad nuo 1997 m. pradėjus pamažu atverti rinkas nepavyko sukurti veiksmingos konkurencijos Vokietijos laiškų paslaugų rinkoje (35).
(89)
Iš reguliuojamų laiškų paslaugų teikimo Deutsche Post gavo didesniąją dalį visų savo pajamų (pvz., per 1990-2007 m. laikotarpį apie 62 % visų pajamų (žr. 3 paveikslą), per 2008-2010 m. laikotarpį - apie 56 % visų pajamų).
(90)
Visos kitos universaliosios paslaugos ir komercinės paslaugos, kurioms netaikomi 1997 m. Pašto įstatymo 19-27 straipsniai dėl atlygio reguliavimo (36), toliau vadinamos „paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos“.
(91)
1997 m. Pašto įstatymo 20 straipsnio 1 ir 2 dalyse dėl laiškų paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, nustatyta, kad atlygis turi būti nustatomas atsižvelgiant į veiksmingo paslaugų teikimo išlaidas. Pašto reguliavimo institucija, jei dalykiniu požiūriu tai pagrįsta, be kita ko, turi tinkamai atsižvelgti į:
-
pašto paslaugų teikimo visoje šalyje išlaidas,
-
iš POSTDIENST perimtų darbuotojų pensijų ir sveikatos draudimo išmokų išlaidas.
(92)
1997 m. Pašto įstatymo 57 straipsniu ir 2000 m. kovo 27 d. Federalinio ekonomikos ir technologijų ministro Bendruoju nurodymu reguliuojamos kainos iki 2002 m. gruodžio 31 d. buvo įšaldytos 1997 m. lygyje.
II.3.1. 2002 m. sprendimas dėl didžiausių kainų
(93)
Pats pirmasis Pašto reguliavimo institucijos sprendimas dėl viršutinės reguliuojamo atlygio už laiškų paslaugas ribos laikotarpiui nuo 2003 m. sausio 1 d. iki 2007 m. gruodžio 31 d. (toliau - 2002 m. sprendimas dėl didžiausių kainų) buvo priimtas tik 2002 m. Vadinamasis didžiausių kainų ribų reguliavimas yra tokia paslaugų krepšelio kainų reguliavimo procedūra, kai, užuot kontroliavus kiekvienos paslaugos kainą, nustatomas svertinis visų to krepšelio paslaugų kainų vidurkis, kuris laikomas viršutine riba. Pagal 1997 m. Pašto įstatymo 19 straipsnį ex ante didžiausių kainų nustatymas buvo taikomas visoms pašto paslaugoms, kurių rinkoje Deutsche Post užėmė dominuojančią padėtį.
(94)
2002 m. sprendimui dėl didžiausių kainų priimti Deutsche Post Pašto reguliavimo institucijai pirmąkart perdavė 1998-2006 m. laikotarpio reguliuojamuosius pajamų ir išlaidų skaičiavimus (toliau - 2002 m. RPIS). RPIS buvo grindžiami iki 2001 m. gautais veiklos rezultatais ir kelerių ateinančių metų prognozėmis.
(95)
2002 m. Deutsche Post nurodė vadinamuosius įsipareigojimus, susijusius su universaliųjų paslaugų prievole ir iš POSTDIENST perimtų valstybės tarnautojų ir privačių darbuotojų įdarbinimu. Šie įsipareigojimai yra išlaidos, kurių, Deutsche Post teigimu, ji nebūtų patyrusi, jei nebūtų turėjusi vykdyti universaliųjų paslaugų prievolės ir perimti POSTDIENST darbuotojų ir infrastruktūros (plg. 1 lentelėje pateiktą išsamų sąrašą).
1 lentelė
2002 m. sprendimu dėl didžiausių kainų patvirtinti įsipareigojimai (mln. EUR, nominaliąja verte)
#
Įsipareigojimai pagal 2002 m. sprendimą dėl didžiausių kainų
Vidutinis įsipareigojimas (1998-2006 m.), mln. EUR
%
1
Konkurencijos požiūriu neįprastos algų išlaidos
[…]
[…]
2
Konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos
[…]
[…]
3
Infrastruktūros įsipareigojimas - pašto skyriai
[…]
[…]
4
Darbuotojų papildomas pensijų draudimas (VAP)
[…]
[…]
5
Infrastruktūros įsipareigojimas - krovinių vežimas
[…]
[…]
6
Socialinės ir sveikatos priežiūros išlaidos (BAnstPT)
[…]
[…]
7
Personalo restruktūrizavimas
[…]
[…]
8
Trūkstamos valstybės tarnautojų sveikatos draudimo sumos padengimas
[…]
[…]
Vidutinis bendras įsipareigojimas
[…]
100 %
(96)
Galiausiai Pašto reguliavimo institucija sutiko su Deutsche Post argumentais, kad šių įsipareigojimų Deutsche Post neturėtų, jei neprivalėtų vykdyti universaliųjų paslaugų prievolės (# 3 ir 5 įsipareigojimai, universaliųjų paslaugų išlaidos) ir nebūtų turėjusi perimti POSTDIENST valstybės tarnautojų ir privačių darbuotojų (# 1, 2, 4, 6, 7 ir 8 įsipareigojimai). Atsižvelgdama į tai, Pašto reguliavimo institucija patvirtino didesnį reguliuojamą atlygį už laiškų paslaugų teikimą, kad iš pajamų, gautų teikiant reguliuojamas laiškų paslaugas, būtų galima finansuoti Deutsche Post nurodytus 2002-2006 m. laikotarpio vidutinius metinius įsipareigojimus, kurie siekė […] mln. EUR. Pagal 2002 m. sprendimą dėl didžiausių kainų 100 % įsipareigojimų priskirti kainoms, kurių didžiausias dydis nustatomas ex ante.
II.3.1.1. Konkurencijos požiūriu neįprastos bazinės algos (# 1 įsipareigojimas)
(97)
# 1 įsipareigojimas atitinka tą Deutsche Post nurodytą pašto darbuotojų bazinių algų dalį, kuri viršija šio sektoriaus vidurkį. Algas, kurios suderinus su profsąjungomis buvo nustatytos kolektyvinėje darbo sutartyje (Entgelttarifvertrag) po 2002 m. naujai įdarbintiems darbuotojams, Deutsche Post ėmė kaip lyginamąjį indeksą „konkurencijos požiūriu įprastoms“ algoms apskaičiuoti. Tačiau apskaičiuojant # 1 įsipareigojimą šis lyginamasis indeksas naudojamas visiems darbuotojams. Be to, pateiktuose išlaidų ir išmokų skaičiavimuose jis imamas kaip pagrindas atgaline data iki 1998 m.
II.3.1.2. Konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos (# 2 įsipareigojimas)
(98)
Pašto reguliavimo institucija sutiko ir su Deutsche Post argumentu, kad ji savo privatiems darbuotojams ir valstybės tarnautojams turėjo mokėti socialinio draudimo įmokas, didesnes už įprastai mokamas privačių konkurentų privatiems darbuotojams.
(99)
Deutsche Post savo skaičiavimuose remiasi tokiu socialinio draudimo įmokos tarifu, kurį ji laiko „konkurencijos požiūriu įprastu“ ir valstybės tarnautojų, ir privačių darbuotojų atveju (toliau - įmokos tarifas pagal RPIS). Šis įmokos tarifas pagal RPIS apibrėžiamas kaip
-
darbdavio mokamos socialinio draudimo įmokų dalies privačiam darbuotojui (apie 19-21 %, tai sudaro, kaip matyti iš 2 paveikslo, maždaug pusę viso socialinio draudimo įmokos tarifo),
-
draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įmokos ([0-5 %]; nuo 2001 m. ši įmoka įtraukta į Deutsche Post įmokos tarifą pagal RPIS) ir
-
papildomo pensijų draudimo įmokos ([0-5 %]; nuo 1997 m. ši įmoka įtraukta į Deutsche Post įmokos tarifą pagal RPIS, nes tokio dydžio papildomo pensijų draudimo įmoka laikoma „konkurencijos požiūriu įprasta“. Šis tarifas grindžiamas papildomu pensijų draudimu, kurį Deutsche Post siūlo nuo 1997 m. naujai įdarbintiems privatiems darbuotojams) suma.
(100)
Iš reguliuojamų pajamų finansuojamos visos įmokos tarifą pagal RPIS viršijančios socialinio draudimo įmokos (toliau - konkurencijos požiūriu neįprastos socialinio draudimo įmokos). Iš 2 lentelėje pateikto konkurencijos požiūriu neįprastų socialinio draudimo įmokų apskaičiavimo valstybės tarnautojams 2001 m. matyti, kad faktinės socialinio draudimo įmokos valstybės tarnautojams buvo beveik dvigubai didesnės už įmokos tarifu pagal RPIS grįstas ir kaip „konkurencijos požiūriu įprastas“ klasifikuotas socialinio draudimo įmokas.
2 lentelė
2001 m. konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų valstybės tarnautojams apskaičiavimas pagal 2002 m. RPIS (mln. EUR)
% skirto darbo užmokesčio
(1)
Įmokos į pensijų fondą tarifas
33 %
(2)
Valstybės tarnautojų darbo užmokesčio suma
[…]
(3)
= (1)*(2)
Įmoka į pensijų fondą
[…]
(4)
Sveikatos priežiūros išlaidos
[…]
(5)
= (3)+(4)
Patirtos socialinės išlaidos
[…]
[40-45 %]
(6)
Darbdavio mokama socialinio draudimo įmokų dalis
20,43 %
(7)
Draudimas nuo nelaimingų atsitikimų
[…]
(8)
Papildomas pensijų draudimas
[…]
(9)
= (6)+(7)+(8)
Įmokos tarifas pagal RPIS
[…]
(10)
= (2)*(9)
Socialinės išlaidos pagal RPIS lyginamąjį indeksą
[…]
[20-25 %]
(11)
= (5)-(10)
Konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos
[…]
[15-20 %]
(101)
Mokėtinos socialinio draudimo įmokos apima Deutsche Post į pensijų fondą sumokėtą įmoką, kuri sudaro 33 % dirbantiems valstybės tarnautojams skirtų algų (arba 2,045 mlrd. EUR metines fiksuotas sumas per 1995-1999 m. laikotarpį), ir valstybės tarnautojų sveikatos priežiūros išlaidų įmokas. 2001 m. mokėtinos socialinio draudimo įmokos sudarė iš viso [40-45 %] valstybės tarnautojams skirto darbo užmokesčio.
(102)
Nors socialinio draudimo įmokos tarifas apibrėžtas kaip privačių darbuotojų bendrosios algos procentinis dydis (grynoji alga plius darbuotojo mokama socialinio draudimo įmokos dalis), Deutsche Post RPIS lyginamąjį indeksą apskaičiuoja taip: [20-25 %] dydžio įmokos tarifą pagal RPIS daugina iš valstybės tarnautojams skirtų algų.
II.3.1.3. Privačių darbuotojų papildomas pensijų draudimas (# 4 įsipareigojimas)
(103)
# 4 įsipareigojimu siekiama kompensuoti atidėjinių, kurie buvo skirti įsipareigojimams, atsiradusiems prieš 1997 m. dėl VAP nustatyto Deutsche Post privačių darbuotojų papildomo pensijų draudimo, vykdyti, suformavimą.
(104)
Kaip paaiškinta II.1.4 skirsnyje, prieš 1997 m. Deutsche Post įdarbintiems privatiems darbuotojams buvo siūlomas papildomas pensijų draudimas, siekiant jiems užtikrinti pensiją, palygintiną su valstybės tarnautojų pensija. Tačiau POSTDIENST nesuformavo atitinkamų atidėjinių būsimoms pensijų išmokoms. Tik įsteigus DPAG į balansą buvo įtraukti 8,153 mlrd. EUR dydžio atidėjiniai.
II.3.1.4. Kitos konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos (# 6, 7 ir 8 įsipareigojimai)
(105)
# 6 įsipareigojimas apima Deutsche Post įmoką Federalinei pašto ir telekomunikacijų įstaigai (Bundesanstalt für Post und Telekommunikation, BanstPT), kuri teikia tam tikras paslaugas (pvz., socialinį būstą) iš POSTDIENST perimtiems valstybės tarnautojams ir privatiems darbuotojams. # 7 įsipareigojimas susijęs su Deutsche Post įmokomis trūkstamai valstybės tarnautojų sveikatos draudimo sumai padengti. # 8 įsipareigojimas (personalo restruktūrizavimas) susijęs ir su valstybės tarnautojais, ir su privačiais darbuotojais.
II.3.1.5. Universaliųjų paslaugų įsipareigojimai (# 3 ir 5)
(106)
Šie įsipareigojimai atspindi išlaidas, kurias Deutsche Post būtų galėjusi sutaupyti, jei savo skyrių ir siuntinių vežimo tinklą būtų plėtojusi komerciniais pagrindais. Išlaidos, kurias būtų buvę galima sutaupyti, apskaičiuojamos, pavyzdžiui, remiantis priešingos padėties duomenimis, tai yra imant tiek pašto skyrių, kiek Deutsche Post eksploatuotų neturėdama universaliųjų paslaugų prievolės.
II.3.2. 2007 ir 2011 m. sprendimai dėl didžiausių kainų
(107)
2007 m. lapkričio 7 d. Pašto reguliavimo institucija patvirtino didžiausias kainas laikotarpiui nuo 2008 m. sausio 1 d. iki 2011 m. gruodžio 31 d. (toliau - 2007 m. sprendimas dėl didžiausių kainų), o 2011 m. lapkričio 14 d. - laikotarpiui nuo 2012 m. sausio 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d. (toliau - 2011 m. sprendimas dėl didžiausių kainų).
(108)
Priėmus 2007 m. sprendimą dėl didžiausių kainų daugiau kaip 50 laiškų siuntimo vienu metu kainos kontroliuojamos nebe ex ante, o ex post pagal 1997 m. Pašto įstatymo 25 straipsnį (37). Visų kitų pašto paslaugų, kurių rinkoje Deutsche Post užima dominuojančią padėtį, kainos ir toliau tvirtinamos ex ante pagal 1997 m. Pašto įstatymo 19 straipsnį.
(109)
Šiame sprendime Komisija paslaugas, kurių rinkoje Deutsche Post užima dominuojančią padėtį ir kurioms taikoma arba ex ante kainų kontrolė pagal 1997 m. Pašto įstatymo 19 straipsnį, arba ex post kainų kontrolė pagal 1997 m. Pašto įstatymo 25 straipsnį, vadina „paslaugomis, kurių kainos reguliuojamos“, o visas kitas paslaugas, kurių rinkoje Deutsche Post dominuojančios padėties neužima ir kurioms kainų kontrolė netaikoma, - „paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos“.
(110)
Deutsche Post taip pat nurodė įsipareigojimus, kurie jai teko dėl konkurencijos požiūriu neįprastų darbo užmokesčio ir socialinių išlaidų perėmus POSTDIENST darbuotojus (pvz., nuo 2008 m. dėl # 2 įsipareigojimo vidutiniškai […] mln. EUR - konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos), ir įsipareigojimus dėl universaliųjų paslaugų prievolės. Kaip ir priimdama 2002 m. sprendimą dėl didžiausių kainų, Pašto reguliavimo institucija vėl patvirtino, kad šie įsipareigojimai finansuojami iš reguliuojamų pajamų, ir todėl nustatė atitinkamai didesnes didžiausias kainas. Todėl šių įsipareigojimų pripažinimas Pašto reguliavimo institucijos 2002, 2007 ir 2009 m. sprendimais dėl didžiausių kainų, kalbant apie paslaugas, kurių kainos nereguliuojamos, lieka nepakitęs.
II.4. DPAG finansiniai veiklos rezultatai
(111)
1995-2006 m. laikotarpio DPAG finansiniai veiklos rezultatai parodyti 2007 m. sprendimo išplėsti procedūrą 2 paveiksle. 1995-1999 m. DPAG veiklos rezultatai buvo įvairūs (kai kuriais metais nuostoliai, kai kuriais - pelnas), o 2000-2006 m. nuolat gautas pelnas - 1-2 mlrd. EUR neatskaičius mokesčių.
(112)
Per 2007-2010 m. laikotarpį DPAG uždirbo tokį grynąjį pelną: 1,8 mlrd. EUR (2007 m.), -2 mlrd. EUR (2008 m.), 0,7 mlrd. EUR (2009 m.) ir 2,6 mlrd. EUR (2010 m.).
(113)
Pagal paskelbtą DPAG balansą pelno neįmanoma priskirti atskiroms paslaugoms, taip pat neįmanoma nustatyti, ar universaliosios paslaugos, kurių kainos reguliuojamos, apskritai buvo nuostolingos ar pelningos.
III. PROCEDŪROS PRADĖJIMO PRIEŽASTYS
(114)
Kaip patvirtino Bendrasis Teismas savo sprendime byloje T-421/07 (38), visos nuo 1999 m. sprendimo pradėti procedūrą priėmimo tirtos priemonės yra procedūros, kuri pratęsta 2007 m. sprendimu išplėsti procedūrą, objektas.
III.1. Pensijų subsidija
(115)
2011 m. sprendime išplėsti procedūrą konstatuota, kad pensijų subsidija yra nauja pagalba, nes Deutsche Post prieš 1995 m. pensijų reformą visas pensijų išlaidas turėjo finansuoti iš savo lėšų. Be to, 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą atmestas sprendimu byloje Combus (39) grindžiamas Vokietijos argumentas, kad pensijų subsidija nėra pagalba.
(116)
Svarstant, ar pensijų subsidija, kaip perimtų pensijų įsipareigojimų kompensacija, yra suderinama su vidaus rinka (pvz., vadovaujantis Komisijos sprendimu byloje dėl Prancūzijos pašto La Poste (40) (toliau - sprendimas La Poste), 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą atsižvelgta į tai, kad nurodytos konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos buvo kompensuojamos ne tik pensijų subsidija, bet ir iš reguliuojamų pajamų (pvz., # 2 įsipareigojimas - rinkoje neįprastos socialinio draudimo įmokos).
(117)
Iš 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą atliktų skaičiavimų, kuriuose buvo atsižvelgta į abu kompensacinius elementus, paaiškėjo, kad iš tikrųjų Deutsche Post galėjo taikyti tokius socialinio draudimo įmokų tarifus, kurie 10-14 procentinių punktų buvo mažesni už privačių konkurentų įstatymais nustatytus bendrus socialinio draudimo įmokų tarifus (darbdavio dalis plius darbuotojo dalis).
(118)
Todėl 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą suabejota, ar pensijų subsidija, kaip perimtų pensijų įsipareigojimų kompensacija, yra suderinama su vidaus rinka pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą.
III.2. Kompensacija už universaliųjų paslaugų teikimą
(119)
Vokietija, norėdama pagrįsti valstybės kompensacinių išmokų ir valstybės garantijos, kaip universaliųjų paslaugų prievolės kompensacijos, suderinamumą su vidaus rinka, remiasi SESV 106 straipsnio 2 dalimi.
(120)
Komisija, remdamasi sprendimu byloje Altmark (41), 2007 m. sprendime pradėti procedūrą išsakė nuomonę, kad valstybės kompensacinės išmokos ir valstybės garantija yra valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
(121)
2007 m. sprendime išplėsti procedūrą Komisija išsakė abejonę, ar valstybės kompensacinės išmokos ir garantijos buvo reikalingos universaliųjų paslaugų prievolei vykdyti ir ar buvo tinkamos šiam tikslui. Komisijos nuomone, visų pirma, remiantis 2005 m. Bendrijos bendrosiose nuostatose įtvirtintais principais, reikėjo apsvarstyti išlaidų priskyrimą universaliosioms paslaugoms ar komercinėms paslaugoms. Be to, Komisija turėjo abejonių dėl pagrįsto pelno apskaičiavimo, nes reikėjo atsižvelgti į vidutinį šio sektoriaus įmonių pelningumą ir Deutsche Post rizikos padėtį.
IV. WIK EKSPERTIZĖ
(122)
WIK ekspertizė buvo užsakyta siekiant padėti Komisijai išnagrinėti 1990-2007 m. laikotarpio Deutsche Post apskaitos duomenis, siekiant nustatyti, ar Deutsche Post už universaliųjų paslaugų prievolę gavo kompensacijos permoką. WIK Consult GmbH visų pirma buvo pavestos šios užduotys:
-
nustatyti pagrįsto pelno lyginamąjį indeksą,
-
išnagrinėti išlaidų priskyrimą įmonės viduje ir sandorių kainų susitarimus,
-
apskaičiuoti dėl universaliųjų paslaugų prievolės patiriamų grynųjų išlaidų kompensacijos permoką.
IV.1. 2009 m. reguliuojamųjų pajamų ir išlaidų skaičiavimų apibūdinimas
(123)
2008 m. spalio 30 d. Komisijai priėmus sprendimą, įpareigojantį pateikti informaciją, 2009 m. Vokietija pagaliau pateikė išsamų 1990-2007 m. laikotarpio RPIS rinkinį (toliau - 2009 m. RPIS).
IV.1.1. Pajamos
(124)
Deutsche Post pajamas galima parodyti pagal šias tris plačios apimties kategorijas:
-
Reguliuojamos universaliosios laiškų paslaugos (per 1990-2007 m. laikotarpį - 62 % visų pajamų)
Laiškų paslaugos, kurių kainos reguliuojamos, apima visas universaliąsias paslaugas, teikiamas rinkose, kuriose Deutsche Post užėmė dominuojančią padėtį, įskaitant paslaugas, iš kurių ji turėjo naudos dėl jai suteiktos išimtinės licencijos. Per 1990-2007 m. laikotarpį iš šių paslaugų Deutsche Post gavo 62 % visų savo pajamų (42).
-
Nereguliuojamos universaliosios paslaugos (per 1990-2007 m. laikotarpį -26 % visų pajamų)
Universaliosios siuntinių paslaugos visą laiką buvo teikiamos konkurencijai atvertose rinkose, kuriose Deutsche Post dalis vidutiniškai sudarė tik 30 %. Per 1990-2007 m. laikotarpį 15 % visų Deutsche Post pajamų teko universaliosioms siuntinių paslaugoms.
Teikdama universaliąsias laiškų paslaugas, kurių kainos nereguliuojamos (pvz., katalogai, tarpvalstybinės pašto siuntos), Deutsche Post uždirbo apie 11 % visų pajamų.
-
Nereguliuojamos komercinės paslaugos (per 1990-2007 m. laikotarpį - 12 % visų pajamų)
Deutsche Post savo skyrių tinklą naudojo ne tik pašto paslaugoms, bet ir Postbank AG ir - kiek mažiau - Deutsche Telekom produktams ir paslaugoms parduoti. Iš šių komercinių pardavimo paslaugų Deutsche Post uždirbo apie 6 % visų pajamų.
Komercinės siuntinių ir laiškų paslaugos (pvz., adresuotos reklaminės siuntos) sudaro apie 4 % visų Deutsche Post pajamų.
Deutsche Post taip pat teikė nemažai įvairių paslaugų, pvz., kaip patronuojančioji bendrovė, savo tarptautinėms patronuojamosioms bendrovėms (pvz., DANZAS, DHL), veikiančioms kitose srityse. Šios kitos komercinės pardavimo paslaugos sudaro apie 2 % visų Deutsche Post pajamų.
3 paveikslas
Vidutinė pajamų dalis per 1990-2007 m. laikotarpį (nominaliąja verte)
(125)
WIK ekspertizės objektas yra tik komercinės paslaugos, kurias kartu su universaliosiomis paslaugomis teikė juridinis asmuo bendrovė DPAG ir jos pirmtakė bendrovė POSTDIENST. Komercinės paslaugos (pvz., DHL pasaulinis skubiojo siuntinių vežimo verslas), kurias teikė kiti juridiniai asmenys, priklausantys kontroliuojančiajai bendrovei Deutsche Post World Net (toliau - DPWN), nėra šios ekspertizės objektas.
IV.1.2. Įsipareigojimų apskaičiavimas 2009 m. RPIS
(126)
Palyginti su RPIS, kuriuos Deutsche Post pateikė Pašto reguliavimo institucijai 2002, 2007 ir 2011 m. sprendimams dėl didžiausių kainų priimti, 2009 m. RPIS, kurie Pašto reguliavimo institucijai niekada nebuvo pateikti, nurodyta daug didesnė įsipareigojimų suma, kurią Deutsche Post priskiria reguliuojamoms paslaugoms.
(127)
2009 m. RPIS 1990-2006 m. laikotarpiu Deutsche Post nurodytas vidutinis įsipareigojimas yra […] mln. EUR, 2002 m. RPIS - […] mln. EUR.
4 paveikslas
2009 m. RPIS nurodytų universaliųjų paslaugų įsipareigojimų ir 2002 m. sprendimu dėl didžiausių kainų patvirtintų įsipareigojimų palyginimas (metinis vidurkis, nominalioji vertė, mln. EUR)
[…]
(128)
# 2 įsipareigojimas (konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos) ir # 4 įsipareigojimas (papildomas pensijų draudimas) 2002 m. RPIS ir 2009 m. RPIS labai nesiskiria, o # 1 įsipareigojimas (konkurencijos požiūriu neįprastos bazinės algos) beveik […]. Kitaip negu 2002 m. RPIS atveju, Deutsche Post kaip lyginamąjį indeksą „konkurencijos požiūriu įprastoms“ algoms apskaičiuoti ima ne kolektyvinėje darbo sutartyje numatytas algas, o pašto sektoriaus minimalų darbo užmokestį, grindžiamą 2007 m. Federalinės darbo ministerijos potvarkiu (toliau - 2007 m. minimalus darbo užmokestis). Tačiau reikia pažymėti, kad Federalinis administracinis teismas (Bundesverwaltungsgericht) šį potvarkį paskelbė neteisėtu ir jis niekada neįsigaliojo.
(129)
Be to, 2009 m. RPIS Deutsche Post nurodo naują įsipareigojimą - „infrastruktūra - laiškai“, kuris apima su 6-ąja pristatymo diena susijusias didėjančias išlaidas (vidutiniškai - […] mln. EUR per metus). Skaičiavimas grindžiamas priešingos padėties prielaida, kad Deutsche Post, neturėdama universaliųjų paslaugų prievolės, pašto siuntas pristatytų tik penkias, o ne šešias dienas.
(130)
# 3 įsipareigojimas (infrastruktūros įsipareigojimas - pašto skyriai) apskaičiuojamas kitaip negu 2002 m. RPIS. Jis apima išlaidas, kurias tariamai būtų buvę galima sutaupyti, jei nuo 1990 m. visi pašto skyriai būtų veikę kaip agentūros. # 3 įsipareigojimas apskaičiuojamas remiantis atlygiu, kurį 2007 m. Deutsche Post mokėjo tretiesiems asmenims už pardavimo paslaugas.
IV.1.3. 2009 m. RPIS nurodytos pelno maržos
(131)
Įsipareigojimus priskiriant universaliosioms laiškų paslaugoms, kurių kainos reguliuojamos, gerokai sumažinama nereguliuojamoms paslaugoms tenkanti išlaidų, pavyzdžiui, darbo užmokesčio ir socialinių išlaidų, našta. Dėl šio perskirstymo komercinių paslaugų atveju gaunamos aiškiai teigiamos [15-25 %] pelno maržos, o laiškų paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, atveju - beveik [0-10 %] nuostoliai.
(132)
Deutsche Post savo metiniuose balansuose nurodo labai didelį laiškų segmento pelną (taip pat žr. V.3 skirsnį), tačiau jis visas panaudojamas įsipareigojimams, kurie perkeliami nuo paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, prie paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, finansuoti.
5 paveikslas
Vidutinė pardavimo grąža pagal 2009 m. RPIS
[…]
IV.2. Lyginamoji analizė pagal atskaitos tašką (toliau lyginamoji analizė) pagrįstam pelnui apskaičiuoti
IV.2.1. Deutsche Post vertės grandinė: žemesniųjų technologijų verslas ir nedidelė verslo rizika
(133)
Norint pasiruošti atlikti lyginamąją analizę „pagrįstam“ pelnui apskaičiuoti ir įvertinti išlaidų priskyrimą, reikia atlikti vertės grandinės ir prisiimtos verslo rizikos analizę. Tik kai bus žinomos funkcijų ir rizikos savybės, bus galima ieškoti „palygintinų“ įmonių grupės ir nustatyti lyginamąjį indeksą Deutsche Post priskirtam pagrįstam pelnui apskaičiuoti.
IV.2.1.1. Žemesniųjų technologijų verslo vertės grandinė
(134)
Deutsche Post vertės grandinę galima suskirstyti į dvi pagrindines funkcijas:
-
laiškų siuntų ir siuntinių pristatymo tinklas visoje šalyje,
-
pašto skyrių tinklas visoje šalyje.
(135)
Laiškų ir siuntinių tinklo logistika yra žemesniųjų technologijų verslo sritis, kuriai nereikalingos didelės mokslinių tyrimų ar plėtros pastangos. Todėl visi kiti šio sektoriaus operatoriai veikia panašiu, standartizuotu būdu. Tokia veikla dažnai vadinama „rutinos funkcijomis“. Šios veiklos rutinos pobūdį rodo ir tai, kad Deutsche Post dažniausiai šią veiklą, kaip užsakomąsias paslaugas, perleidžia tretiesiems asmenims. Tai pasakytina ir apie visoje šalyje išplėtotu pašto skyrių tinklu teikiamas pardavimo paslaugas, kurios taip pat daugiausia kaip užsakomosios paslaugos perleistos tretiesiems asmenims.
(136)
Be šių rutinos funkcijų, svarbiausias nematerialus Deutsche Post turtas yra klientai, prekės ženklas ir stipri padėtis rinkoje, visų pirma laiškų rinkose. Tačiau WIK ekspertizėje išsakyta nuomonė, kad šis nematerialus turtas iš esmės įgytas nė dėl Deutsche Post pastangų ar investicijų, o daug labiau sietinas su jos anksčiau turėta išimtine licencija. Deutsche Post nereikėjo daug investuoti į rinkodarą - iki 2007 m. ji galėjo pasikliauti jai teisiškai užtikrinta padėtimi rinkoje. Todėl Deutsche Post už šį nematerialų turtą neturėtų priklausyti joks atlygis.
IV.2.1.2. Nedidelė rizika dėl valstybės priemonių
(137)
Ir reguliuojamų, ir nereguliuojamų paslaugų srityje dėl kelių, toliau išvardytų priežasčių Deutsche Post kilo mažesnė rizika negu jos konkurentams.
(138)
Pirma, iki 2007 m. Deutsche Post buvo apsaugota įstatymais nustatytu laiškų paslaugų teikimo monopoliu. Be to, visų reguliuojamų laiškų paslaugų srityje Deutsche Post turėjo naudos dėl savo 90 % dydžio dalies rinkoje ir dėl to, kad konkurencijos nebuvo arba ji buvo menka. Iš paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, Deutsche Post uždirbo beveik du trečdalius savo pajamų.
(139)
Antra, Pašto reguliavimo institucija patvirtino viršutinę reguliuojamų laiškų paslaugų kainų ribą. Ši viršutinė riba nustatyta viršijant efektyviai dirbančios įmonės išlaidas, be kita ko, siekiant kompensuoti tariamai konkurencijos požiūriu neįprastas išlaidas, susijusias su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos. Nė vienas DPAG konkurentas neturėjo išimtinės licencijos ar neužėmė dominuojančios padėties rinkoje, dėl kurios jis būtų galėjęs vykdyti kryžminį socialinių išlaidų finansavimą. Todėl dėl išimtinės licencijos ar dominuojančios padėties rinkoje ne tik reguliuojamų paslaugų srityje, bet ir universaliųjų paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, ir komercinių paslaugų srityse verslo rizika buvo gerokai sumažinta.
(140)
Trečia, dėl kitų valstybės priemonių ir universaliųjų paslaugų srityje, ir komercinių paslaugų srityje rizika taip pat buvo labai sumažinta. Pavyzdžiui, dešimtojo dešimtmečio pradžioje valstybės kompensacinėmis išmokomis buvo padengti nuostoliai, o nuo dešimtojo dešimtmečio pradžios iki 1995 m. dėl valstybės garantijos Deutsche Post, nepaisant savo sunkios finansinės padėties, galėjo gauti kapitalo tokiomis pačiomis palūkanomis kaip valstybė.
(141)
Apskritai Deutsche Post kilo kur kas mažesnė rinkos ir išlaidų rizika negu jos konkurentams, nes jai nereikėjo pačiai užsitikrinti klientų rato, o išlaidų padidėjimą ji galėjo kompensuoti imdama didesnį reguliuojamą atlygį. Remiantis šiais argumentais WIK ekspertizėje daroma išvada, kad kaip palygintini konkurentai geriausiai tinka pašto bendrovės, vykdančios tik rutinos funkcijas (pvz., daug neinvestuojančios į rinkodarą ir prekės ženklą) ir nepatiriančios didelės verslo rizikos (pvz., turinčios ilgalaikes sutartis).
IV.2.2. Lyginamųjų indeksų kiekybinis nustatymas pagrįstam pelnui apskaičiuoti
(142)
Remiantis funkcijų ir rizikos analizės rezultatais, toliau WIK ekspertizėje finansinių duomenų bazėse (pvz., taip pat ORBIS duomenų bazėje, kuri apima apie 10 mln. įmonių visame pasaulyje) buvo ieškoma palygintinų pašto įmonių. Kontroliuojamais kiekybinės ir kokybinės atrankos etapais buvo nustatytos palygintinos įmonės, teikiančios pašto paslaugas konkurencinėse rinkose.
(143)
WIK ekspertizėje buvo atrinkta 26 palygintinų įmonių, veikiančių daugiausia siuntinių paslaugų srityje ir vykdančių tipišką pašto paslaugų teikėjų rutinos veiklą, grupė. Visų palygintinų konkurentų ekonominės veiklos rūšis - „Pašto ir pasiuntinių veikla“ (NACE kodas (43) 641).
(144)
Reikia pažymėti, kad palygintinų konkurentų skaičius ribotas, nes privačios įmonės dėl rinkoje įsitvirtinusio operatoriaus išimtinės licencijos, kuri buvo taikoma didelei laiškų paslaugų daliai, iki šiol dideliu mastu laiškų paslaugų beveik neteikė. Be to, į WIK ekspertizę kaip palygintinos įmonės neįtraukiami rinkoje įsitvirtinę kitų šalių pašto paslaugų teikėjai, nes jie, kaip ir Deutsche Post, buvo apsaugoti išimtine licencija ir nevykdė savo veiklos pirmiausia konkurencinėse rinkose.
(145)
„Pagrįstam“ pelnui apskaičiuoti WIK ekspertizėje naudojamas pardavimo grąžos (angl. return-on-sales, ROS) rodiklis, kuris atitinka buhalterinį pelną (veiklos rezultatas neatskaičius palūkanų sąnaudų ir mokesčių (EBIT), padalytą iš apyvartos. Be to, WIK ekspertizėje apskaičiuojama turto grąža (angl. return-on-asset, ROA) (pvz., EBIT kaip viso kapitalo procentinis dydis), siekiant nustatyti kapitalu grindžiamą lyginamąjį indeksą pagrįstam pelnui apskaičiuoti.
3 lentelė
WIK ekspertizėje nurodyti pardavimo grąžos ir turto grąžos lyginamieji indeksai
Pardavimo grąža
(ROS)
Turto grąža
(ROA)
Mediana
3,48 %
7,33 %
Viršutinė riba (75-asis procentilis)
6,77 %
13,41 %
(146)
Iš atrankinio tyrimo matyti, kad per 1998-2007 m. laikotarpį pardavimo grąžos mediana konkurencinėje pašto sektoriaus dalyje buvo 3,48 %. Tačiau WIK ekspertizėje nurodyta ne tik grąžos mediana, bet ir pagrįsto pelno viršutinė riba, būtent palygintinų konkurentų pelno trečiasis kvartilis, kuris pardavimo grąžos atveju yra 6,77 %. Kitaip tariant, tai reiškia, kad 75 % palygintinų konkurentų uždirba tokį pelną, kuris yra mažesnis už 6,77 % pardavimo grąžą (44).
(147)
Pagal WIK ekspertizę turto grąžos mediana yra 7,33 %, viršutinė riba - 13,41 %.
(148)
Kadangi Deutsche Post kyla daug mažesnė rizika negu palygintinoms įmonėms, veikiančioms rinkose, kuriose vyksta intensyvi konkurencija (pvz., skubiojo siuntinių vežimo rinkoje), WIK ekspertizėje išsakyta nuomonė, kad 3,48 % pardavimo grąžos mediana yra atsargus ir nuosaikus lyginamasis indeksas pagrįstam Deutsche Post pelnui apskaičiuoti ir kad imti didesnį dydį iki 6,77 % pardavimo grąžos trečiojo kvartilio nerekomenduojama. Ekspertizėje teigiama, kad galima imti netgi mažesnį lyginamąjį indeksą, nes 3,48 % pardavimo grąžos mediana atsispindi 7,33 % turto grąžoje, kuri vis dar yra daug didesnė už nerizikingą palūkanų normą.
IV.3. Išlaidų priskyrimo tikrinimas
(149)
Įsipareigojimų priskyrimas pagal 2009 m. RPIS WIK ekspertizėje laikomas netinkamu, nes komercinių paslaugų pardavimo grąžos maržos, kurios yra maždaug [15-25 %], gerokai viršija šio sektoriaus vidurkį (45). Kadangi privatūs konkurentai nepaisant daug mažesnių pelno maržų dirba pelningai, WIK ekspertizėje daroma išvada, kad Deutsche Post komercinėms paslaugoms turėtų būti priskirta didesnė išlaidų dalis, o reguliuojamų paslaugų įsipareigojimai atitinkamai turėtų sumažėti.
(150)
Todėl WIK ekspertizėje daroma išvada, kad iš visų komercinių paslaugų, nepaisant to, kad iš jas teikiant gautų pajamų dengiamos išlaidos, vis dar uždirbamas pelnas, kuris atitinka 3,48 % dydžio konkurentų pardavimo grąžos medianą. Taigi ekspertizėje 1990-2007 m. laikotarpiui reguliuojamų paslaugų atveju pagrindu imamas […] mln. EUR mažesnis vidutinis metinis įsipareigojimas.
(151)
Kadangi didelė dalis komercinių pardavimo paslaugų buvo teikiamos susijusioms įmonėms Postbank ir Telekom, WIK ekspertizėje taip pat tiriama, ar galutinės kainos, kurias turėjo mokėti abi šios įmonės, atitiko rinkos kainas, o kartu, ar jas galima laikyti tinkamu lyginamuoju indeksu apskaičiuojant išlaidas, kurios turėtų būti finansuojamos iš teikiant komercines pardavimo paslaugas gautų pajamų. Remiantis turimais įrodymais WIK ekspertizėje išsakyta nuomonė, kad Deutsche Post ir abiejų susijusių įmonių sutartyse nustatytos tokios sąlygos, su kuriomis būtų sutikę ir nepriklausomi tretieji asmenys. Kadangi dešimtojo dešimtmečio pradžioje Postbank ir Telekom iš esmės neturėjo galimybės naudotis išoriniais pardavimo tinklais, jos susitarė patiriamas išlaidas pasidalyti. Tačiau kai vėliau Postbank ir Telekom galėjo lengviau rasti kitų pardavimo tinklų ir sumažėjo universaliųjų paslaugų tinklo išlaidos, sutartis buvo pakeista ir susitarta mokėti su pajamomis susietą komisinį mokestį, kuris labiau atitiko tipišką pardavimo paslaugų teikimo sutartį (46).
IV.4. 2009 m. RPIS pakoregavimas
(152)
WIK ekspertizėje 2009 m. RPIS šiek tiek pakoreguoti pagal šį metodą:
4 lentelė
WIK ekspertizėje taikomas metinio per didelio pelno apskaičiavimo metodas remiantis 2009 m. RPIS
Teikiant universaliąsias paslaugas gautos pajamos
-
Teikiant universaliąsias paslaugas patirtos išlaidos
-
Pagrįstas pelnas
+
Valstybės kompensacinės išmokos
Per didelis pelnas
IV.4.1. Teikiant universaliąsias paslaugas gautų pajamų pakoregavimas
(153)
Deutsche Post pardavė didelę dalį savo nekilnojamojo turto (pvz., nekilnojamąjį turtą, kuris restruktūrizavus pašto veiklą tapo nereikalingas). Šias pajamas reikėtų priskirti universaliosioms paslaugoms, nes šis turtas iš esmės buvo susijęs su jomis ir nuomojamas komercinėms paslaugoms teikti.
(154)
Dėl šio pakoregavimo teikiant universaliąsias paslaugas gautos pajamos per visą 1990-2007 m. laikotarpį per metus padidėja vidutiniškai […] mln. EUR.
IV.4.2. Teikiant universaliąsias paslaugas patirtų išlaidų pakoregavimas
IV.4.2.1. Išlaidų skaičiavimų parodymas
(155)
2009 m. RPIS neteisingai pateikiami vidaus sandoriai: teikiant universaliąsias paslaugas uždirbtas bendras pelnas nenurodytas, nes vykdant tam tikras funkcijas (pvz., pašto skyrių) gautas pelnas parodytas ne pagal universaliąsias paslaugas ir komercines paslaugas (pvz., atskirų paslaugų išlaidos), o sujungtas ir parodytas kaip komercinis pelnas. Todėl Deutsche Post negalėjo pateikti atskirų sąskaitų, kaip nustatyta 2006 m. lapkričio 16 d. Komisijos direktyvoje 2006/111/EB dėl finansinių santykių tarp valstybių narių ir valstybės įmonių skaidrumo ir dėl finansinio skaidrumo tam tikrose įmonėse (47).
(156)
Laikotarpio iki 1997 m. vidaus išlaidų skaičiavimus Deutsche Post apytikriai parodė, o laikotarpio po 1997 m. išlaidų skaičiavimai WIK ekspertizėje turėjo būti koreguojami - klaidingai universaliosioms paslaugoms priskirtos išlaidos buvo perkeltos prie komercinių paslaugų išlaidų.
(157)
Padarius atitinkamus koregavimus metinės universaliųjų paslaugų išlaidos per 1998-2007 m. laikotarpį sumažėja vidutiniškai […] mln. EUR.
IV.4.2.2. Įsipareigojimų priskyrimo paslaugoms, kurių kainos reguliuojamos, ir paslaugoms, kurių kainos nereguliuojamos, pakoregavimas
(158)
Kaip jau paaiškinta, WIK ekspertizėje koreguojamas ne kiekvienas įsipareigojimas atskirai, o atliekant naujus skaičiavimus kaip pagrindas imamos komercinių paslaugų galutinės kainos, kurios laikomis patikimu lyginamuoju indeksu apskaičiuojant vidutines šio sektoriaus išlaidas. Taigi iš pradžių nurodytiems įsipareigojimams finansuoti naudojamas visas per didelis pelnas, gautas teikiant komercines paslaugas (48). Per visą 1990-2007 m. laikotarpį įsipareigojimai kasmet sumažėja vidutiniškai […] mln. EUR.
IV.4.2.3. Nebalansinės papildomo pensijų draudimo išlaidos (# 4 įsipareigojimas)
(159)
# 4 įsipareigojimu (papildomas pensijų draudimas) Deutsche Post prisiėmė išlaidas, kurios neįtrauktos į jos metinius balansus. Kadangi pardavimo grąžos lyginamasis indeksas nustatomas remiantis „palygintinų konkurentų“ RPIS, į Deutsche Post išlaidų skaičiavimus galima įtraukti tik tas išlaidas, kurios leistinos pagal nacionalinius apskaitos standartus arba pagal Tarptautinius finansinės atskaitomybės standartus (TFAS). Todėl papildomos išlaidos, kurios įprastai neįtraukiamos į TFAS sąskaitas, negali būti laikomos išlaidų pozicijomis ir turi būti finansuojamos iš nustatytų pelno maržų (lyginamasis indeksas).
(160)
Padarius atitinkamą pakoregavimą, # 4 įsipareigojimo išlaidos (papildomas pensijų draudimas) per visą 1990-2007 m. laikotarpį kasmet sumažėja vidutiniškai […] mln. EUR.
IV.4.3. Kapitalo išlaidų pakoregavimas apskaičiuojant pagrįstą pelną
(161)
Deutsche Post į 2009 m. RPIS įtraukė kapitalo išlaidas, kurių anksčiau į RPIS neįtraukdavo, pvz., […] ir […] išlaidas. WIK ekspertizėje ir […], ir […] išlaidos išbrauktos ir pakeistos pagrįsto pelno lyginamuoju indeksu.
IV.4.3.1. 1996-2007 m. laikotarpis
(162)
Pagrįstas pelnas apskaičiuojamas remiantis pakoreguotomis pajamomis, gautomis teikiant universaliąsias paslaugas, ir 3,48 % dydžio pardavimo grąžos lyginamuoju indeksu. Pagal šiuos skaičiavimus metinis pagrįstas pelnas vidutiniškai yra […] mln. EUR. […] mln. EUR dydžio vidutinės metinės kapitalo išlaidos (palūkanų išlaidos - […] mln. EUR ir didesni reguliuojamieji amortizaciniai atskaitymai -[…] mln. EUR) iš 2009 m. RPIS išbrauktos.
(163)
Ypač pažymėtina tai, kad pagrįstas pelnas, apskaičiuotas remiantis 3,48 % dydžio pardavimo grąžos lyginamuoju indeksu, palyginti su 2009 m. RPIS, absoliučiais skaičiais yra didesnis negu Deutsche Post nurodytos kapitalo išlaidos (pvz., palūkanų išlaidos, apskaičiuotos remiantis vidaus pardavimo grąža, kuri yra apie […] panaudoto nuosavo kapitalo, ir rinkos verte grindžiamos didesnės amortizacinių atskaitymų išlaidos).
IV.4.3.2. 1990-1995 m. laikotarpis
(164)
Pagal Pašto organizavimo statymo 63 straipsnio 1 dalį Deutsche Post iki 1995 m. federalinei vyriausybei turėjo mokėti vadinamąsias pervestinas sumas (49), kurios sudarė maždaug 5,838 mlrd. EUR arba 8 % pardavimų. Už tai pagal Pašto organizavimo įstatymo 63 straipsnio 4 dalį Deutsche Post buvo atleista nuo pareigos mokėti dividendus, viršijančius šias pervestinas sumas.
(165)
Todėl WIK ekspertizėje aiškiai atsisakoma laikotarpiu iki 1995 m. papildomai atsižvelgti į pagrįstą pelną, nes pervestinos sumos jau apima visas Deutsche Post nuosavo kapitalo išlaidas. Taigi […] mln. EUR dydžio vidutinės metinės Deutsche Post kapitalo išlaidos (palūkanų išlaidos - […] mln. EUR ir didesni reguliuojamieji amortizaciniai atskaitymai - […] mln. EUR) iš 2009 m. RPIS buvo išbrauktos, o universaliųjų paslaugų išlaidos atitinkamai sumažintos.
IV.4.4. Išvados
(166)
Ir iš 2009 m. RPIS, ir iš WIK ekspertizės matyti, kad iki 1996 m. pajamų, gautų teikiant universaliąsias paslaugas, nepakako išlaidoms, patirtoms teikiant universaliąsias paslaugas, padengti. Nors 2009 m. RPIS rezultatas toks, kad per visą laikotarpį iki 2007 m., netgi atsižvelgus į valstybės kompensacines išmokas, Deutsche Post turėjo sukauptą trūkumą, tačiau WIK ekspertizėje daroma išvada, kad valstybės kompensacinės išmokos buvo tokio dydžio, kad Deutsche Post 1997 m. galėjo pasiekti pelningumo ribą.
(167)
Pagal 2009 m. RPIS universaliųjų paslaugų pelningumas iki 1999 m. beveik nedidėjo ir tik nuo 2000 m. galima teigti, kad iš pajamų, gautų teikiant universaliąsias paslaugas, vidutiniškai buvo galima padengti išlaidas. Tačiau iš WIK ekspertizės matyti, kad nuo 2000 m. iš universaliųjų paslaugų uždirbtas nemažas pelnas, gerokai viršijantis 3,48 % pardavimo grąžos medianą, nors universaliųjų siuntinių paslaugų segmento pardavimo grąža buvo mažesnė už vidutinę - […] (žr. 6 paveikslą).
6 paveikslas
Metinio per didelio pelno, gauto teikiant universaliąsias paslaugas per 1990-2007 m. laikotarpį, palyginimas (mln. EUR, nominaliąja verte)
V. SUINTERESUOTŲJŲ ŠALIŲ PASTABOS
(168)
Suinteresuotosios šalys pateikė pastabas dėl 1999 m. sprendimo pradėti procedūrą, 2007 m. sprendimo išplėsti procedūrą ir 2011 m. sprendimo išplėsti procedūrą. Šiame skirsnyje apibendrinti svarbiausi svarstymai dėl visų trijų sprendimų.
V.1. Išimtinė licencija naudoti Federalinės finansų ministerijos išleistus pašto ženklus
(169)
TNT abejoja, ar Deutsche Post mokėjo atlygį už išimtinę licenciją naudoti Federalinės finansų ministerijos išleistus pašto ženklus. Pagal 1997 m. Pašto įstatymo 43 straipsnį teisę leisti pašto ženklus su įspaudu „Deutschland“ („Vokietija“) turi Federalinė finansų ministerija. Pašto paslaugų teikėjas, teikiantis prašymą naudoti tokius pašto ženklus, turi sumokėti atlygį ir visas papildomas išlaidas. Pagal 1997 m. Pašto įstatymo 54 straipsnį Deutsche Post AG iki 2007 m. gruodžio 31 d. turėjo išimtinę licenciją naudoti Federalinės finansų ministerijos išleistus pašto ženklus.
(170)
TNT teigimu, jei Deutsche Post Federalinės finansų ministerijos išleistus pašto ženklus iš tikrųjų naudojo nemokėdama už tai atlygio, tai reikštų neteisėtą valstybės pagalbą.
(171)
Komisija pažymi, kad 1999 m. sprendime pradėti procedūrą, 2007 m. sprendime išplėsti procedūrą ir 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą ši priemonė nenagrinėta, todėl nėra ir šio sprendimo objektas.
V.2. Pensijų subsidija
(172)
UPS nuomone, Deutsche Post suteiktas pranašumas, nes ji iš dalies buvo atleista nuo iki 1995 m. taikytų mokėjimo prievolių. Jos teigimu, kadangi įprasti operatoriai turėjo patys finansuoti savo pensijų išlaidas, Deutsche Post, palyginti su konkurentais, buvo geresnėje padėtyje. UPS taip pat sutinka su Komisijos argumentais, kad nagrinėjamos priemonės negalima laikyti esama pagalba, nes Deutsche Post padėtis iš esmės pasikeitė ir buvo pradėtos taikyti naujos įstatymų nuostatos, pagal kurias Deutsche Post iš dalies buvo atleista nuo prievolės finansuoti savo valstybės tarnautojų pensijų išlaidas. UPS nuomone, tokių esminių sistemos pakeitimų negalima laikyti paprastais grynai formalaus arba administracinio pobūdžio pakeitimais.
(173)
UPS palankiai vertina išankstinę Komisijos nuomonę, kad pensijų subsidijos negalima laikyti suderinama su vidaus rinka pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą. Jos nuomone, atsižvelgiant į Deutsche Post ilgalaikį pelningumą ir jai suteiktą išimtinę licenciją, kyla pagrįstas klausimas, ar iš tikrųjų reikalingas su nurodytais perimtais įsipareigojimais susijusios naštos mažinimas. Be to, UPS tvirtinimu, suteikta parama neproporcinga Vokietijos nurodytam bendro intereso tikslui, visų pirma dėl to, kad perimti įsipareigojimai kompensuojami ir didesniu atlygiu už laiškų paslaugas, ir pensijų subsidija. UPS pabrėžia, kad priemonės proporcingumo įrodinėjimo našta tenka federalinei vyriausybei, tačiau Vokietija kol kas nėra tiksliai paaiškinusi pranašumų, kuriuos dėl priemonės įgijo Deutsche Post, proporcingumo.
(174)
UPS teigimu, dėl pagalbos Deutsche Post padėtis pagerėjo ne tik Vokietijoje, bet ir kitose Europos rinkose, kuriose ji konkuruoja su kitais pašto paslaugų teikėjais, tokiais kaip UPS. Jos nuomone, dėl to, kad Deutsche Post, naudodamasi pensijų subsidija, galėjo pagerinti savo padėtį komercinės veiklos sektoriuje, taip pablogindama kitų suinteresuotųjų šalių padėtį, atsirado konkurencijos iškreipimas, dėl kurio nukentėjo Deutsche Post konkurentai.
(175)
UPS reikalauja, kad Komisija išnagrinėtų ir visos teisėms į pensiją finansuoti skirtos paramos, kaip nurodyta 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą dėl 2007-2011 m. laikotarpio, reikalingumą ir proporcingumą bei ištirtų, ar Deutsche Post ir dabar dar gauna valstybės pagalbą, kuri pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį yra neteisėta.
(176)
UPS taip pat ragina Komisiją išsamiau paaiškinti, kaip ji priėjo prie išvados, kad Deutsche Post suteikta pagalba nesuderinama su vidaus rinka. Labiausiai UPS prašo pateikti jai WIK ekspertizės kopiją, kad ji galėtų susidaryti vaizdą, kokiu mastu 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą vertinant pensijų subsidiją buvo atsižvelgta į WIK ekspertizės rezultatus.
V.3. Kompensacija už universaliųjų paslaugų teikimą
(177)
UPS visiškai pritaria Komisijos tyrimui ir visiškai sutinka su 2007 m. sprendime išplėsti procedūrą atliktu kompensacijos už universaliųjų paslaugų teikimą vertinimu. Be to, UPS pateikė 2006 m. spalio mėn. NERA ekspertų ataskaitos (50), kuria Komisija rėmėsi 2007 m. sprendimo išplėsti procedūrą 58 dalyje, atnaujintą versiją (51).
(178)
2006 m. NERA ekspertų ataskaitoje apytiksliai skaičiuojama, kad vidutinė DPWN laiškų segmento kapitalo grąža per laikotarpį nuo 1999 m. buvo didesnė kaip 20 % (52). Pagal pakeistą tyrimo versiją per 2000-2005 m. laikotarpį kapitalo grąža viršijo net 50 %, o per 2003-2005 m. laikotarpį - net 100 %. UPS daro išvadą, kad iš labai pelningo reguliuojamo laiškų segmento gauto pelno turėjo daugiau negu pakakti dėl universaliųjų paslaugų patirtiems nuostoliams kompensuoti.
(179)
Taip pat, UPS nuomone, Deutsche Post išlaidų skaičiavimai nėra tinkamas rezervuoto sektoriaus pelningumo ir įsipareigojimų analizės ir vertinimo pagrindas, todėl reikia atlikti išsamią išlaidų priskyrimo reguliuojamoms paslaugoms, universaliosioms paslaugoms ir komercinėms paslaugoms analizę. UPS mano, kad, apskaičiuojant pagalbos sumą ir kompensacijos permoką, reikia atsižvelgti į visus pranašumus, suteiktus Deutsche Post perimtiems įsipareigojimams vykdyti, pavyzdžiui, 1995 m. Vokietijos Deutsche Post suteiktas kapitalo injekcijas ir turto - nekilnojamojo turto ir infrastruktūros - perdavimą.
(180)
UPS nuomone, su susijusiomis įmonėmis sudarytiems susitarimams dėl vidaus sandorių kainų, vadovaujantis sprendimu byloje Chronopost (53), ir toliau turi būti taikomas nesusijusių asmenų principas (angl. arm's length principle). Todėl UPS mano, kad Komisija turi išnagrinėti Deutsche Post ir DPEED sutartį, didžiausią dėmesį kreipdama į joje nustatytus kainų susitarimus.
V.4. Per didelis atlygis už laiškų paslaugas
(181)
FFPI visiškai pritaria 2011 m. sprendimui išplėsti procedūrą. Jos nuomone, įstatymų ir administraciniai pakeitimai, dėl kurių padidėja pensijų išlaidos, yra įprasta verslo rizika, kuri gali turėti įtakos įmonės pelningumui. FFPI teigimu, kadangi įmonės, veikiančios įprastomis rinkos sąlygomis, tokias padidėjusias išlaidas turi finansuoti iš savo lėšų, ir Deutsche Post iš Vokietijos neturėjo gauti jokios pensijų subsidijos.
(182)
FFPI taip pat atkreipia dėmesį į tai, kad Deutsche Post savo 2000 m. veiklos ataskaitoje ypač pabrėžė savo pensijų sistemos reformos reikšmę ir nurodė, kad rodiklio EBITA (veiklos rezultatas neatskaičius mokesčių, palūkanų sąnaudų ir amortizacinių atskaitymų) padidėjimas 98,6 % pašto siuntų verslo klientams sektoriuje visų pirma sietinas su mažesnėmis įmokomis į valstybės tarnautojų pensijų fondą. Taigi, FFPI nuomone, pensijų reformos negalima laikyti antraeilės svarbos arba tik iš esmės administracinio pobūdžio dalyku.
(183)
Iš 2001-2008 m. FFPI atlikto tyrimo matyti, kad 2009 m. Vokietijoje taikytas pašto mokestis už ne daugiau kaip 20 g sveriančių standartinių laiškų siuntimą buvo vienas iš didžiausių, o už ne daugiau kaip 500 g sveriančių siuntinių siuntimą, priešingai, buvo vienas iš pigesnių, o tai rodo kryžminio subsidijavimo buvimą.
(184)
FFPI yra įsitikinusi, kad Deutsche Post teikta parama nebuvo siekiama skatinti Vokietijos pašto rinkos ar tam tikrų pašto paslaugų augimo. Jos nuomone, per tiriamąjį laikotarpį Deutsche Post buvo pelninga įmonė, galėjusi gerinti savo pirmaujančią padėtį Vokietijos rinkoje ir stiprinti savo pajėgumus ir komercinę veiklą, todėl pensijų subsidijos negalima laikyti suderinama su vidaus rinka pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą.
V.5. Pelno maržos
(185)
BIEK tvirtinimu, dėl Deutsche Post praktikos savo tam tikrose laiškų paslaugų rinkose užimamą dominuojančią padėtį išnaudoti išlaidų, susijusių su laiškų ir siuntinių paslaugomis, teikiamomis rinkose, kuriose vyksta intensyvesnė konkurencija, kryžminiam finansavimui nukentėjo kiti pašto paslaugų teikėjai. Jos nuomone, kadangi Deutsche Post gali didinti savo kainas rinkose, kuriose ji turėjo išimtinę licenciją ir kuriose jos dalis vis dar sudaro daugiau kaip 90 %, ji gali vykdyti kryžminį finansavimą tose rinkose, kuriose vyksta intensyvesnė konkurencija.
(186)
BIEK taip pat teigia, kad Deutsche Post, nepaisant nurodytų perimtų įsipareigojimų, uždirbo gerokai didesnį pelną negu palygintinos įmonės kitose Europos valstybėse; tai rodo, be kita ko, 10-20 % pardavimo grąžos maržos nacionaliniame siuntų sektoriuje. Jos nuomone, čia gali būti nurodytos netgi mažesnės pelnos ribos, nes nacionalinis siuntų sektorius apima ir siuntinių paslaugas, kurių pelno marža vidutiniškai yra mažesnė negu laiškų paslaugų.
(187)
Dėl Deutsche Post nurodytų didesnių algų išlaidų BIEK atkreipia dėmesį į tai, kad Deutsche Post, apskaičiuodama savo, palyginti su konkurentais, mokamas algas, kaip lyginamąjį indeksą ėmė transporto sektoriaus vidutinį darbo užmokestį. BIEK teigia, kad, nors Komisija šiuos skaičius 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą ėmė kaip savo skaičiavimų lyginamąjį indeksą, tačiau turi atkreipti dėmesį į tai, kad Deutsche Post konkurentų mokamos algos bent 15 % didesnės už šias vidutines algas. Taigi, BIEK teigimu, Deutsche Post nurodytos papildomos algų išlaidos yra daug mažesnės negu ji tvirtina. BIEK mano, kad likęs algų išlaidų skirtumas priskirtinas ne perimtiems įsipareigojimams, o greičiau Deutsche Post dydžiui ir dominuojančiai padėčiai rinkoje.
(188)
Be to, BIEK teigimu, Deutsche Post perimti įsipareigojimai, įskaitant pensijų išlaidas, daugiau negu pakankamai kompensuoti didesniu reguliuojamu atlygiu už laiškų paslaugas. BIEK mano, kad dėl pagalbos priemonių, kurias turi įvertinti Komisija, laiškų paslaugų konkurencijos iki šiol iš esmės nėra, o siuntinių paslaugų konkurencija gerokai iškreipta.
VI. VOKIETIJOS PASTABOS
VI.1. Pastabos dėl pensijų subsidijos
VI.1.1. Dėl konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų kompensacijos neįgytas joks finansinis pranašumas
(189)
Vokietija, remdamasi sprendimu byloje Combus (54), mano, kad valstybės išmokos, privatizavimo metu sumokėtos anksčiau valstybei priklausiusiems universaliųjų paslaugų teikėjams kaip pensijų išlaidų, viršijančių įprastai privačių konkurentų patiriamas pensijų išlaidas, kompensacija, nėra pagalba.
(190)
Vokietija sutinka su Komisija, kad Deutsche Post socialinės išlaidos turėtų būti palygintos su konkurentų socialinėmis išlaidomis, tačiau mano, kad tai turėtų būti daroma jau remiantis SESV 107 straipsnio 1 dalimi, o ne vėliau jau tiriant pagalbos suderinamumą su vidaus rinka pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą.
VI.1.2. Neįgytas joks finansinis pranašumas, palyginti su prieš 1995 m. buvusia padėtimi
(191)
Vokietijos nuomone, dėl pensijų subsidijos Deutsche Post išlaidų, kurias ji įprastai būtų turėjusi mokėti iš savo lėšų, našta nesumažėjo, taigi ji neįgijo jokio pranašumo pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Vokietijos tvirtinimu, Deutsche Post nei teisiškai privalėjo, nei ekonomiškai galėjo prieš 1995 m. ir po šių metų valstybės tarnautojams mokėti pensijas.
(192)
Pirmiausia Vokietija nurodo, kad pagal 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 46 straipsnį valstybės tarnautojai, kuriuos 1989 m. perėmė Deutsche Post, ir toliau liko valstybės tarnautojais. Ir po 1995 m. vykusios antros pašto reformos Deutsche Post valstybės tarnautojai pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 2 straipsnio 3 dalį ir pagal naują į Vokietijos konstituciją - Pagrindinį įstatymą (Grundgesetz) įterptą 143b straipsnį ir toliau liko valstybės tarnautojais.
(193)
Taigi, Vokietijos aiškinimu, kadangi federalinė vyriausybė visada buvo išimtinė skolininkė valstybės tarnautojų teisių į pensiją atžvilgiu, Deutsche Post niekada neturėjo teisinės prievolės tam naudoti savo lėšas.
(194)
Vokietija laikosi nuomonės, kad, net jei pagal 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 54 straipsnio 2 dalį Deutsche Post turėjo prievolę finansuoti valstybės tarnautojų teises į pensiją, tai ši pensijų teisės nuostata (kaip ir pareiga mokėti pervestinas sumas pagal 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 63 straipsnį) yra „vidaus santykis“ ir skirtas tik įplaukų į valstybės biudžetą šaltiniams atskleisti. Ja nėra grindžiama jokia Deutsche Post prievolė valstybės tarnautojų atžvilgiu.
(195)
Ir po 1995 m. vykusios antros pašto reformos valstybė pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 2 straipsnio 3 dalį ir 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 14 ir 16 straipsnius liko išimtinė skolininkė teises į pensiją turinčių valstybės tarnautojų atžvilgiu. Todėl, Vokietijos teigimu, Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsnio 1 dalimi nustatyta Deutsche Post prievole mokėti įmokas į Pašto valstybės tarnautojų pensijų kasą, kaip ir 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 54 straipsnio 2 dalį nustatyta prievole, tik sumažinama valstybės biudžeto našta. Šios prievolės nedaro jokio poveikio tik valstybei tenkančiai prievolei mokėti pensijas.
(196)
Vokietijos tvirtinimu, civilinės teisės požiūriu federalinė vyriausybė ir nebūtų galėjusi savo prievolės finansuoti valstybės tarnautojų teises į pensiją perkelti 1995 m. naujai įsteigtai bendrovei DPAG. Vokietija aiškina, kad pagal civilinės teisės principus, kai esamos pensijų prievolės perkeliamos į teisiškai nepriklausomą patronuojamąją bendrovę, patronuojančiosios bendrovės prievolė finansuoti trečiųjų asmenų turtines teises lieka nepakitusi.
(197)
Vokietija taip pat teigia, kad Deutsche Post niekada neturėjo pakankamai savo lėšų, kad galėtų finansuoti pensijų įsipareigojimus. Vokietija nurodo, kad, viena vertus, prieš 1995 m. POSTDIENST visada turėdavo trūkumą, kurį valstybė turėjo finansuoti 5,6 mlrd. EUR pervedimais, antra vertus, tuo metu, kai 1995 m. POSTDIENST buvo reorganizuota į DPAG, susikaupę pensijų įsipareigojimai sudarė apie […] mlrd. EUR. Vokietija teigia, kad su tokiais balansiniais įsipareigojimais nebūtų buvę įmanoma steigti DPAG kaip privačios įmonės, nes federalinė vyriausybė nesuteikė pakankamo kapitalo, kuriuo DPAG būtų užtikrintas reikiamas ekonominis tvarumas.
VI.1.3. Pensijų subsidija yra esama pagalba pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį
(198)
Vokietijos nuomone, jei pensijų subsidija būtų kvalifikuota kaip valstybės pagalba, tai pagal Reglamento (EB) Nr. 659/1999 1 straipsnio b dalies i punktą ji turėtų būti laikoma esama pagalba, nes nuo 1953 m., t. y. nuo atitinkamos nuostatos Vokietijos Pagrindiniame įstatyme įsigaliojimo, valstybės tarnautojų teisių į pensiją finansuotoja ir išimtinė skolininkė jų atžvilgiu yra valstybė. Vokietija laikosi nuomonės, kad nei 1989 m. vykusi pirmoji, nei 1995 m. antroji pašto reforma šios valstybei tenkančios pensijų ir finansavimo prievolės niekaip nepakeitė. Vokietijos teigimu, Deutsche Post nei prieš, nei po 1995 m. nebuvo teisiškai įpareigota ir ekonomiškai negalėjo valstybės tarnautojams mokėti pensijų.
(199)
Vokietija taip pat nurodo Komisijos teiginį Bendrajame Teisme byloje T-266/02. Vokietijos nuomone, iš sprendimo 54 punkto aišku, kad „ginčijamame sprendime ši [Komisija] nurodė, jog naudą ieškovei suteikė tik DB-Telekom mokėjimai“ (55).
(200)
Iš šio teiginio Vokietija daro išvadą, kad Komisija paneigė finansinio pranašumo buvimą kalbant ir apie pensijų subsidiją. Vokietija mano, kad Komisija tuo nusprendė pagal Reglamento (EB) Nr. 659/1999 4 straipsnį „nereikšti jokių prieštaravimų“, be to, pagal Reglamento (EB) Nr. 659/1999 1 straipsnio b dalies ii punktą toks teigiamas sprendimas reiškia, kad pensijų subsidija yra esama pagalba.
VI.1.4. Pensijų subsidija yra pagal SESV 107 straipsnio 3 dalį su vidaus rinka suderinama perimtų įsipareigojimų kompensacija
(201)
Remdamasi Komisijos argumentais sprendime La-Poste Vokietija laikosi nuomonės, kad pensijų subsidija yra suderinama su vidaus rinka pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą ir savo nuomonę grindžia šiais argumentais:
-
Deutsche Post nuolat mokėjo socialines įmokas, didesnes už darbdavio mokamas pensijų, sveikatos ir slaugos draudimo įmokas,
-
Komisijos nustatytas sąlyginis pranašumas yra neteisingas tuo požiūriu, kad skaičiavimas grįstas prielaida, jog iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, finansuojamas nurodytas # 2 įsipareigojimas (konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės įmokos). La Poste, kaip ir kitos rinkoje įsitvirtinusios pašto įmonės, savo socialines išlaidas taip pat refinansavo didesniu atlygiu už laiškų paslaugas, o į tai Komisija savo sprendime La Poste neatsižvelgė,
-
nors Vokietija iš principo sutinka, kad iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, turėtų būti finansuojami nurodyti įsipareigojimai, tačiau teigia, kad Komisija nei įrodė, kad Pašto reguliavimo institucija patenkino Deutsche Post prašymą konkurencijos požiūriu neįprastas socialines išlaidas finansuoti iš reguliuojamų pajamų, nei kad reguliuojamos pajamos iš tikrųjų buvo pakankamai didelės, kad iš jų būtų galima finansuoti konkurencijos požiūriu neįprastas socialines išlaidas.
(202)
Vokietija taip pat nurodo, kad Komisija savo sprendime pradėti procedūrą dėl Royal Mail (56) pabrėžė, kaip svarbu, siekiant tolesnės nuoseklios sprendimų priėmimo praktikos, ankstesnių valstybinių įmonių pensijų išlaidas vertinti pagal nuoseklius kriterijus. Taigi, Vokietijos nuomone, Komisija turi atsižvelgti ir į savo sprendimą byloje La-Poste, ir į savo išankstinį vertinimą byloje Royal Mail. Vokietijos teigimu, Royal Mail atveju Komisija neišreiškė jokių prieštaravimų dėl trūkstamos pensijų sumos kompensavimo, nors iš 2008 m. Hooper ataskaitos matyti, kad Royal Mail pensijų išlaidos iš dalies buvo finansuojamos didesniu reguliuojamu atlygiu už laiškų paslaugas.
VI.1.4.1. Lyginamojo indekso pagrindas turėtų būti konkurencijos požiūriu įprastos socialinės išlaidos
(203)
Vokietija, remdamasi profesoriaus Cl. D. Ehlermanno 2011 m. liepos 19 d. ekspertize (57), teigia, kad Komisija, apskaičiuodama Deutsche Post socialinių išlaidų lyginamąjį indeksą, padarė dvi klaidas.
(204)
Vokietijos nuomone, į lyginamąjį indeksą negalima įtraukti darbuotojo dalies, nes privačiame sektoriuje darbdavys nėra įstatymais įpareigotas sumokėti darbuotojo dalį. Visą socialinės įmokos sumą darbdavys sumokėtų tik administraciniais sumetimais, tačiau įstatymais jis neįpareigotas to daryti. Vokietija teigia, kad darbuotojo dalies įtraukimas į lyginamąjį indeksą prieštarauja ir ligšiolinei sprendimų priėmimo praktikai (plg. sprendimą La-Poste).
(205)
Vokietijos nuomone, socialinių išlaidų lyginamajam indeksui apskaičiuoti reikėtų pasitelkti rinkoje įprastas algas (58), nes valstybės tarnautojų algos gerokai viršijo rinkos vidurkį.
VI.1.4.2. Pajamų, gautų teikiant reguliuojamas paslaugas, nepakanka konkurencijos požiūriu neįprastoms socialinėms išlaidoms padengti
(206)
Pirmiausia Vokietija pabrėžia, kad prielaida, jog # 2 įsipareigojimas visiškai finansuojamas iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, yra grynai hipotetinio pobūdžio, nes neįmanoma nustatyti, ar reguliuojamos kainos iš tikrųjų buvo padidintos siekiant kompensuoti konkurencijos požiūriu neįprastas išlaidas. Vokietijos teigimu, viena vertus, iš 2002 m. sprendimo dėl didžiausių kainų nematyti, ar Pašto reguliavimo institucija atsižvelgė į nurodytus įsipareigojimus, susijusius su konkurencijos požiūriu neįprastomis išlaidomis, ir kokiu mastu; antra vertus, iki 2002 m. kainos buvo laikomos 1997 m. patvirtintame lygyje ir neįmanoma nustatyti, ar jos apėmė konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų, susijusių su nereguliuojamomis paslaugomis, kompensaciją.
(207)
Vokietija teigia, kad neužtenka tik parodyti, jog paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, srityje buvo taikomi mažesni negu konkurentams socialinių įmokų tarifai. Jos nuomone, taip pat reikia išnagrinėti, ar iš pajamų, gautų teikiant reguliuojamas paslaugas, iš tikrųjų buvo įmanoma finansuoti nurodytus konkurencijos požiūriu neįprastus socialinius įsipareigojimus.
(208)
Vokietija mano, kad finansinį pranašumą dėl konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų kompensavimo Deutsche Post įgytų tik jei jai sumokėtos kompensacinės išmokos būtų didesnės už jos dėl valstybės tarnautojų apskritai patirtas socialines išlaidas.
(209)
Vokietija apgailestauja, kad neatliktas išsamus skaičiavimas, iš kurio būtų matyti, ar apskritai buvo kompensacijos, kuri buvo sumokėta Deutsche Post už jos patirtas konkurencijos požiūriu neįprastas socialines išlaidas, susijusias su valstybės tarnautojais, permoka ar nepriemoka. Vokietija pabrėžia, kad toks skaičiavimas būtinas, kad būtų galima nustatyti, ar buvo suteiktas finansinis pranašumas pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
a) Remiantis ekspertize yra konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų kompensacijos nepriemoka
(210)
Siekdama pašalinti šį trūkumą Vokietija pateikė profesoriaus J. Weberio (59) ekspertizę norėdama parodyti, kad Deutsche Post dėl socialinių išlaidų, susijusių su valstybės tarnautojų įdarbinimu, patyrė finansinį nuostolį. Pirmiausia ekspertizėje parodoma, kokia suma Deutsche Post faktiškai dėl valstybės tarnautojų patirtos socialinės išlaidos viršija privačių konkurentų dėl jų darbuotojų patiriamas socialines išlaidas (ekspertizėje - rinkos lygį viršijančios DPAG socialinės išlaidos arba struktūrinis nuostolis). J. Weberio ekspertizėje šios rinkos lygį viršijančios išlaidos sugretinamos su # 2 įsipareigojimo kompensacija.
(211)
Kaip matyti iš 5 lentelės, ekspertizėje į socialines išlaidas, susijusias su valstybės tarnautojų įdarbinimu, įtraukiamos Deutsche Post įmokos į valstybės tarnautojų pensijų fondą ir kitos socialinės išlaidos, pvz., sveikatos priežiūros išlaidų įmokos bei draudimo nuo nelaimingų atsitikimų ir kitų rūšių draudimo įmokos.
(212)
Su privačių darbuotojų įdarbinimu susijusios socialinės išlaidos ekspertizėje apibrėžiamos taip: darbdavio mokama įstatymais nustatyto pensijų, nedarbo, sveikatos ir slaugos draudimo dalis, dauginama iš „konkurencijos požiūriu įprastų“ algų (pvz., 2007 m. minimalaus darbo užmokesčio, mokamo daugumai valstybės tarnautojų).
(213)
Konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos yra dėl valstybės tarnautojų Deutsche Post patirtos socialinės išlaidos, viršijančios socialinių išlaidų lyginamąjį indeksą, apibrėžtą remiantis privačių darbuotojų mokama socialinio draudimo įmokų dalimi.
5 lentelė
Grynojo rezultato apskaičiavimas pagal Vokietijos pateiktą ekspertizę
-
Įmokos į pensijų fondą
-
Kitos socialinės išlaidos
+
„Konkurencijos požiūriu įprastos“ socialinės išlaidos kaip lyginamasis indeksas (pagrindas - darbdavio mokama socialinio draudimo dalis ir „konkurencijos požiūriu įprastos“ algos (pvz., 2007 m. minimalus darbo užmokestis)
Konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos
+
Kompensacija iš reguliuojamų pajamų (# 2 įsipareigojimas - konkurencijos požiūriu neįprasti socialiniai įsipareigojimai)
Grynasis rezultatas (kompensacijos nepriemoka arba permoka)
(214)
Iš skaičiavimų matyti, kad per 1995-2007 m. laikotarpį # 2 įsipareigojimo nepakako konkurencijos požiūriu neįprastoms socialinėms išlaidoms padengti. Ekspertizėje netgi tvirtinama, kad yra […] mln. EUR kompensacijos Deutsche Post nepriemoka. Ekspertas daro išvadą, kad net tuo atveju, jei pajamos, gautos teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, apimtų # 2 įsipareigojimą, Deutsche Post negavo pakankamos konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų kompensacijos.
b) Pagal 2009 m. RPIS pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, nepakako konkurencijos požiūriu neįprastoms socialinėms išlaidoms padengti
(215)
Vokietija teigia, kad, kol teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, patiriami nuostoliai, viršijantys konkurencijos požiūriu neįprastas socialines išlaidas, tol negalima konstatuoti, kad iš reguliuojamų pajamų faktiškai kompensuojamos konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos. Todėl Vokietija pateikė 2009 m. RPIS grindžiamą ekspertų nuomonę (60), kad parodytų, jog nuostoliai, patirti teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, nuolat buvo didesni už konkurencijos požiūriu neįprastas socialines išlaidas.
(216)
Skaičiavimai grindžiami 2009 m. RPIS. Juose (remiantis Deloitte II ekspertize, kuri išsamiau aptarta VI.3.2 skirsnyje) kaip pagrįstas pelnas paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, atveju imama 7 % pardavimo grąža. Atėmus pagrįstą pelną paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, atveju gaunamas […] mln. EUR nuostolis - didesnis negu 1995-2007 m. laikotarpiui nurodytos konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos. Taigi, pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, nepakako tiriamoms konkurencijos požiūriu neįprastoms socialinėms išlaidoms padengti.
VI.2. Pastabos dėl kompensacijos už universaliųjų paslaugų teikimą
VI.2.1. Valstybės kompensacinės išmokos
(217)
Vokietija argumentuoja, kad valstybės kompensacinėmis išmokomis nepagrindžiamas joks finansinis pranašumas Deutsche Post, nes 5,666 mlrd. EUR išmokos yra išimtinai 5,838 mlrd. EUR dydžio pervestinų sumų, kurias Deutsche Post turėjo mokėti iki 1995 m., kompensacija.
(218)
Kaip paaiškinta 2007 m. sprendime išplėsti procedūrą, šių pervestinų sumų kilmė - ankstesnis pašto administravimas, kai kiekvienais metais valstybei turėjo būti pervedami apie 10 % bendrovės veiklos pajamų. Per 1989-1995 m. laikotarpį šios pervestinos sumos pagal Pašto organizavimo įstatymo 63 straipsnio 1 dalį pamažu panaikintos. Iki 1993 m. Deutsche Post turėjo pervesti 10 % savo veiklos pajamų. Nuo 1993 m. šios pervestinos sumos pamažu buvo mažinamos, pvz., iki 10 % veiklos pajamų atskaičius 153 mln. EUR 1993 m. 1994 m. pervestinos sumos sudarė 70 % 1993 m. buvusios apimties. 1995 m. Deutsche Post mokėjo 50 % 1993 m. buvusios pervestinų sumų apimties. Iš viso Deutsche Post nuo 1990 m. iki 1995 m. sumokėjo 5,838 mlrd. EUR pervestinų sumų.
(219)
Pagal Pašto organizavimo įstatymo 63 straipsnio 4 dalį nuo pervestinų sumų turėjo būti atskaičiuojami dividendai. Atsižvelgdama į šią nuostatą ir į tai, kad įmonė buvo atleista nuo tiesioginių ir netiesioginių mokesčių, Komisija 2007 m. sprendime išplėsti procedūrą konstatavo, kad pervestinos sumos laikytinos atleidimo nuo tiesioginių ir netiesioginių mokesčių pakaitalu ir atlygiu už valstybės, kaip akcininkės, suteiktą finansavimą.
(220)
Reaguodama į tai Vokietija pateikė KPMG ekspertizę, kurioje tvirtinama, kad pervestinų sumų negalima laikyti mokesčių arba dividendų pakaitalu dėl kelių priežasčių.
(221)
Pagal KPMG ekspertizę pervestinų sumų negalima laikyti mokesčiais todėl, kad nuo 1931 m. pervestinos sumos buvo apskaičiuojamos pagal veiklos pajamų dydį. Todėl jos turėjo būti mokamos ir tais metais, kai Deutsche Post patyrė nuostolius. Pelno mokesčio dydis, priešingai, apskaičiuojamas pagal faktiškai uždirbtą metų pelną. Todėl, kaip teigiama ekspertizėje, pervestinų sumų kaip mokesčių kvalifikavimas prieštarautų konstitucinėje teisėje įtvirtintam apmokestinimo pagal pajėgumą principui.
(222)
Ekspertizėje teigiama, kad pervestinų sumų palyginimas su apyvartos mokesčiu irgi klaidingas. Apyvartos mokesčio atveju mokesčio mokėjimo pareiga atsiranda ir atskaitos už įgytas paslaugas atveju, o pervestinų sumų atveju taip nėra, taigi pervestinų sumų apskaičiavimas gerokai skiriasi nuo įmonės faktinės apyvartos mokesčio naštos apskaičiavimo.
(223)
Vokietija taip pat teigia, kad pervestinų sumų negalima laikyti dividendais. Dividendų mokėjimas susijęs su atitinkamai praėjusių ūkinių metų arba ankstesniųjų metų veiklos rezultatais. O Deutsche Post per laikotarpį nuo 1990 m. iki 1995 m. neuždirbo jokio pelno, tačiau pervestinas sumas vis tiek mokėjo. Todėl pervestinos sumos nėra dividendai.
(224)
KPMG ekspertizėje daroma išvada, kad pervestinų sumų negalima laikyti mokesčiais arba dividendais ir kad jos yra greičiau sui generis mokestis, kurį mokėti privalėjo tik Deutsche Bundespost ir jos teises ir pareigas perėmusios įmonės.
(225)
Remdamasi KPMG ekspertize Vokietija atmeta Komisijos prielaidą, kad pervestinas sumas galima laikyti pelno mokesčio ir dividendų pakaitalu. Vokietija laikosi nuomonės, kad pervestinos sumos buvo nei dalykiniu, nei ekonominiu požiūriu nepateisinama našta Deutsche Post. Vokietijos nuomone, kadangi valstybės kompensacinėmis išmokomis buvo kompensuota tik Deutsche Post tekusi pervestinų sumų našta, dėl to įmonė neįgijo jokio ekonominio pranašumo, taigi šios išmokos nėra valstybės pagalba.
(226)
Papildomai Vokietija nurodo dar dvi priežastis, kodėl valstybės kompensacinės išmokos nėra pagalba. Pirma, valstybės kompensacinės išmokos, atsižvelgiant į vėlesniais metais gautą nemažą investicijų grąžą (angl. ROI) ir į Deutsche Post gautas dideles pajamas kotiruojant akcijas vertybinių popierių biržoje, yra suderinamos su rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principu. Antra, valstybės kompensacinės išmokos nėra valstybės pagalba dėl to, kad ir iš 2009 m. RPIS, ir iš WIK ekspertizės matyti, jog 1990-1994 m. dėl universaliųjų paslaugų teikimo patirti sukaupti nuostoliai buvo didesni už valstybės kompensacines išmokas. Taigi, Vokietijos teigimu, už paslaugų teikimą vykdant universaliųjų paslaugų prievolę Deutsche Post negavo pakankamos kompensacijos.
VI.2.2. Valstybės garantija
(227)
Vokietija teigia, kad dėl tolesnės valstybės garantijos, kuri teikiama pagal 1994 m. Pašto reorganizavimo įstatymo 2 straipsnio 4 dalį prieš 1995 m. išleistiems skolos vertybiniams popieriams, Deutsche Post po 1995 m. neįgijo jokio atrankiojo pranašumo dėl kelių priežasčių.
(228)
Vokietijos aiškinimu, bet kuri privati įmonė net ir atsiskyrus patronuojamajai bendrovei ir toliau atsako už šios patronuojamosios bendrovės prisiimtus įsipareigojimus. Net ir pardavus šiuos įsipareigojimus trečiajai šaliai privati įmonė lieka atsakinga už savo neįvykdytus įsipareigojimus. Be to, Vokietija pažymi, kad pirminė skolos vertybinių popierių valstybės garantija buvo reikalinga tik todėl, kad POSTDIENST neturėjo atskiro juridinio asmens statuso. 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 40 straipsnis, kuriame nustatyta, kad Deutsche Bundespost skolos vertybiniai popieriai yra lygiaverčiai valstybės skolos vertybiniams popieriams, yra grynai deklaratyvaus pobūdžio.
(229)
Antra, Vokietijos teigimu, DPAG dėl POSTDIENST skolos vertybinių popierių perėmimo neįgijo jokio pranašumo, nes 1995 m. DPAG galėjo savo veiklą refinansuoti mažesnėmis palūkanomis. 1995 m. sausio 1 d.POSTDIENST skolos vertybinių popierių vertė iš viso buvo 931 mln. EUR, vidutinė palūkanų norma - 7,17 %, likęs galiojimo laikas - 8,8 metai. Kadangi 1995 m. sausio 1 d. trumpalaikė palūkanų norma buvo 5-5,5 %, DPAG patyrė 1,7 % nuostolį, kuris atsispindėjo didesnėse metinėse palūkanų sąnaudose - maždaug 15,3 mln. EUR.
(230)
Trečia, remiantis privačių įmonių pasirašytų skolos vertybinių popierių vidutinių rinkoje įprastų palūkanų normų ir POSTDIENST skolos vertybinių popierių palūkanų normų sugretinimu šių popierių pirminio išleidimo dieną, Vokietijos nuomone, POSTDIENST kapitalo gavo tokiomis palūkanų normomis, kurios vidutiniškai viršijo rinkos vidurkį. Vokietija išsamaus tyrimo neatliko, o tik palygino tam tikrų POSTDIENST skolos vertybinių popierių palūkanų normas su bendru rinkos vidurkiu.
(231)
Vokietija papildomai argumentuoja, kad valstybės garantijos yra esama pagalba pagal Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999 1 straipsnio b dalies i punktą. Vokietijos teigimu, kadangi iki 1994 m. pabaigos Deutsche Bundespost buvo viešojo administravimo dalis, nuo jos įsteigimo 1950 m. jos skolos vertybiniai popieriai laikomi valstybės skola. Jei Deutsche Post dėl valstybės garantijos būtų įgijusi pranašumų, susijusių su palūkanų normomis, tai juos reikėtų laikyti esama pagalba. Vokietija taip pat nurodo Komisijos sprendimą byloje EDF (61), kuriame panaši garantija buvo įvertinta kaip esama pagalba.
VI.2.3. Išimtinė licencija
(232)
Vokietija teigia, kad remiantis sprendimu byloje PreussenElektra (62) pajamos, gautos teikiant reguliuojamas laiškų paslaugas, nėra valstybės pagalba.
(233)
Vokietijos nuomone, kadangi pajamos, gautos teikiant reguliuojamas laiškų paslaugas, nėra valstybės ištekliai, tariamai per didelis atlygis už laiškų paslaugas gali būti tik procedūros pagal SESV 102 straipsnį objektas.
VI.3. Federalinės vyriausybės pastabos dėl WIK ekspertizės
VI.3.1. WIK ekspertizėje patvirtinamas valstybės kompensacinių išmokų, kaip grynųjų išlaidų, patirtų dėl universaliųjų paslaugų prievolės, kompensacijos reikalingumas iki 1995 m.
(234)
Vokietija, nors ir turi priekaištų dėl taikytų metodų, tačiau mano, kad WIK ekspertizėje patvirtinamas Vokietijos požiūris, kad valstybės kompensacinės išmokos buvo reikalingos nuostoliams, kuriuos Deutsche Post patyrė per 1990-1995 m. laikotarpį teikdama universaliąsias paslaugas, kompensuoti.
(235)
Vokietijos nuomone, į visą per didelį pelną, gautą po 1995 m., neturėtų būti atsižvelgiama, nes valstybės kompensacinės išmokos buvo panaudotos Deutsche Post iki 1995 m. dėl universaliųjų paslaugų prievolės patirtoms grynosioms išlaidoms finansuoti. Jos teigimu, Bendrojo Teismo sprendimu panaikinti 2002 m. neigiamą sprendimą taip pat patvirtinama, kad tai, kas jau panaudota, negali būti panaudojama antrą kartą. Vokietijos aiškinimu, kadangi valstybės kompensacinės išmokos jau buvo panaudotos iki 1995 m. susikaupusiems nuostoliams kompensuoti, jų nebuvo galima panaudoti vėliau per dideliam pelnui finansuoti.
VI.3.2. Klaidingas pagrįsto pelno apskaičiavimas
(236)
Remdamasi Deloitte ekspertizėmis Vokietija didžiausią prieštaravimą reiškia dėl to, kad WIK ekspertizėje atliekant lyginamąją analizę pasitelkta per daug mažųjų įmonių. Vokietijos nuomone, kaip palygintinas įmones visų pirma reikėtų pasitelkti dideles siuntinių paslaugų ir logistikos įmones, kurių tinklai pagal dydį ir sudėtingumą būtų palygintini su Deutsche Post tinklu (63).
(237)
Vokietijos teigimu, Deloitte II ekspertizė grindžiama tuo, kad su Deutsche Post galima palyginti siuntinių pristatymo ir pašto sektoriaus įmones, turinčias sudėtingą ir didelį paėmimo ir pristatymo tinklą. Vokietijos nuomone, atsižvelgiant į pašto paslaugų tinklams būdingų kiekio, dydžio ir koncentracijos pranašumų reikšmę, didelės įmonės kaip palygintinos įmonės yra svarbesnės negu mažosios. Ekspedijavimo ir logistikos įmones - iki tam tikro lygmens - taip pat tinka imti kaip palygintinas įmones, nes jos naudoja panašų ilgalaikį turtą.
(238)
Deloitte II ekspertizėje kaip palygintinos įmonės imamos tik tos pašto įmonės, kurių metinė apyvarta didesnė kaip 100 mln. EUR. Taip sudaroma tik nedidelė grupė iš šešių palygintinų įmonių, kurios yra didelės tarptautinės skubiojo siuntinių vežimo įmonės (UPS, FedEx ir TNT Express) ir kitų pašto paslaugų teikėjos (daugiausia iš Jungtinių Amerikos Valstijų ir Jungtinės Karalystės).
(239)
Nagrinėjant šią lyginamąją grupę nustatyta, kad 1998-2007 m. pardavimo grąžos mediana buvo 7,4 %, o pardavimo grąžos trečiasis kvartilis kaip viršutinė pagrįsto pelno riba - 12 %. Nagrinėjant didesnę iš 18 logistikos ir 19 ekspedijavimo įmonių sudarytą grupę nustatyta 4,6-5,7 % pardavimo grąžos mediana; Deloitte II ekspertizėje suabejota šių įmonių palyginamumu su Deutsche Post.
(240)
Atsižvelgiant į abiejų lyginamųjų grupių duomenis, Deloitte II ekspertizėje rekomenduojama remtis 6,1-11,7 % pardavimo grąža kaip pagrįsto pelno lyginamuoju indeksu.
(241)
Kalbant apie tinkamos pelno maržos nustatymą pasitelkiant lyginamąją grupę, Deloitte II ekspertizėje nurodoma, kad pagrįstas pelnas, apskaičiuotas kaip lyginamuoju indeksu remiantis paprasta daugiamete pardavimo grąža, yra per mažas, nes, pirma, tarp dviejų paeiliui einančių metų būna didelių ir sisteminių skirtumų, antra, tarp to paties sektoriaus įmonių gali būti didelių, su jų pelningumu susijusių skirtumų. Vokietijos nuomone, remiantis per daug mažu pagrįsto pelno lyginamuoju indeksu kyla pavojus, kad nebus galima įgyvendinti veiksmingų investicinių projektų.
(242)
Kaip jau pabrėžta Deloitte I ekspertizėje, WIK ekspertizėje atliktoje lyginamojoje analizėje, skirtoje pagrįstam pelnui remiantis palygintinų įmonių mediana apskaičiuoti, visiškai neatsižvelgiama į didesnį našumą, kurį Deutsche Post daugiausia pasiekė nuo 1990 m. Tačiau pagal 2005 m. Bendrijos bendrųjų nuostatų 14 ir 18 punktus apskaičiuojant pagrįstą pelną reikia nustatyti „skatinamuosius kriterijus, ypač susijusius su teikiamų paslaugų kokybe ir našumo padidėjimu“.
(243)
Atitinkamai pagrįsto pelno lyginamasis indeksas turėtų būti grindžiamas metinėmis ribomis. Pelnas, esantis viršutinėje dalyje arba netgi viršijantis šią ribą, gali reikšti, kad vidutinė įmonė dėl geresnių veiklos arba komercinių rezultatų šį lyginamąjį indeksą pranoko. Tokį pelną reguliavimo institucijos turėtų leisti, siekiant ir toliau kurti paskatas našumui didinti.
(244)
Vokietija taip pat nurodo, kad pagrįsto pelno dydis turi būti suderinamas su ankstesniais sprendimais, kuriuose geležinkelių ir autobusų bendrovėms buvo patvirtinta 7-8 % pardavimo grąža (64).
VI.3.3. Netinkamas išlaidų priskyrimas ir išlaidų vertinimas
(245)
Vokietija dar kartą pabrėžia, kad bet koks universaliųjų paslaugų įsipareigojimų perskirstymas jas priskiriant komercinėms paslaugoms ir dalykiniu, ir teisiniu požiūriu yra nepagrįstas. Jos teigimu, pagal 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/67/EB dėl Bendrijos pašto paslaugų vidaus rinkos plėtros bendrųjų taisyklių ir paslaugų kokybės gerinimo (65) 7 straipsnį visos dėl universaliųjų paslaugų prievolės patirtos papildomos grynosios išlaidos turi būti finansuojamos iš laiškų monopolio pajamų, o ne iš komercinių paslaugų pajamų.
(246)
Be to, Vokietija mano, kad WIK ekspertizėje apskaičiuotos kai kurios Deutsche Post išlaidos yra per mažos dėl šių priežasčių:
-
pervestinos sumos, kurias Deutsche Post turėjo mokėti iki 1995 m., turėjo būti atskaitytos kaip išlaidos, o ne imtos kaip kapitalo išlaidų ar pagrįsto pelno pakaitalas. Remdamasi KPMG ekspertize Vokietija atmeta WIK ekspertizėje išsakytą teiginį, kad pervestinas sumas galima laikyti pelno mokesčio ir dividendų pakaitalu. Vokietija laikosi nuomonės, kad pervestinos sumos buvo nei dalykiniu, nei ekonominiu požiūriu nepateisinama našta Deutsche Post. Todėl, be pagrįsto pelno, kaip atlygio už panaudotą kapitalą, kaip universaliųjų paslaugų išlaidas reikėjo atskaityti ir pervestinas sumas,
-
amortizaciniai atskaitymai turėjo būti grindžiami oficialiame mokesčių balanse nurodyta realistine ilgalaikio turto tikrąja verte, o ne metiniame balanse nurodyta mažesne buhalterine verte,
-
reikėjo atsižvelgti į visas privačių darbuotojų papildomos pensijos išlaidas.
VI.4. Pastabos dėl trečiųjų šalių pastabų
VI.4.1. Pensijų subsidija
(247)
Vokietija primena, kad Deutsche Post nei teisiškai buvo įpareigota, nei ekonomiškai galėjo 1995 m. prisiimti pensijų įsipareigojimus. Todėl, Vokietijos nuomone, remiantis Komisijos sprendimu byloje Poste Italiane (66) pensijų išlaidos yra valstybės skolos, o dėl pensijų subsidijos Deutsche Post neįgijo jokio finansinio pranašumo.
(248)
Dėl UPS teiginio, kad įprastas operatorius savo pensijų išlaidas turi padengti pats, Vokietija nurodo, kad valstybės tarnautojų pensijų išlaidos yra konkurencijos požiūriu neįprastos išlaidos, kurių negalima palyginti su Deutsche Post konkurentų jų privatiems darbuotojams mokamomis socialinėmis įmokomis. Pastarieji, Vokietijos nuomone, į socialinio draudimo sistemą moka tik darbdavio dalį ir neturi vykdyti jokių perimtų įsipareigojimų, susijusių su esamomis teisėmis į pensiją.
(249)
Vokietija pabrėžia, kad turi būti atlikti skaičiavimai, ar kompensacijos permoka apskritai buvo, nes UPS ir FFPI pastabos grindžiamos prielaida, kad Komisija tokius skaičiavimus atlieka siekdama įrodyti kompensacijos Deutsche Post buvimą.
VI.4.2. Kompensacija už universaliųjų paslaugų teikimą
(250)
Remdamasi 2006 m. NERA ekspertų ataskaita Vokietija pabrėžia, kad Komisija, tirdama bylą dėl pagalbos COMP/37.821, pati rėmėsi prielaida, kad NERA ekspertų ataskaitoje apytikriai nurodytos DPWN laiškų segmento kapitalo grąžos nepakako įrodyti, kad buvo gautas per didelis atlygis už laiškų paslaugas pagal SESV 102 straipsnį.
(251)
Apskritai Vokietija mano, kad kapitalo grąža netinka per dideliam pelnui apskaičiuoti. Jos teigimu, esant mažesniam kapitalo intensyvumui gali būti pasiekta didelė kapitalo grąža su nedidele pardavimo grąža. Jos nuomone, kadangi rizika daugiausia kyla dėl pajamų ir išlaidų, visų pirma kalbant apie įmones, kurių kapitalo intensyvumas nedidelis, pardavimo grąža yra tinkamas kriterijus per dideliam pelnui apskaičiuoti. Jei, kaip NERA ekspertų ataskaitose, pardavimo grąža papildomai remiamasi kaip pelno apskaičiavimo kriterijumi, tai rodo, kad Deutsche Post pelno grąža buvo didesnė už Royal Mail, tačiau daug mažesnė už TNT pardavimo grąžą. Todėl, Vokietijos teigimu, NERA ekspertų ataskaitose apytikriai nurodyta DPWN laiškų segmento pardavimo grąža yra daug mažesnė už per didelio pelno lyginamąjį indeksą.
(252)
Todėl Vokietija mano, kad nei 2006 m. NERA ekspertų ataskaita, nei jos atnaujinta versija teisiniam pagalbos tyrimui nėra svarbi ir nesuteikia pakankamų įrodymų, kad buvo gautas per didelis pelnas.
(253)
Į UPS teiginį, kad Deutsche Post išlaidų skaičiavimai nėra tinkamas universaliųjų paslaugų pajamų ir įsipareigojimų analizės pagrindas, Vokietija atsako, kad šiuos išlaidų skaičiavimus patikrino ir patvirtino ir auditoriai, ir Pašto reguliavimo institucija. Be to, jie atitinka Direktyvos 97/67/EB nuostatas.
(254)
Deutsche Post ir DPEED sandorių kainų susitarimų klausimu Vokietija pabrėžia, kad šie susitarimai yra 2001 m. sprendimo dėl kartelio įpareigojimai. Deutsche Post Komisijai reguliariai teikia ataskaitas apie jų vykdymą ir kol kas priekaištų iš Komisijos nesulaukė.
(255)
Vokietija taip pat prieštarauja tam, kad į kompensacijos permokos skaičiavimus būtų įtrauktas 1995 m. Vokietijos per kelis kartus atliktas turto (pvz., nekilnojamojo turto ir infrastruktūros) perkėlimas Deutsche Post. Vokietija tvirtina, kad su tuo susijusią informaciją ji jau pateikė savo pastabose dėl 1999 m. sprendimo pradėti procedūrą. Jos nuomone, kadangi Komisija dėl šios priemonės neišreiškė jokių priekaištų nei 2002 m. neigiamame sprendime, nei 2007 m. sprendime pradėti procedūrą, šis turto perkėlimas negali būti ir dabartinio tyrimo objektas.
VI.4.3. Algų lygis
(256)
Vokietija sutinka, kad kaip lyginamąjį indeksą Deutsche Post konkurentų taikytiems socialinių įmokų tarifams apskaičiuoti reikėtų imti rinkoje įprastas algas. Tačiau, Vokietijos tvirtinimu, toks lyginamasis indeksas prieštarauja 2011 m. sprendimui išplėsti procedūrą, nes Komisija, norėdama apskaičiuoti Deutsche Post konkurentų mokėtas socialines įmokas, rėmėsi pakoreguotomis valstybės tarnautojų bendrosiomis algomis, o ne rinkoje įprastomis algomis. Pagal prof. J. Weberio ekspertizę rinkoje įprasta alga atitinka maždaug […] % valstybės tarnautojų bendrosios algos. Todėl, Vokietijos nuomone, yra nepagrįsta socialinių įmokų tarifams apskaičiuoti kaip lyginamąjį indeksą imti pakoreguotas valstybės tarnautojų bendrąsias algas.
(257)
Vokietijos nuomone, BIEK prielaida, kad Deutsche Post kaip lyginamąjį indeksą savo, palyginti su konkurentais, mokamoms algoms apskaičiuoti ėmė transporto sektoriuje sutartą darbo užmokestį, yra nepagrįsta. Jos teigimu, iš prof. J. Weberio ekspertizės matyti, kad Deutsche Post rinkoje įprastas algas apskaičiavo remdamasi faktiškai savo konkurentų mokėtomis algomis.
VII. PENSIJŲ SUBSIDIJOS VERTINIMAS PAGALBOS TEISĖS POŽIŪRIU
VII.1. Pagalbos buvimas pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį
(258)
Pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį „valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su vidaus rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai“. Kad galėtų nuspręsti, ar priemonė yra valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, Komisija turi išnagrinėti, ar tenkinami šie kriterijai: priemonė priskirtina valstybei ir jai naudojami valstybiniai ištekliai; tam tikroms įmonėms ar sektoriams suteikiamas pranašumas, kuris iškreipia konkurenciją; priemonė daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.
(259)
Pensijų subsidija grindžiama 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsniu ir finansuojama iš valstybės biudžeto, taigi priskirtina valstybei ir teikiama iš valstybinių išteklių pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Kadangi pensijų subsidija suteikta tik pensijų fondui siekiant sumažinti su valstybės tarnautojų pensijų išlaidomis susijusią Deutsche Post tenkančią naštą ir todėl galiausiai iš jos naudą turi Deutsche Post, ji yra atrankioji priemonė.
VII.1.1. Finansinis pranašumas dėl 1995 m. pensijų reformos
(260)
Remdamasi sprendimu byloje Combus Vokietija išsako nuomonę, kad pensijų subsidija nesuteikiamas joks finansinis pranašumas, nes ja buvo sumažinta Deutsche Post tekusi konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų našta.
(261)
Norint nustatyti, ar pensijų subsidija buvo suteiktas atrankusis finansinis pranašumas, reikia išnagrinėti, ar Deutsche Post nepatyrė išlaidų, kurias įmonė įprastai būtų turėjusi padengti iš savo lėšų, ir taip rinkoje veikiančioms jėgoms sutrukdyta normaliai veikti (67).
(262)
Komisija negali sutikti su Vokietijos argumentu, grindžiamu sprendimu byloje Combus: Komisija nurodo, kad Teisingumo Teismas sprendimo byloje Combus nepatvirtino. Įvairūs Teisingumo Teismo sprendimai prieštarauja teorijai, kad priemonių, kuriomis kompensuojamas struktūrinis nuostolis, negalima laikyti pagalba. Pagal su tuo susijusią nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką apie pagalbos buvimą sprendžiama pagal valstybės priemonių poveikį, o ne pagal priežastis arba tikslus (68). Pagal Teisingumo Teismo praktiką į pagalbos sąvoką patenka ir valstybės institucijų suteikti pranašumai, kuriais įvairia forma mažinama našta, kuri įprastai tektų įmonei (69). Be, to, Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad su darbuotojų atlyginimu susijusios išlaidos dėl jų pobūdžio tenka įmonių biudžetui, neatsižvelgiant į tai, ar jos grindžiamos įstatymais nustatytais įsipareigojimais ar kolektyvinėmis sutartimis, ar ne (70). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad fakto, jog valstybės priemonėmis siekiama kompensuoti papildomas išlaidas, negali pakakti nuo pat pradžių atmesti pagalbos buvimą (71).
(263)
Komisijos nuomone, išlaidos, kurias įmonė patiria dėl finansavimo prievolių pagal darbo teisės taisykles arba su profsąjungomis sudarytas kolektyvines sutartis, taigi, pvz., pensijų išlaidos, yra įprastos įmonės išlaidos, kurias ji turi finansuoti iš savo lėšų (72). Šios išlaidos laikytinos įmonės ekonominės veiklos dalimi (73). Ar įmonė pensijų išlaidas dengia tiesiogiai finansuodama savo buvusių darbuotojų pensijas (kaip Deutsche Post dirbančių valstybės tarnautojų atveju), ar mokėdama įmoką į privačių darbuotojų pensijų draudimo sistemą, iš kurios įmokėtos įmokos naudojamos visų privačių darbuotojų pensijoms finansuoti, šiuo požiūriu yra nesvarbu. Svarbu tai, kad įmonė vienaip ar kitaip padengtų visas šias pensijų išlaidas.
(264)
Komisija taip pat konstatuoja, kad Deutsche Bundespost nuo jos įsteigimo 1950 m. turi specialiojo turto teisinį statusą. Nors specialiojo turto statusą turinti įmonė neturi atskiro juridinio asmens statuso, tačiau turi savo biudžetą ir veda savo apskaitą (1953 m. Pašto administravimo įstatymo 3 straipsnis ir Biudžeto pagrindų įstatymo (74) 48 straipsnis). Pagal valstybės institucijoms taikomas administravimo taisykles tokios institucijos biudžetas turi apimti darbuotojų išlaidas, prie kurių priskiriamos ir į pensiją išėjusių buvusių tos valstybės institucijos valstybės tarnautojų pensijų išlaidos (Biudžeto pagrindų įstatymo 10 straipsnis). Taigi nuo 1950 m. Deutsche Post šias išlaidas finansavo iš savo pajamų. Pagal 1953 m. Pašto administravimo įstatymo 15 straipsnį aiškiai draudžiama Deutsche Bundespost iš valstybės biudžeto teikti bet kokias subsidijas. Ši nuostata įtraukta ir į 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 37 straipsnio 1 dalį.
(265)
Ši prievolė patvirtinta 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo skirsnyje dėl darbuotojų ir socialinių reikalų. Pagal 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 54 straipsnio 2 dalį Deutsche Post privalėjo visas išlaidas, įskaitant savo valstybės tarnautojų pensijas, finansuoti iš savo lėšų.
(266)
Po 1995 m. antrosios pašto reformos valstybės tarnautojų turtinių teisių finansavimo prievolė pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 2 straipsnio 3 dalį ir toliau teko Deutsche Post, tačiau jos našta, susijusi su valstybės tarnautojų išlaidomis, iš dalies buvo sumažinta. Pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsnio 1 dalį Deutsche Post 1995-1999 m. į pensijų fondą kasmet mokėjo fiksuotą sumą -2,045 mlrd. EUR. Pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsnio 2 dalį nuo 2000 m. metinės fiksuotos sumos pakeistos įmoka, kuri sudarė 33 % valstybės tarnautojų algų sumos. 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsnio 2 dalyje taip pat nustatyta, kad nuo 1995 m. likusias pensijų išlaidas prisiims valstybė. 1 paveiksle parodytos metinės valstybės išmokos atskirais metais nuo 1995 m., pradedant 151 mln. EUR suma 1995 m.
(267)
Vadinasi, argumentai, kuriuos Vokietija pateikia kaip įrodymą, jog DPAG turėjo finansuoti didesnes pensijų išlaidas negu jos privatūs konkurentai, nagrinėjant klausimą, ar pensijų subsidija yra valstybės pagalba, yra nesvarbūs, tačiau į juos bus atsižvelgta tiriant šios priemonės suderinamumą su vidaus rinka.
(268)
Vokietija teigė, kad tiriant, ar Deutsche Post dėl pensijų subsidijos įgijo pranašumą, Deutsche Post į pensijų fondą sumokėtą įmoką reikia palyginti su privataus darbdavio mokama pensijų draudimo įmokų dalimi atmetant darbuotojo mokamą dalį. Šis argumentas susijęs su priemonės suderinamumu su vidaus rinka, tačiau dėl išsamumo reikia pažymėti, kad, viena vertus, tą visos tam tikram darbuotojui mokėtinos įmokos dalį, kurią moka darbuotojas, į socialinio draudimo sistemą privalo pervesti darbdavys iš to darbuotojo bendrosios algos, kita vertus, ir tai yra svarbiau, jei valstybė narė sumažina tam tikros įmonės darbuotojų naštą, kuri, priešingu atveju, būtų tekusi jiems, tas darbdavys įgyja pranašumą, nes dėl tokios priemonės sumažėja bendrosios ir grynosios algos skirtumas. Dėl to įdarbinamiems ar jau įdarbintiems darbuotojams darbdavys gali mokėti mažesnes bendrąsias algas. Taigi pranašumai, susiję su darbuotojo mokama socialinių įmokų dalimi, kartu reiškia pranašumą darbdaviui.
(269)
Vokietija taip pat teigė, kad Deutsche Post finansinį pranašumą dėl konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų kompensavimo būtų įgijusi tik jei Deutsche Post sumokėtos kompensacinės išmokos būtų buvusios didesnės už visas konkurencijos požiūriu neįprastas socialines išlaidas, kurias Deutsche Post turėjo finansuoti savo valstybės tarnautojams, kurie dirbo reguliuojamų ir nereguliuojamų paslaugų sektoriuose. Komisija primena, kad dėl fakto, jog priemonė yra kompensacija, negalima nuo pat pradžių atmesti, kad ji yra valstybė pagalba, ir nurodo 260 dalį.
(270)
Vokietija taip pat laikosi nuomonės, kad tikroji valstybės tarnautojų teisių į pensiją finansuotoja visada buvo valstybė. Vokietijos tvirtinimu, kadangi 1995 m. pensijų reforma niekaip nepakeitė valstybės atsakomybės valstybės tarnautojų atžvilgiu, Deutsche Post dėl pensijų subsidijos neįgyja jokio finansinio pranašumo.
(271)
Neginčijama, kad prieš 1995 m. ir po šių metų atsakomybė už valstybės tarnautojų teisių į pensiją finansavimą galiausiai teko valstybei, net jeigu, kaip Komisija norėtų pažymėti, 1953 m. Pašto administravimo įstatymo 3 straipsnyje ir 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 2 straipsnyje aiškiai sakoma, kad už savo įsipareigojimus atsako specialiojo turto statusą turinti įmonė, o ne valstybė. Tačiau iki 1995 m. pagal galiojusius pašto įstatymus ir bendruosius teisės aktus pensijų išmokos buvo įtrauktos į specialiojo turto Deutsche Bundespost biudžetą. Visos šios išmokos turėjo būti finansuojamos iš specialiojo turto statusą turinčios įmonės gautų pajamų. Teisiniam pagalbos vertinimui nėra svarbiausia tai, kas galiausiai buvo atsakingas už valstybės tarnautojų teisių į pensiją finansavimą. Daug svarbiau tai, kas pagal galiojusius teisės aktus šias teises įprastai turėjo finansuoti. Pagal 1953 m. Pašto administravimo įstatymą, Biudžeto pagrindų įstatymą ir 1989 m. Pašto organizavimo įstatymą visa ši prievolė aiškiai tenka Deutsche Post.
(272)
Be to, kiekvienos įmonės, nesvarbu, valstybinės ar privačios, turinčios atskiro juridinio asmens statusą ar ne, pensijų išlaidos yra jos įprastos veiklos išlaidos. Ir tarp valstybių narių, ir valstybėse narėse buvo sukurta daug įvairių pensijų finansavimo mechanizmų. Dažnai taikomos skirtingos sistemos atsižvelgiant į tai, kada darbuotojas įdarbintas. Taigi Deutsche Post turi finansuoti savo įdarbintų darbuotojų, įskaitant valstybės tarnautojus, pensijų išlaidas lygiai taip, kaip ir bet kuri kita įmonė. Tai, kad valstybės tarnautojų pensijų finansavimo būdas skiriasi nuo privačių darbuotojų pensijų finansavimo būdo, nedaro jokio poveikio Deutsche Post prievolei savo pensijų išlaidų finansavimą priskirti prie įprastų veiklos išlaidų. Sutikti su Vokietijos argumentu tai tas pats, kaip sakyti, kad valstybė gali valstybines įmones atleisti nuo svarbaus išlaidų veiksnio, susijusio su jų įprasta veikla.
(273)
Galiausiai Vokietija argumentuodama, kad Deutsche Post niekada neturėjo pakankamai savo lėšų savo valstybės tarnautojų teisėms į pensiją finansuoti, neatkreipė dėmesio į tai, kad finansinio pranašumo buvimo vertinimas nesusijęs su ekonominiu įmonės pajėgumu.
(274)
Kadangi 1995 m. pensijų reforma Deutsche Post iš dalies buvo atleista nuo savo valstybės tarnautojų teisių į pensiją finansavimo prievolės, Deutsche Post dėl pensijų subsidijos įgijo finansinį pranašumą.
VII.1.2. Konkurencijos iškreipimas ir įtaka prekybai
(275)
Valstybės narės suteikta pagalba daro įtaką prekybai Europos Sąjungoje, jei ja sustiprinama vienos įmonės padėtis, palyginti su kitomis konkuruojančiomis įmonėmis, vykdančiomis prekybą Europos Sąjungoje. Pagal nusistovėjusią Teismų praktiką (75) priemonė iškreipia konkurenciją ir daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai jau tada, kai pagalbos gavėjas konkurencijai atvertose rinkose dalyvauja konkurencijoje su kitomis įmonėmis.
(276)
Vokietijoje siuntinių, laikraščių ir periodinių leidinių rinkos visada buvo atvertos konkurencijai. Šiose rinkose POSTDIENST visada konkuravo su kitomis įmonėmis, taip pat iš kitų valstybių narių (pvz., UPS, FedEx, TNT Express, GLS arba DPD). Nuo 1998 m. iki 2007 m. DPAG savo išimtinę licenciją teikti laiškų paslaugas pamažu prarado. Atvėrus rinką konkurencijai, į rinką įžengė naujos įmonės. Todėl pagalba daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai ir gali iškreipti konkurenciją.
(277)
Komisija šiuo klausimu taip pat pažymi, kad Deutsche Post ir jos kontroliuojančioji bendrovė DPWN 1997 m. pradėjo įsigyti siuntinių operatorius Europos ir tarptautinėse rinkose: 1999 m. DPWN, per metus gaudama apie 4,6 mlrd. EUR pajamų, jau buvo Europos siuntinių paslaugų ir skubiojo siuntų vežimo rinkų lyderė, o 1998 m., įsigijusi DHL, veiklą išplėtė į Aziją ir Šiaurės Ameriką. Paskui įsigijusi logistikos įmonių (pvz., Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) DPWN tapo viena didžiausių pasaulyje oro ir jūrų krovinių bei pasaulinių logistikos paslaugų teikėjų. Be to, DPWN dabar jau veikia ir pašto rinkose už Vokietijos ribų (pvz., įsigijusi Unipost Ispanijoje ir Williams Lee Jungtinėje Karalystėje). Nuo 1998 iki 2007 m. DPWN įsigijo įmonių, kurių vertė apie 21 mlrd. EUR (76).
(278)
Todėl Komisija daro išvadą, kad pensijų subsidija yra pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
VII.2. Teisinis esamos pagalbos vertinimas pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį
(279)
Vokietijos nuomone, jei jau pensijų subsidija būtų laikoma valstybės pagalba, tai turėtų būti kvalifikuojama kaip esama pagalba pagal Reglamento (EB) Nr. 659/1999 1 straipsnio b dalies i punktą. Vokietija teigia, kad nuo atitinkamos Vokietijos Pagrindinio įstatymo nuostatos įsigaliojimo 1953 m. valstybė yra galutinė valstybės tarnautojų teisių į pensiją finansuotoja ir skolininkė jų atžvilgiu. Vokietija laikosi nuomonės, kad pensijų fondo įsteigimas šios prievolės niekaip nepakeitė.
(280)
Pagal Reglamento (EB) Nr. 659/1999 1 straipsnio b dalies i punktą esamos pagalbos sąvoka apima visą pagalbą, kuri iki Sutarties įsigaliojimo buvo teikiama atitinkamose valstybėse narėse, t. y. individuali pagalba ir pagalbos sistemos, įgyvendintos iki Sutarties įsigaliojimo ir toliau taikomos.
(281)
Iki 1995 m. pagal galiojusius pašto įstatymus ir bendruosius teisės aktus pensijų išmokos buvo įtrauktos į specialiojo turto statusą turinčios įmonės Deutsche Bundespost biudžetą ir turėjo būti visiškai finansuojamos iš šios įmonės gautų pajamų (išsamus šių nuostatų vertinimas pateiktas 262 ir 263 dalyse). Taigi iki 1995 m. antrosios pašto reformos Deutsche Post privalėjo savo valstybės tarnautojų pensijų išlaidas finansuoti iš savo lėšų ir negavo jokios pagalbos, kuria būtų siekta sumažinti Deutsche Post tekusią pensijų išlaidų naštą.
(282)
1995 m. įsteigus DPAG ir pašto pensijų fondą buvo sukurtas visiškai naujas valstybės tarnautojų pensijų finansavimo reglamentavimas. Po 1995 m. antrosios pašto reformos Deutsche Post teko principinė valstybės tarnautojų turtinių teisių finansavimo prievolė pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 2 straipsnio 3 dalį, tačiau įmonė iš dalies buvo atleista nuo naštos, susijusios su valstybės tarnautojų išlaidomis. Pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsnio 1 ir 2 dalis Deutsche Post nebeprivalėjo finansuoti pensijų išlaidų, viršijančių fiksuotas sumas (per 1995-1999 m. laikotarpį) arba nustatytas įmokas (nuo 2000 m.). Nuo to laiko likusi trūkstama suma finansuojama pensijų subsidija.
(283)
Taigi pensijų subsidija yra nauja pagalba, nes pradėta taikyti 1995 m.
(284)
Dėl Vokietijos nuorodos į Komisijos teiginį byloje T-266/02 Komisija pirmiausia atkreipia dėmesį į tai, kad Bendrasis Teismas šio sprendimo 54 punkte pateikia Vokietijos nuomonę (o ne Komisijos, kaip nurodė Vokietija). Iš sprendimo 54 punkto matyti, kad 2002 m. neigiamame sprendime net ir Vokietijos nuomone buvo vertinama ne pensijų subsidija. Sprendimo 61 punkte pateikta Komisijos nuomonė:
„Visų pirma, Komisija atsako, kad, kadangi ginčijamame sprendime nusprendė, jog reikšmingi tik DB-Telekom mokėjimai, […].“
(285)
Taigi šiuo sprendimu nepagrindžiama Vokietijos išsakyta nuomonė, kad Komisijos įgalioto asmens teiginiu netiesiogiai patvirtinama pensijų subsidija. Bet kokiu atveju akivaizdu, kad toks teiginys negali turėti tokio poveikio.
(286)
Be to, Bendrasis Teismas byloje T-421/07 (77) konstatavo, kad 1999 m. sprendimo pradėti procedūrą objektas buvo ir pensijų subsidija ir kad procedūra dėl šios priemonės 2002 m. neigiamu sprendimu nebuvo baigta.
(287)
Kadangi Komisija niekada nėra priėmusi jokio sprendimo, pagal kurį pensijų subsidija nebūtų laikoma pagalba arba būtų laikoma su vidaus rinka suderinama pagalba, ji daro išvadą, kad pensijų subsidija yra nauja pagalbos priemonė.
VII.3. Teisinis pagalbos suderinamumo su vidaus rinka vertinimas pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą
(288)
Išimties nuostatos pagal SESV 107 straipsnio 2 dalį ir SESV 107 straipsnio 3 dalies a ir b punktus aiškiai netaikytinos.
(289)
2007 m. sprendime išplėsti procedūrą Komisija atkreipė dėmesį į galimybę pensijų subsidiją, kaip kompensaciją už viešųjų paslaugų teikimą, bent iš dalies laikyti suderinama su vidaus rinka pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį. Savo atsakyme dėl 2007 m. sprendimo išplėsti procedūrą Vokietija pabrėžė, kad pensijų subsidiją, jei jau ji būtų laikoma pagalba, reikia tirti remiantis SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktu, o ne SESV 106 straipsnio 2 dalimi. Be to, 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą Komisija apibūdino pensijų subsidijos suderinamumo su vidaus rinka tyrimo metodą remiantis SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktu; Vokietija dėl to pateikė savo nuomonę.
(290)
Pagal Teisingumo Teismo praktiką (78) nurodyti galimas suderinamumo su vidaus rinka priežastis ir parodyti, kad tokio suderinamumo sąlygos tenkinamos, yra valstybės narės užduotis. Vadinasi, iš nurodyto Teismo sprendimo aišku, kad Komisija šiuo atveju neprivalo tirti pensijų subsidijos suderinamumo su vidaus rinka remdamasi SESV 106 straipsnio 2 dalimi, jei valstybė narė ir subsidijos gavėjas aiškiai atmeta suderinamumo tyrimo nurodytu pagrindu galimybę.
(291)
Todėl Komisija tirs, ar pensijų subsidija yra pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą su vidaus rinka suderinama pagalba. Pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą su vidaus rinka suderinama gali būti laikoma pagalba, skirta tam tikros ekonominės veiklos rūšių arba tam tikrų ekonomikos sričių plėtrai skatinti, jei ji netrikdo prekybos sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui.
(292)
Pagal Teismų praktiką Komisija gali su vidaus rinka suderinama laikyti tokią valstybės pagalbą, kuria prisidedama prie bendro intereso tikslų siekimo (79), kuri yra reikalinga šiam tikslui pasiekti (80) ir netrikdo prekybos sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui (proporcingumo principas).
VII.3.1. Pašto sektoriaus rinkos atvėrimas kaip bendro intereso tikslas
(293)
Pašto paslaugomis prisidedama prie socialinės, ekonominės ir teritorinės sanglaudos Europos Sąjungoje. 1998 m. ES lygmeniu pradėjus atverti pašto paslaugų rinką konkurencijai pagerėjo kokybė, padidėjo veiksmingumas ir pradėta labiau orientuotis į naudotojus (81). Atvėrus rinką atsirado galimybė sukurti pašto paslaugų vidaus rinką. Todėl rinkos atvėrimu prisidedama prie SESV 3 straipsnio 3 dalyje nustatyto vidaus rinkos kūrimo tikslo.
(294)
Po 1995 m. reorganizavimo į akcinę bendrovę Deutsche Post valstybės tarnautojų daugiau neįdarbino. Todėl su socialinėmis išmokomis valstybės tarnautojams susijusios prievolės atsirado prieš pašto rinkos atvėrimą konkurencijai. Jos palygintinos su per didelėmis sąnaudomis, kurios grindžiamos prieš rinkos atvėrimo pradžią prisiimtais įsipareigojimais, kurių į konkurenciją orientuotoje rinkos aplinkoje tokiomis pačiomis sąlygomis toliau vykdyti neįmanoma, nes rinkoje įsitvirtinęs operatorius nebegali atitinkamų išlaidų perkelti naudotojams. Jei Deutsche Post nebūtų buvusi bent iš dalies atleista nuo šių perimtų įsipareigojimų, ji būtų turėjusi išeiti iš rinkos.
(295)
Komisija pripažino, kad laipsniškas perėjimas nuo padėties, kai konkurencija buvo labai apribota, prie tikros konkurencijos ES lygmeniu turi vykti priimtinomis ekonominėmis sąlygomis (82). Todėl daugelyje savo sprendimų Komisija pripažino ir tai, kad valstybės narės teikia valstybės pagalbą norėdamos rinkoje įsitvirtinusį operatorių atleisti nuo dalies perimtų įsipareigojimų, susijusių su pensijų prievolėmis (83).
VII.3.2. Pensijų subsidijos reikalingumas ir proporcingumas
(296)
Komisija savo sprendimų priėmimo praktikoje laikėsi nuomonės, kad pensijų išlaidų naštos mažinimas turi būti apribotas iki tokios apimties, kuri reikalinga rinkoje įsitvirtinusio operatoriaus socialinio draudimo įmokų, kurias jis finansuoja kaip išlaidas, tarifą suvienodinti su konkurentų taikomu socialinio draudimo įmokos tarifu (84).
(297)
Šiuo atveju Komisija pripažįsta, kad Deutsche Post be valstybės intervencijos, kuria ji buvo atleista nuo dalies savo pensijų prievolių savo valstybės tarnautojų atžvilgiu, nebūtų sugebėjusi išsilaikyti prieš konkurentus. Dėl praeityje atsiradusių socialinių įsipareigojimų, kurių jos konkurentai neturėjo, ji būtų buvusi išstumta iš tų pašto paslaugų rinkos dalių, kuriose vyksta konkurencija.
(298)
Sprendime La Poste Komisija pirmą kartą įvertino pagalbos priemonės, kuria buvo sumažinta įmonės našta, susijusi su prieš rinkos atvėrimą įdarbintų valstybės tarnautojų pensijų išlaidomis, reikalingumą ir proporcingumą. Minėtame sprendime Komisija išnagrinėjo, ar pensijų subsidija rinkoje įsitvirtinusio operatoriaus įstatymais nustatytų socialinio draudimo įmokų dydis suvienodinamas su kitų laiškų ir siuntinių paslaugų sektoriuje veikiančių įmonių mokamų šių įmokų dydžiu (85).
(299)
Šiame sprendime Komisija taikys tokį pat metodą. Komisijos tyrimas vyks trimis etapais:
1)
pirmiausia Komisija nustatys kitų laiškų ir siuntinių paslaugų sektoriuje veikiančių įmonių socialinio draudimo įmokų dydį;
2)
tada ji nustatys, kokio dydžio socialinio draudimo įmokas savo valstybės tarnautojams mokėjo Deutsche Post;
3)
galiausiai ji nustatys, ar atitinkamai apskaičiuotos įmokos yra vienodo dydžio.
VII.3.2.1. Kitų laiškų ir siuntinių paslaugų sektoriuje veikiančių įmonių socialinio draudimo įmokų dydis
(300)
Socialinio draudimo įmokų dydį nulemia du veiksniai: įmokos tarifas ir algos pagrindas, kuriam jis taikomas.
a) Lyginamojo tarifo apskaičiavimas
(301)
Privatūs konkurentai ir darbdavio dalį, ir darbuotojo dalį turi finansuoti iš savo pajamų. Kaip matyti iš 2 paveikslo, nuo 1995 m. visas įmokos tarifas sudarė 38-42 % privataus darbuotojo bendrosios algos (bendroji alga = grynoji alga plius darbuotojo dalis). Darbdavio ir darbuotojo mokama socialinio draudimo įmokos tarifo dalis sudarė atitinkamai 19-21 % bendrosios algos (išsamūs duomenys pagal metus pateikti priede).
(302)
Priešingai negu privačių darbuotojų mokamos socialinio draudimo įmokų dalies atveju, valstybės tarnautojų dalis apima tik 30-50 % jų sveikatos priežiūros išlaidų, tačiau neapima jokių kitų pensijos, sveikatos priežiūros ir slaugos išlaidų įmokų. Todėl Deutsche Post įmoka viršija privačių darbdavių dalį ir apima visas pensijų išlaidas ir likusias sveikatos priežiūros ir slaugos išlaidas.
(303)
Todėl apskaičiuojant atitinkamą Deutsche Post lyginamąjį indeksą reikia atsižvelgti į tai, kad valstybės tarnautojų įmoka yra mažesnė negu privačių darbuotojų.
(304)
Kalbant apie 30-50 % dydžio valstybės tarnautojų sveikatos priežiūros ir slaugos išlaidų įmoką, galima daryti prielaidą, kad ji pagal savo ekonominį poveikį dideliu mastu atitinka privačių darbuotojų įstatymais nustatyto sveikatos ir slaugos draudimo įmoką (kuri, pvz., 2006 m. sudarė 8,5 % privačių darbuotojų bendrosios algos).
(305)
Kadangi valstybės tarnautojai nemoka įstatymais nustatyto pensijų ir nedarbo draudimo įmokų, atitinkamą sumą turi mokėti Deutsche Post, kad faktiškai sumokėtų tokio dydžio socialinio draudimo įmokas, kurios atitiktų įstatymais nustatytas socialinio draudimo įmokas, kurias turi finansuoti privati įmonė iš savo pajamų.
(306)
Todėl Deutsche Post socialinio draudimo įmokų lyginamasis tarifas (toliau - lyginamasis tarifas) turi, kaip parodyta lentelėje, apimti visus pensijų ir nedarbo draudimo įmokų tarifus (= darbdavio dalis plius darbuotojo dalis) bei darbdavio mokamą sveikatos ir slaugos draudimo dalį.
7 paveikslas
Deutsche Post socialinio draudimo įmokų lyginamojo tarifo apskaičiavimas
(307)
Kaip matyti iš 8 paveikslo, per 2003-2010 m. laikotarpį lyginamasis tarifas sudarė 30-34,1 % privačių darbuotojų bendrosios algos (86).
(308)
Vokietija prieštarauja tvirtindama, kad, jei lyginamasis tarifas būtų didesnis už darbdavio mokamą socialinio draudimo įmokų tarifo dalį, Deutsche Post padėtis, palyginti su konkurentais, kurie turi mokėti tik darbdavio dalį, būtų pabloginta. Tačiau, kaip matyti iš toliau pateikto supaprastinto (2006 m. įmokų tarifais grindžiamo) pavyzdžio, Deutsche Post, palyginti su privačiais konkurentais, įgytų aiškų pranašumą, jei lyginamasis tarifas tik atitiktų darbdavio mokamą socialinio draudimo įmokų dalį:
1)
Deutsche Post ir privatus konkurentas vienam valstybės tarnautojui ar vienam privačiam darbuotojui moka tokią pačią grynąją algą - 79,5 EUR;
2)
darbdavio ir darbuotojo mokama socialinio draudimo įmokų tarifo dalis sudaro atitinkamai 20,5 % privataus darbuotojo bendrosios algos. Sudėjus 79,5 EUR dydžio grynąją algą ir 20,5 EUR dydžio darbuotojo dalį, gaunama 100 EUR dydžio bendroji alga. Vadinasi, bendros socialinio draudimo įmokos yra 41 EUR (41 % privataus darbuotojo bendrosios algos);
3)
Vokietija mano, kad Deutsche Post turėtų mokėti tik darbdavio mokamą socialinio draudimo įmokų dalį, papildomai prie valstybės tarnautojo sveikatos priežiūros išlaidų įmokos (laikoma, kad ji tokia pat, kaip privataus darbuotojo sveikatos ir slaugos draudimo įmoka - 7,5 EUR);
4)
Vokietija darbdavio dalį apskaičiuoja remdamasi valstybės tarnautojui skirta alga - 87 EUR (79,5 EUR dydžio grynosios algos ir 7,5 EUR dydžio valstybės tarnautojo sveikatos priežiūros išlaidų įmokos suma). Todėl socialinės išlaidos yra 17,8 EUR (20,5 % dydžio darbdavio dalis nuo 87 EUR dydžio valstybės tarnautojui skirtos algos) ir 7,5 EUR dydžio valstybės tarnautojo sveikatos priežiūros išlaidų įmokos suma;
5)
pagal Vokietijos skaičiavimus valstybės tarnautojo socialinės išlaidos siektų tik 25,3 EUR, palyginti su 41 EUR privataus darbuotojo atveju.
(309)
Nors Deutsche Post ir privatus konkurentas moka tokią pačią grynąją algą, Deutsche Post tektų socialinės išlaidos, sudarančios tik apie 62 % privataus darbuotojo įstatymais nustatytų socialinio draudimo įmokų, jei lyginamasis tarifas apimtų darbuotojo mokamą socialinio draudimo įmokų dalį.
(310)
Taip pat reikia pažymėti, kad darbdavio mokama socialinio draudimo įmokų tarifo dalis (nuo 1995 m. - 19-21 %) irgi buvo gerokai mažesnė negu 33 % valstybės tarnautojams skirtų algų dydžio įmokos tarifas, kuris 1995 m. Pensijų įstatyme nustatytas kaip Deutsche Post įmokos į pensijų fondą lyginamasis indeksas. Todėl Vokietijos įstatymų leidėjas neturėjo ketinimo, kad Deutsche Post finansuotų tik darbdavio dalį, o nustatė jai prievolę finansuoti daug didesnę valstybės tarnautojų pensijų išlaidų įmoką ir visas likusias socialines išlaidas (pvz., valstybės tarnautojų sveikatos priežiūros išlaidų įmoką).
(311)
Todėl Komisija atmeta galimybę kaip lyginamąjį tarifą imti darbdavio mokamą socialinio draudimo įmokų tarifo dalį, nes valstybės tarnautojai, priešingai negu privatūs darbuotojai, nemoka privalomos pensijų ir nedarbo draudimo įmokos. Todėl šias įmokas bet kokiu atveju reikia įtraukti į lyginamąjį tarifą siekiant užtikrinti, kad ir Deutsche Post, ir privatūs darbuotojai mokėtų tokio pat dydžio tiesiogines ar netiesiogines įmokas.
b) Algos pagrindo apskaičiavimas
(312)
Kadangi socialinio draudimo įmokų, kurias Deutsche Post turi mokėti savo valstybės tarnautojams, dydis turi būti suvienodintas su įstatymais nustatytų socialinio draudimo įmokų, kurias turi mokėti privatūs konkurentai, dydžiu, svarbu, kad Deutsche Post būtų taikomas ne tik tokio pat dydžio įmokų tarifas, bet taip pat kad šis tarifas būtų taikomas atitinkamam algos pagrindui. Kaip parodyta pirmiau pateiktame pavyzdyje, jei skaičiuojama imant 20,5 % dydžio darbdavio dalį valstybės tarnautojams skirtų algų pagrindu, gaunama 17,8 EUR dydžio įmoka, o privatūs darbuotojai turi mokėti 20,5 EUR (20,5 % 100 EUR dydžio bendrosios algos pagrindu).
(313)
Todėl reikia apskaičiuoti valstybės tarnautojų bendrąją algą, kurią būtų galima imti kaip algos pagrindą, atitinkantį privačių darbuotojų bendrąją algą. Tariama, kad valstybės tarnautojų sveikatos priežiūros išlaidų įmoka atitinka privačių darbuotojų sveikatos ir slaugos draudimo įmoką. Todėl likęs bendrosios algos ir skirtos algos skirtumas yra darbuotojo mokama pensijų ir nedarbo draudimo įmokų dalis. Pagal toliau pateiktą formulę skirta alga perskaičiuojama į bendrąją algą, kuri atitinka privačių darbuotojų bendrąją algą:
6 lentelė
Valstybės tarnautojų bendrosios algos apskaičiavimas (2006 m. įmokų tarifų pagrindu)
Valstybės tarnautojų bendroji alga =
(314)
Pavyzdžiui, imant 2006 m. įmokų tarifus, gaunama, kad valstybės tarnautojų bendroji alga yra 15 % didesnė negu valstybės tarnautojams skirta alga. Taigi šiuo procentiniu dydžiu kiekybiškai išreiškiama klaida, kuri atsirastų, jei kaip Deutsche Post socialinio draudimo įmokų apskaičiavimo pagrindas, palyginti su privačių konkurentų įstatymais nustatytomis socialinėmis įmokomis, vietoj bendrosios algos būtų imama skirta alga. Tai aiškiai matyti iš 308 dalyje pateikto pavyzdžio, nes 20,5 EUR dydžio darbdavio dalis, kuri teisingai grindžiama bendrąja alga, yra 15 % didesnė negu 17,8 EUR dydžio darbdavio dalis, kuri gaunama kaip pagrindą klaidingai imant skirtą algą.
(315)
Todėl Komisija mano, kad Deutsche Post socialinio draudimo įmokų lyginamasis tarifas turi būti grindžiamas darbdavio ir darbuotojo mokama pensijų ir nedarbo draudimo įmoka ir darbdavio mokama sveikatos ir slaugos draudimo įmoka. Lyginamasis tarifas turi būti taikomas valstybės tarnautojų bendrajai algai (kaip nustatyta 6 lentelėje).
VII.3.2.2. Deutsche Post jos valstybės tarnautojams mokamos socialinio draudimo įmokos
(316)
Pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsnio 1 dalį Deutsche Post per 1995-1999 m. laikotarpį į pensijų fondą turėjo kasmet mokėti 2,045 mlrd. EUR įmoką, iš viso - 10,225 mlrd. EUR. Pagal 1994 m. Darbuotojų teisių įstatymo 16 straipsnio 2 dalį nuo 2000 m. Deutsche Post moka įmoką, kuri sudaro 33 % valstybės tarnautojams skirtų algų.
(317)
Tačiau tiriant pagalbos reikalingumą ir proporcingumą reikia atsižvelgti ir į aplinkybę, kad ekonominiu požiūriu Deutsche Post į pensijų fondą neturi sumokėti visos 2,045 mlrd. įmokos, kuri atitinka 33 % skirtų algų. Šiuo klausimu, Komisijos nuomone, reikia skirti du laikotarpius - nuo 1995 iki 2002 m. ir nuo 2003 m. iki dabar.
a) Deutsche Post įmoka per 1995-2002 m. laikotarpį
(318)
Vokietija teigia, kad Deutsche Post, ypač kalbant apie 1995-1999 m. į pensijų fondą mokėtas iš viso 2,045 mlrd. EUR dydžio metines fiksuotas sumas, mokėjo tokias socialinio draudimo įmokas, kurios viršijo įstatymais nustatytas socialinio draudimo įmokas, kurias turėjo mokėti konkurentai. Todėl, Vokietijos tvirtinimu, per laikotarpį iki 1999 m., tačiau ir per visą tiriamąjį laikotarpį, Deutsche Post mokėjo bent jau tokio pat dydžio, jei ne didesnes, įmokas kaip privačios įmonės. Todėl esą negalima teigti, kad dėl pensijų subsidijos Deutsche Post buvo palankesnėje padėtyje negu jos konkurentai. Komisija šiuos argumentus turi atmesti, nes jais neatsižvelgiama į atitinkamas Vokietijos valdžios institucijų priimtas reguliuojamąsias nuostatas, susijusias su paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, išlaidų padengimu.
(319)
Komisija šiame sprendime konstatuoja, kad Deutsche Post padėtis paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, rinkose buvo palankesnė negu konkurentų, nes dalis socialinių išlaidų, patirtų dėl valstybės tarnautojų, dirbusių šių paslaugų sektoriuje, buvo finansuojama ne iš pajamų, gautų teikiant šias paslaugas. Ši patirtų socialinių išlaidų dalis buvo priskirta paslaugoms, kurių kainos reguliuojamos, nes jas teikiant gautos pajamos buvo pakankamai aukšto lygio, kad iš jų būtų galima finansuoti ne tik dėl paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, patirtas išlaidas, bet ir papildomas išlaidas.
(320)
Pavyzdžiui, iš Deutsche Post apskaitos nuo 1995 m. matyti, kad bendrovė paslaugoms, kurių kainos nereguliuojamos, priskyrė tik tokio dydžio socialinio draudimo įmokas, kuris buvo grindžiamas įmokos tarifu pagal RPIS. 2002 m. RPIS ir vėlesni RPIS patvirtina šią praktiką. Todėl ekonominis pranašumas, susijęs su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos, buvo ir prieš 1999 m. ir po šių metų, nes šios paslaugos aiškiai buvo atleistos nuo patiriamų išlaidų naštos.
(321)
Vokietijos argumentas, kad Deutsche Post paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, rinkose patyrė sąlyginį nuostolį, nes per 1995-1999 m. laikotarpį sumokėtomis fiksuotomis sumomis turėjo finansuoti didesnes socialines išlaidas, neatitinka faktų. Pirma, Deutsche Post daugumai savo reguliuojamų paslaugų teikti tebeturėjo išimtinę licenciją. Antra, o tai yra svarbiau, atlygis už paslaugas, kurioms buvo taikoma išimtinė licencija, buvo nustatytas pakankamai didelis, kad šias išlaidas būtų galima perkelti priklausomiems naudotojams.
(322)
Per laikotarpį iki 1995 m. atlygio reguliavimas buvo grindžiamas 1991 m. birželio 24 d. Pašto paslaugų potvarkiu (Postdienstverordnung) (87), pagal kurį atlygis už monopolį turėjo būti subalansuotas. Administravimo praktikoje tai apėmė pensijų išlaidas. Per 1995-1997 m. laikotarpį atlygio reguliavimas buvo grindžiamas 1994 m. rugsėjo 14 d. Telekomunikacijų ir pašto reglamentavimo įstatymu (Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens) (BGBl., I dalis, p. 2325, 2371). Pagal minėto įstatymo 4 straipsnį susiejant su 2 ir 7 straipsniais iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, buvo leidžiama finansuoti ne tik išlaidas, patirtas teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, įskaitant įmokas į pensijų fondą, bet ir išlaidas, patirtas teikiant paslaugas, kurių kainos nereguliuojamos.
(323)
Kaip matyti iš Deutsche Post metinių ataskaitų, per 1995 m. pensijų reformą reguliuojamas atlygis buvo paliktas tokio pat lygio, kuris buvo taikytas ir anksčiau, kai Deutsche Post dar turėjo finansuoti visas pensijų išlaidas. Vėliau pensijų išlaidos buvo apribotos - nustatant fiksuotą sumą (1995-1999 m.) ir nustatant 33 % nuo metai iš metų mažėjančios valstybės tarnautojų algų apimties (nuo 2000 m.), tačiau reguliuojamas atlygis atitinkamai sumažintas nebuvo, siekiant finansuoti tik socialinio draudimo įmokas, kurios atitiko konkurentų mokėtas įstatymais nustatytas socialinio draudimo įmokas. Kadangi nustatytos įmokos į pensijų fondą (2,045 mlrd. EUR per metus) iki 1999 m. liko maždaug 1994 m. pensijų išlaidų dydžio, ekonominė Deutsche Post situacija, kalbant apie pensijų išlaidų, susijusių su paslaugomis, kurių kainos reguliuojamos, finansavimą, nepakito. Ir Deutsche Post pajamų dydis, ir jos įmoka į pensijų fondą liko subalansuoti.
(324)
1997 m. Pašto įstatyme aiškiai sakoma, kad reguliuojamu atlygiu turi būti padengiamos ne tik „veiksmingo“ paslaugų teikimo išlaidos, bet ir įsipareigojimai, pvz., susiję su valstybės tarnautojų socialinėmis išlaidomis. Todėl 1997 m. Pašto įstatyme aiškiai pripažįstama, kad pajamas, gaunamas teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, reikia nustatyti taip, kad būtų užtikrintas visų fiksuotų sumų finansavimas. Atrodo, Vokietijos įstatymų leidėjas manė, kad tuometinis reguliuojamo atlygio dydis atitiko 1997 m. Pašto įstatymo reikalavimus, todėl nusprendė iki 1999 m. palikti 1997 m. lygio kainas. Todėl 2000 m. kovo 27 d. tuometinis ekonomikos ir technologijų ministras priėmė sprendimą, kad 1997 m. rugsėjo 1 d. patvirtintas atlygis turi galioti iki 2002 m. gruodžio 31 d.
(325)
Taip reguliuojamas atlygis buvo paliktas pirminio aukšto lygio, o ne sumažintas iki tokio lygio, dėl kurio Deutsche Post būtų patyrusi sąlyginį nuostolį.
(326)
Nuo 2000 m. Deutsche Post padėtis, palyginti su konkurentų, tapo dar palankesnė, nes nustatytos įmokos į pensijų fondą buvo sumažintos iki 33 % valstybės tarnautojams skirtų algų. Šis dydis absoliučiais skaičiais reiškia išlaidų sumažėjimą nuo 2,045 mlrd. EUR iki 735 mln. EUR (ir iki dar mažesnės sumos per kitus kelerius metus, nes valstybės tarnautojų skaičiaus mažėjimas didesnėmis algomis buvo kompensuotas tik iš dalies). Kadangi reguliuojamas atlygis buvo paliktas pirminio aukšto lygio, nuo 2000 m. Deutsche Post iš paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, jau galėjo uždirbti pastebimą pelną.
(327)
Tiriant Deutsche Post pelningumą paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, sektoriuje per visą 1995-2002 m. laikotarpį, WIK ekspertizėje daroma išvada, kad Deutsche Post, pvz., iki 1999 m., nepaisant fiksuotų sumų į pensijų fondą mokėjimo, teikdama paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, nuostolių nepatyrė, o nuo 2000 m. WIK ekspertizėje netgi parodomi aiškiai teigiami veiklos rezultatai.
(328)
Todėl Komisija turi atmesti Vokietijos argumentus, kad Deutsche Post, kalbant apie socialinio draudimo įmokų, susijusių su paslaugomis, kurių kainos reguliuojamos, finansavimą, buvo blogesnėje padėtyje negu jos konkurentai, todėl pensijų subsidija prieš 2002 m. buvo reikalinga ir proporcinga.
(329)
Nepaisant pirmesnių svarstymų Komisija turi pripažinti, kad ji šiuo atveju neturi pakankamai įrodomosios medžiagos, kad galėtų nustatyti tikslų socialinio draudimo įmokų, kurias Deutsche Post mokėjo 1995-2002 m., dydį. Ji mano, kad toks kiekybinis nustatymas iš tikrųjų negali būti grindžiamas pastebėjimu a posteriori, kad tam tikra socialinių išlaidų, susijusių su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos, dalis buvo perkelta, kad ją būtų galima finansuoti iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, ir kad apskritai pagal pensijų fondo reglamentavimą Deutsche Post nebuvo blogoje padėtyje, nes pajamos, gautos teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, de facto buvo nustatytos pakankamai didelės, kad būtų galima finansuoti su šiomis paslaugomis susijusias įmokas į pensijų fondą, įskaitant perkeltus įsipareigojimus. Neįmanoma nustatyti ir metodo, pagal kurį valstybė narė galėtų apskaičiuoti per šį laikotarpį mokėtų įmokų dydį. Komisija, išnagrinėjusi per 1995-2002 m. laikotarpį taikyto reguliuojamo atlygio teisinį pagrindą, konstatuoja, kad iš įstatymų nuostatų neįmanoma tiksliai nustatyti, kaip kompetentingos valdžios institucijos iš anksto nustatė reguliuojamo atlygio sudėtį. Ypač šiuo atveju neįmanoma patikimai įrodyti, kad kompetentingos valdžios institucijos, tuo metu, kai nustatė tokio dydžio reguliuojamą atlygį, kad jis galiausiai de facto apėmė perkeltas išlaidas, savo sprendimuose tam tikrą reguliuojamo atlygio dalį aiškiai paskyrė nurodytų įsipareigojimų, susijusių su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos, sumai padengti.
(330)
Kitaip negu 2002, 2007 ir 2011 m. sprendimų dėl didžiausių kainų atveju, kuriuose Pašto reguliavimo institucija šiuos įsipareigojimus aiškiai pripažino ir patvirtino, šis ankstesnis de facto išlaidų padengimo atvejis galėjo būti siejamas su atlygį nustatyti kompetentingų valdžios institucijų svarstymais, susijusiais su kitų išlaidų komponentų arba kitų įmonės rodiklių vystymu. Todėl šiuo atveju šio ankstesnio de facto išlaidų padengimo atvejo nepakanka tiksliai ir tvirtai nustatyti, kokiu mastu kompetentingos valdžios institucijos padidino reguliuojamą atlygį, siekdamos atsižvelgti į nurodytus įsipareigojimus, susijusius su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos.
(331)
Kalbant apie laikotarpį nuo 2003 m. sausio 1 d., priešingai, iš 2002, 2007 ir 2011 m. sprendimų dėl didžiausių kainų aiškiai matyti, kaip Pašto reguliavimo institucija nustatė reguliuojamo atlygio sudėtį. Reguliuojamas atlygis buvo aiškiai nustatytas aukštesnio lygio, kad įsipareigojimus, susijusius su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos, būtų galima finansuoti iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos.
b) Deutsche Post įmoka nuo 2003 m.
(332)
Pagal 1997 m. Pašto įstatymą Deutsche Post iš Pašto reguliavimo institucijos gali reikalauti, kad ji, nustatydama leistiną pajamų, gaunamų teikiant paslaugas, kurioms taikoma licencija, ir paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, dydį, į išlaidas, perkeliamas naudotojams, be kita ko, įtrauktų „konkurencijos požiūriu neįprastus socialinius įsipareigojimus“ ir veiksmingo universaliųjų paslaugų teikimo išlaidas. Šį metodą Pašto reguliavimo institucija pirmąkart pritaikė 2002 m. sprendime dėl didžiausių kainų. Įsipareigojimus, susijusius su konkurencijos požiūriu neįprasta socialinio draudimo įmoka, Pašto reguliavimo institucija patvirtino ir 2007 ir 2011 m. sprendimuose dėl didžiausių kainų. Aplinkybė, kad tik daliai paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, taikoma ex ante kainų kontrolė, niekaip nekeičia Komisijos vertinimo. Deutsche Post dėl dominuojančios padėties rinkoje, kaip ir anksčiau, visą įsipareigojimą galėjo perkelti naudotojams. Šiuo požiūriu nėra jokio skirtumo, ar Pašto reguliavimo institucija kontrolę vykdo ex ante, ar ex post.
(333)
Pašto reguliavimo institucija visada patenkindavo Deutsche Post prašymą, kad # 2 įsipareigojimas (įmokos tarifą pagal RPIS viršijančios patirtos socialinės išlaidos) turėtų būti refinansuojamos iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos. Taigi apskaičiuojant 2001 m. konkurencijos požiūriu neįprastas socialines išlaidas (# 2 įsipareigojimas) Deutsche Post dėl jos valstybės tarnautojų tekusios socialinio draudimo įmokos, kurios sudarė [40-45 %] skirtų algų (88), buvo palygintos su RPIS lyginamuoju indeksu. Šį lyginamąjį indeksą sudaro darbdavio mokama socialinio draudimo, draudimo nuo nelaimingų atsitikimų ir papildomo pensijų draudimo įmokų, kurios iš viso siekia [20-25 %] skirtų algų, dalis.
(334)
Šis abiejų tarifų skirtumas - [15-20 %] valstybės tarnautojams skirtos algos - įtrauktas į # 2 įsipareigojimą ir finansuojamas iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos (plg. 2 lentelę).
(335)
Todėl ekonominiu požiūriu Deutsche Post mokamos socialinio draudimo įmokos tarifas yra ne 33 % skirtų algų, o tik [20-25 %]. Nuo 2003 m. likusią dalį sumoka priklausomi naudotojai, mokėdami atlygį, kuriuo padengiamos Deutsche Post socialinės išlaidos, susijusios su paslaugomis, kurioms teikti Deutsche Post iki 2007 m. turėjo išimtinę licenciją, kitaip tariant su universaliosiomis paslaugomis, kurių rinkoje Deutsche Post užima dominuojančią padėtį.
(336)
Norint skirtoms algoms taikomą įmokos tarifą palyginti su konkurentų socialinio draudimo įmokų dydžiu, skirtą algą reikia paversti valstybės tarnautojų bendrąja alga.
(337)
Skirta alga sudaro [85-90 %] valstybės tarnautojų bendrosios algos (89). Šiuo pagrindu [20-25 %] skirtų algų atitinka [17,5-22,5 %] bendrosios algos.
(338)
Apribojus Deutsche Post įmoką į pensijų fondą iki 33 % ir Pašto reguliavimo institucijai patvirtinus # 2 įsipareigojimą, Deutsche Post mokamos socialinio draudimo įmokos sudaro [17,5-22,5 %] valstybės tarnautojų bendrosios algos.
VII.3.2.3. Palyginimas
a) 1995-2002 m. laikotarpis
(339)
Per 1995-2002 m. laikotarpį pajamomis, gautomis iš atlygio, kurį Deutsche Post ėmė už rezervuotas paslaugas, buvo gerokai sumažintas faktinis ekonominis įmonės įsipareigojimas, susijęs su socialinių išlaidų finansavimo įmoka. Tačiau, nesant atskirai nurodyto atlygio elemento, Komisija gali tik konstatuoti, kad Deutsche Post įmokos dydis buvo mažesnis už lyginamąjį tarifą. Komisija negali nei apskaičiuoti šių abiejų lygių skirtumo, nei nustatyti metodo, pagal kurį tai galėtų padaryti valstybė narė.
b) Laikotarpis nuo 2003 m.
(340)
Kalbant apie įmokos tarifo pagal RPIS ir lyginamojo tarifo palyginimą, reikia konstatuoti, kad įmokos tarifas pagal RPIS grindžiamas valstybės tarnautojams skirtomis algomis, kurios, palyginti su privačių darbuotojų bendrąja alga, yra per mažas algos pagrindas. Todėl įmokos tarifą pagal RPIS reikia apskaičiuoti iš naujo kaip valstybės tarnautojų bendrųjų algų procentinį dydį.
(341)
Palyginus 2006 m. duomenis matyti, kad iš paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, iš tikrųjų finansuotos socialinio draudimo įmokos sudarė [17,5-22,5] % valstybės tarnautojų bendrųjų algų (arba [20-25] % valstybės tarnautojams skirtų algų), palyginti su 33,5 % lyginamuoju tarifu. Todėl, kalbant apie socialinio draudimo įmokų tarifus, 2006 m. Deutsche Post įgijo sąlyginį pranašumą, kuris sudarė [10-15] % valstybės tarnautojų bendrųjų algų.
7 lentelė
Įmokos tarifo pagal RPIS ir 2006 m. Deutsche Post socialinio draudimo įmokos lyginamojo tarifo palyginimas
Įstatymais nustatytų socialinio draudimo įmokų tarifas
Įmokos tarifas pagal RPIS
Deutsche Post socialinės įmokos įsipareigojimo lyginamasis tarifas
Kaip procentinė dalis nuo
Privačių darbuotojų bendroji alga
Valstybės tarnautojų bendroji alga
Valstybės tarnautojų bendroji alga
Darbdavio dalis
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Sveikatos draudimas
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Slaugos draudimas
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Nedarbo draudimas
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Pensijų draudimas
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Darbuotojo dalis
20,50 %
Sveikatos draudimas
6,65 %
Slaugos draudimas
0,85 %
Nedarbo draudimas
3,25 %
3,25 %
Pensijų draudimas
9,75 %
9,75 %
Papildomas pensijų draudimas
[0-5 %]
Draudimas nuo nelaimingų atsitikimų
[0-5 %]
Įmokos tarifas
[17,5-22,5 %]
33,50 %
(342)
Iš 7 lentelės matyti, kad Deutsche Post lyginamasis tarifas sudaro 33,5 % valstybės tarnautojų bendrosios algos ir yra [10-15] % didesnis už Deutsche Post faktiškai sumokėtą dydį.
(343)
2006 m. [10-15] % skirtumas yra didesnis už nominalųjį 33,5 % lyginamojo tarifo ir [20-25] % įmokos tarifo pagal RPIS skirtumą, kuris yra [8-13] %. Skirtumas apima [2-3] % dydžio papildomą mokėjimą, atsižvelgiant į aplinkybę, kad [20-25] % nominalusis įmokos tarifas pagal RPIS klaidingai grindžiamas valstybės tarnautojams skirta alga, o ne valstybės tarnautojų bendrąja alga, kuri atitinka privačių darbuotojų bendrąją algą.
VII.3.2.4. Išankstinė išvada dėl reikalingumo ir proporcingumo
(344)
Pensijų subsidija, kuria padengiamas pensijų fondo finansavimo poreikis, viršijantis 33 % Deutsche Post valstybės tarnautojams skirtų algų dydžio socialinio draudimo įmoką, nėra nei reikalinga, nei proporcinga dėl šių priežasčių:
1)
1995-2002 m. Deutsche Post patirtos faktinės išlaidos buvo mažesnės už lyginamąjį indeksą; tačiau tikslaus skirtumo apskaičiuoti neįmanoma;
2)
nuo 2003 m. Deutsche Post vidutiniškai finansuodavo apie [17,5-22,5] % savo valstybės tarnautojų bendrosios algos dydžio išlaidas, o vidutinis lyginamasis indeksas yra 32 % valstybės tarnautojų bendrosios algos; likusias išlaidas padengdavo naudotojai, nes į pajamas, patvirtintas pagal didžiausių kainų ribų reguliavimo procedūrą, įtrauktas įsipareigojimas, susijęs su konkurencijos požiūriu neįprastomis socialinėmis išlaidomis, kurios apima likusius [10-15] % valstybės tarnautojų bendrosios algos.
(345)
Dėl skirtingų tarifų nuo 2003 m. yra du paaiškinimai:
1)
įstatymais nustatytos socialinio draudimo įmokos, kurias moka laiškų ir siuntinių pristatymo sektoriaus įmonės, sudaro 41 % bendrųjų algų. Norint jas palyginti su Deutsche Post tenkančiomis socialinėmis įmokomis jos valstybės tarnautojams, reikalingas pakoregavimas atsižvelgiant į aplinkybę, kad valstybės tarnautojai 30-50 % savo sveikatos priežiūros ir slaugos išlaidų finansuoja patys. Šią valstybės tarnautojų mokamą dalį reikia prilyginti darbuotojo mokamai sveikatos ir slaugos draudimo daliai, kuri yra 7,5 % bendrųjų algų;
2)
Deutsche Post įmoka apskaičiuojama remiantis valstybės tarnautojams skirta alga, o ne jų bendrąja alga. Todėl lyginamasis indeksas Deutsche Post valstybės tarnautojų atveju yra 33,5 % bendrosios algos. Šį dydį viršinantis naštos sumažinimas iš principo nėra nei reikalingas, nei proporcingas.
(346)
Kalbant apie 1995-2002 m. laikotarpį, neįmanoma tiksliai apskaičiuoti tos naštos sumažinimo dalies, kuri viršijo reikalingu ir proporcingu laikytiną dydį. Nuo 2003 m. ši dalis sudaro [10-15] % bendrosios algos.
VII.3.2.5. Ypatingos konkurencinės ir reguliuojamosios aplinkos įtaka reikalingumo ir proporcingumo kriterijams
(347)
Tačiau vertinant pensijų subsidijos reikalingumą ir proporcingumą reikia atsižvelgti į tai, kad kalbama apie ypatingą konkurencinę ir reguliuojamąją aplinką.
(348)
Kaip paaiškinta II.2.1 skirsnyje, iki 2007 m. gruodžio 31 d.Deutsche Post turėjo išimtinę licenciją vežti tam tikras laiškų siuntas. Pagal 1997 m. Pašto įstatymo 52 straipsnį iki šios datos jai buvo pavesta vykdyti universaliųjų paslaugų prievolę pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/67/EB (90) 2 skyrių ir 1997 m. Pašto įstatymo 11 straipsnį. Nuo 2008 m. sausio 1 d. universaliąsias paslaugas Deutsche Post teikia savanoriškai.
(349)
Kol Deutsche Post turėjo išimtinę licenciją teikti tam tikras laiškų paslaugas, jos konkurentai šioje pašto rinkos dalyje negalėjo teikti savo paslaugų. Tai, kad Pašto reguliavimo institucija Deutsche Post leido tą pašto valstybės tarnautojų socialinių išlaidų dalį, kuri atsirado teikiant paslaugas, kurioms buvo taikoma išimtinė licencija, viršijant konkurentų socialines įmokas refinansuoti imant didesnį atlygį už paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, neturėjo surikdyti prekybos sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui.
(350)
Universaliųjų paslaugų prievolė grindžiama aplinkybe, kad pašto operatoriai konkurencinėje rinkoje tam tikrų paslaugų kaimo arba atokiose vietovėse visai neteikia arba jas teikia tik per didelėmis kainomis. Todėl remiantis Direktyvos 97/67/EB 4 straipsniu kiekviena valstybė narė turi užtikrinti, kad nuolat visoje šalyje visiems naudotojams prieinamomis kainomis būtų teikiamos tam tikros kokybės universaliosios pašto paslaugos.
(351)
Todėl Vokietijos įstatymų leidėjas visiems pašto operatoriams, kurie toje rinkoje, kurioje taikoma universaliųjų paslaugų prievolė, užima dominuojančią padėtį, paveda vykdyti ypatingą prievolę. Pagal Potvarkio dėl pašto paslaugų (PDLV) (91) 2 straipsnį tokie pašto paslaugų teikėjai šioje rinkoje turi teikti paslaugas visiems naudotojams vienodomis sąlygomis. Iki šiol tokią dominuojančią padėtį rinkoje užėmė tik Deutsche Post ir atitinkamai turėjo vykdyti šią prievolę.
(352)
Po Deutsche Post privatizavimo valstybės pagalba, kaip kompensacija už universaliųjų paslaugų teikimą, jai nebebuvo teikiama. Tačiau iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos ir kurių rinkoje ji užima dominuojančią padėtį, ji gauna išlaidų, patiriamų užtikrinant universaliųjų paslaugų teikimą, kompensaciją. Komisijos nuomone, vertinant pensijų subsidijos proporcingumą ir reikalingumą į šią aplinkybę derėtų atsižvelgti.
(353)
Todėl Komisija daro išvadą, kad kalbant apie tas su pašto valstybės tarnautojais susijusias socialines išlaidas, kurios atsirado teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos ir kurioms taikyta universaliųjų paslaugų prievolė bei kurių rinkoje Deutsche Post užima dominuojančią padėtį, aplinkybė, kad Pašto reguliavimo institucija pritarė, kad visos šios socialinės išlaidos, patirtos teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, net jei jos viršija konkurentų įprastai patiriamų socialinių išlaidų lygį, būtų finansuojamos imant didesnį atlygį, nesutrikdė prekybos taip, kad prieštarautų bendram interesui. Ši išvada grindžiama ypatinga konkurencine ir reguliuojamąja aplinka, kurioje šios paslaugos buvo teikiamos, todėl jos negalima pritaikyti kitiems sektoriams.
VII.3.3. Išvada
(354)
Galima daryti išvadą, kad nuo 2003 m. Deutsche Post savo valstybės tarnautojams, dirbusiems paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, sektoriuose, mokėjo socialines įmokas, kurios buvo 11-14 procentinių punktų mažesnės už konkurentų taikytus įmokų tarifus.
8 paveikslas
Sąlyginis pranašumas, susijęs su socialinio draudimo įmokų tarifu, paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, atveju (įmokų tarifai kaip valstybės tarnautojų bendrųjų algų procentinis dydis)
[…]
(355)
Mažos socialinės įmokos nėra nei reikalingos, nei proporcingos, norint pasiekti laipsniško pašto paslaugų rinkos atvėrimo tikslą. Susijusiose rinkose Deutsche Post labai konkuruoja su kitais paslaugų teikėjais. Todėl Komisija mano, kad mažesnė socialinių įmokų apimtis trikdo prekybą ir prieštarauja bendram interesui, todėl jos negalima laikyti suderinama su vidaus rinka.
(356)
Su vidaus rinka nesuderinama pensijų subsidijos dalis laikotarpiu nuo 2003 m. sausio 1 d. apskaičiuojama pagal tokią formulę: lyginamojo tarifo ir įmokos tarifo pagal RPIS skirtumas dauginamas iš valstybės tarnautojų, dirbusių paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, sektoriuje, bendrųjų algų sumos.
8 lentelė
Su vidaus rinka nesuderinamos pagalbos per laikotarpį nuo 2003 m. sausio 1 d. apskaičiavimo formulė
Su vidaus rinka nesuderinama pagalba =
=
(lyginamasis tarifas - reguliuojamasis įmokos tarifas)
×
valstybės tarnautojų, dirbusių paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, sektoriuje, bendrųjų algų suma
(357)
Remiantis turimais duomenimis per 2003-2010 m. laikotarpį sąlyginis pranašumas iš viso sudarė [500-1 000] mln. EUR (žr. priedą). Per šį laikotarpį metinė su vidaus rinka nesuderinamos pagalbos suma dėl valstybės tarnautojų skaičiaus mažėjimo sumažėjo nuo […] mln. EUR (2003 m.) iki […] mln. EUR (2010 m.).
VII.3.4. Kontrargumentai dėl Vokietijos argumentų
(358)
2011 m. sprendime išplėsti procedūrą Komisija išsakė abejonę dėl pensijų subsidijos reikalingumo ir proporcingumo, nes paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, atveju buvo taikomi socialinių įmokų tarifai, kurie buvo 11-14 % mažesni už konkurentų taikytus tarifus. 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą apytikriai skaičiuota, kad dėl to kasmet įgytas 100-200 mln. EUR dydžio pranašumas.
(359)
Savo pastabose dėl 2011 m. sprendimo išplėsti procedūrą Vokietija išsakė du pagrindinius prieštaravimus:
1)
Vokietija laikosi nuomonės, kad lyginamasis tarifas gali būti grindžiamas tik darbdavio mokama socialinio draudimo įmokų dalimi, nes privačios įmonės teisiškai nėra įpareigotos mokėti darbuotojo dalies. Taip pat, Vokietijos nuomone, apskaičiuojant lyginamąjį indeksą turėtų būti atsižvelgiama į tai, kad Deutsche Post mokėtų algų lygis visada buvo didesnis už „konkurencinį“ lygį;
2)
Vokietija tvirtina, kad Komisija neįrodė, jog pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, pakako nurodytiems įsipareigojimams, susijusiems su konkurencijos požiūriu neįprastomis socialinėmis išlaidomis, finansuoti.
VII.3.4.1. Komisijos veiksmai - darbuotojų įmokų įtraukimas į lyginamąjį tarifą ir atsisakymas pakoreguoti algų lygį iki „konkurencijos požiūriu įprastos algos“ - yra pagrįsti.
(360)
Vokietija argumentuoja, kad dėl lyginamojo tarifo, viršijančio darbdavio mokamą socialinio draudimo įmokos tarifo dalį, Deutsche Post padėtis, palyginti su konkurentų, kurie turi mokėti tik darbdavio dalį, būtų pabloginta.
(361)
Dėl šio pirmo argumento Komisija pažymi, kad valstybės tarnautojai, priešingai negu privatūs darbuotojai, neprivalo mokėti pensijų ir nedarbo draudimo įmokų. Todėl tokias įmokas būtina įtraukti į lyginamąjį tarifą siekiant užtikrinti, kad Deutsche Post ir privatūs konkurentai tiesiogiai ar netiesiogiai mokėtų tokio pat dydžio įmokas.
(362)
Vokietija taip pat laikosi nuomonės, kad lyginamasis tarifas taikomas tik „konkurencijos požiūriu įprastoms“ algoms, o ne valstybės tarnautojų bendrajai algai ar valstybės tarnautojams skirtoms algoms. Deutsche Post nuomone, 2002, 2007 ir 2011 m. RPIS „konkurencijos požiūriu įprasta alga“ turėtų būti grindžiama kolektyvinėje darbo sutartyje numatyta alga arba 2003 m. pašto sektoriaus kolektyvinėmis sutartimis.
(363)
2009 m. RPIS 2007 m. minimalus darbo užmokestis, kuris buvo netgi mažesnis už kolektyvinėje darbo sutartyje nustatytą algą, apibrėžiamas kaip „konkurencijos požiūriu įprasta“ alga.
(364)
Vokietijos duomenimis, skaičiavimus grįsti tokiomis „konkurencijos požiūriu įprastomis“ algomis būtina tam, kad Deutsche Post socialinės išlaidos būtų tokio pat lygio kaip jos konkurentų.
(365)
Komisija negali sutikti su šiuo argumentu, nes pagalba turi būti apribota iki būtino minimumo, siekiant užtikrinti, kad laipsniškas perėjimas nuo padėties, kai konkurencija buvo labai apribota, prie tikros konkurencijos vyktų priimtinomis ekonominėmis sąlygomis.
(366)
Todėl būtų neproporcinga pagalbą padidinti tiek, kad Deutsche Post nuo 1995 m. būtų turėjusi finansuoti tik socialines išlaidas remiantis „konkurencijos požiūriu įprastomis“ algomis, neatsižvelgiant į ankstesnių metų darbo rinkos sąlygas. Ekonomikos sektoriuje yra įprasta, kad rinkoje įsitvirtinusių įmonių ar naujų rinkos dalyvių skirtingu metu įdarbintiems darbuotojams mokamos skirtingos algos.
(367)
Byloje dėl pagalbos France Telecom (92) Prancūzijos pateiktą argumentą, kad nustatant socialinių įmokų tarifus reikia atsižvelgti ir į faktą, kad valstybės tarnautojams mokėtos didesnės algos negu konkurentų darbuotojams, Komisija taip pat atmetė. Šiuo klausimu Komisija pabrėžė, kad rinkoje įsitvirtinęs operatorius rinkos atvėrimo metu įdarbinęs valstybės tarnautojus turėjo kvalifikuotus ir kompetentingus darbuotojus, be kurių jis nebūtų galėjęs išlaikyti savo padėties rinkoje. Be to, jau ir taip būtų visiškai dirbtina atskirai parodyti rinkoje įsitvirtinusiai pašto įmonei atsiradusius trūkumus ir neatsižvelgti į nemažus pranašumus, pvz., susijusius su dalimi rinkoje, žinomumo lygiu ir klientais.
(368)
Be to, Deutsche Post skaičiavimais negalima patikimai nustatyti, kad Deutsche Post, neturėdama prievolės įdarbinti valstybės tarnautojus, būtų sutaupiusi tiek su algomis susijusių išlaidų, kiek apskaičiavo. Net ir tuo atveju, jei iš tikrųjų 1995 m. valstybės tarnautojų statusas būtų buvęs pakeistas į privačių darbuotojų statusą, nėra nustatyta nei kiek valstybės tarnautojų 1995 m. būtų buvę pakeisti privačiais darbuotojais, nei kokioje algų pakopoje. Vien dėl didelio 1995 m. Deutsche Post dirbusių valstybės tarnautojų skaičiaus (93) sunku patikėti, kad nuo 1995 m. teisiškai ir ekonomiškai būtų buvę įmanoma visus valstybės tarnautojus pakeisti taip pat našiai dirbančiais privačiais darbuotojais mokant mažesnes algas.
(369)
Todėl Komisija atmeta abu Vokietijos prieštaravimus dėl lyginamojo tarifo ir algų.
VII.3.4.2. Vokietijos argumentas, kad pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, nepakako nurodytiems įsipareigojimams finansuoti.
(370)
Vokietija teigia, kad Komisija vertina tik socialinių įmokų, susijusių su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos, dydį ir netiria, ar pelno, gauto teikiant reguliuojamas universaliąsias paslaugas, pakako nurodytiems įsipareigojimams finansuoti.
(371)
Vokietija naudoja du argumentus. Pirma, Komisija esą neįrodžiusi, kad Vokietijos Pašto reguliavimo institucija iš tikrųjų patvirtino Deutsche Post nurodytus įsipareigojimus. Antra, net jei Pašto reguliavimo institucija šiuos įsipareigojimus būtų patvirtinusi, pelno, gauto teikiant universaliąsias paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, vis tiek nebūtų pakakę šiems įsipareigojimams finansuoti. Vokietija pateikė prof. J. Weberio ekspertizę ir CTcon ekspertų nuomonę norėdama parodyti, kad pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, nepakako nurodytiems įsipareigojimams, susijusiems su konkurencijos požiūriu neįprastomis socialinėmis išlaidomis, finansuoti ir kad dėl to yra konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų kompensacijos Deutsche Post nepriemoka.
a) 2002, 2007 ir 2011 m. sprendimai dėl didžiausių kainų grindžiami Deutsche Post pateiktais RPIS ir juose patvirtinami visi nurodyti įsipareigojimai.
(372)
Nuo 2002 m. sprendimo dėl didžiausių kainų priėmimo atitinkami dokumentai įrodo, kad Pašto reguliavimo institucija patvirtino Deutsche Post įsipareigojimus ir nustatė atitinkamą reguliuojamą atlygį jiems finansuoti. Be to, 2007 ir 2011 m. sprendimai dėl didžiausių kainų įrodo, kad Pašto reguliavimo institucija patenkino Deutsche Post prašymą ir patvirtino, kad nurodytos konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos būtų finansuojamos iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos.
b) Prof. J. Weberio ekspertizė nepagrindžia argumento, kad pajamų, gautų teikiant universaliąsias paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, nepakako Deutsche Post nurodytiems įsipareigojimams finansuoti.
(373)
Prof. J. Weberio ekspertizė apima 1995-2010 m. laikotarpį. Joje pažymima, kad Deutsche Post ne tik suteikta pensijų subsidija, bet ir # 2 įsipareigojimas visiškai finansuotas iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos (ekspertizė išsamiai apibūdinta VI.1.4.2 skirsnio a dalyje).
(374)
Vertinant ekspertizę pirmiausia reikia priminti atlygio patvirtinimo kriterijus pagal 1997 m. Pašto įstatymo 20 straipsnio 2 dalį. Joje sakoma, kad nustatant didžiausias kainas turi būti tinkamai atsižvelgiama į veiksmingo paslaugų teikimo išlaidas, į įsipareigojimus, susijusius su pašto paslaugų teikimo visoje šalyje išlaidomis, ir į išlaidas, patiriamas iš Deutsche Bundespost perėmus darbuotojų pensijų įsipareigojimus.
9 lentelė
Kainų nustatymas pagal 1997 m. Pašto įstatymo 20 straipsnio 2 dalį
Reguliuojamų paslaugų didžiausia kaina =
=
Veiksmingo reguliuojamų paslaugų teikimo išlaidos plius įsipareigojimai
=
Bendros reguliuojamų paslaugų išlaidos plius su nereguliuojamomis paslaugomis susiję įsipareigojimai
(375)
Pašto reguliavimo institucija reguliuojamą atlygį turi nustatyti taip, kad iš pajamų būtų galima padengti paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, „veiksmingo teikimo“ išlaidas ir patvirtintus įsipareigojimus. Kitaip tariant, tai reiškia, kad reguliuojamu atlygiu visiškai padengiamos ne tik visos paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, išlaidos, neatsižvelgiant į tai, ar jos parodytos kaip „įsipareigojimai“, ar kaip „veiksmingo paslaugų teikimo išlaidos“, bet ir dalis įsipareigojimų, kurie atsiranda dėl paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos. 1997 m. Pašto įstatymo 20 straipsnio 2 dalimi užtikrinta, kad patvirtinti įsipareigojimai būtų visiškai finansuojami iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos. Taigi, priešingai negu teigia Vokietija, įstatymais pasirūpinta, kad padengus konkurencijos požiūriu neįprastas socialines išlaidas, patiriamas dėl darbuotojų, dirbančių paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, sektoriuje, neatsirastų kompensacijos nepriemokos paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, sektoriuje.
(376)
Pirmiausia ekspertizėje dėl valstybės tarnautojų patiriamos konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos apibrėžiamos kaip visų Deutsche Post dėl valstybės tarnautojų patiriamų socialinių išlaidų (įmokos į pensijų fondą, sveikatos priežiūros išlaidos, draudimo nuo nelaimingų atsitikimų ir kitos draudimo įmokos) ir darbdavio mokamų pensijų, sveikatos ir slaugos draudimo įmokų, kaip pagrindą imant 2007 m. minimalų darbo užmokestį, skirtumas. Tada šis skirtumas sugretinamas su # 2 įsipareigojimu.
(377)
Prof. J. Weberio ekspertizė kritikuotina dviem aspektais: pirma, konkurencijos požiūriu neįprastos išlaidos perdėtai didelės, antra, neatkreiptas dėmesys į tai, kad dėl šios priežasties konkurencijos požiūriu neįprastos išlaidos apima ir tas išlaidas, už kurias Deutsche Post gavo kompensacines išmokas ir kurios parodytos ne prie # 2 įsipareigojimo, o prie kitų pozicijų. Reikėtų atkreipti dėmesį ir į toliau nurodytus ekspertizės trūkumus.
(378)
Pirma, ekspertizėje konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos apskaičiuojamos remiantis darbdavio mokama socialinio draudimo įmokų dalimi, o # 2 įsipareigojimas - įmokos tarifu pagal RPIS. Kadangi įmokos tarifas pagal RPIS yra didesnis už darbdavio mokamą socialinio draudimo įmokų dalį, ekspertizėje apskaičiuotos konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos yra didesnės už # 2 įsipareigojimą. Taigi ekspertizėje atsižvelgiama į konkurencijos požiūriu neįprastas socialines išlaidas, kurias Pašto reguliavimo institucija laiko „veiksmingo paslaugų teikimo“ išlaidomis.
(379)
Antra, ekspertizėje neatsižvelgiama į tai, kad į # 1 įsipareigojimą (konkurencijos požiūriu įprastos darbo užmokesčio išlaidos) įtraukta ir dalis konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų (pvz., dėl skirtų algų ir „konkurencijos požiūriu įprasto“ darbo užmokesčio lyginamojo indekso skirtumų) ir kad dėl to jos finansuojamos pagal # 1 įsipareigojimą. Kitos socialinės išlaidos, į kurias atsižvelgiama ekspertizėje, padengiamos pagal kitus įsipareigojimus (pvz., įmokos į BAnstPT priskiriamos # 6 įsipareigojimui), taigi yra kompensuojamos. Ekspertizėje nurodyta visų dėl valstybės tarnautojų patiriamų socialinių išlaidų suma, tačiau nenurodyta, kad konkurencijos požiūriu neįprastos išlaidos finansuojamos ir pagal kitus, ne pagal # 2, įsipareigojimus.
(380)
Trečia, reikia atsižvelgti į tai, kad # 2 įsipareigojimui priskiriamos konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos, patiriamos ir dėl valstybės tarnautojų, ir dėl privačių darbuotojų. Prieš 2003 m. privačių darbuotojų socialinio draudimo įmokos buvo didesnės negu lyginamasis tarifas pagal RPIS, nes į šias išlaidas buvo įtrauktos ir privačių darbuotojų papildomo pensijų draudimo palūkanos, kurios siekė apie […] mln. EUR. Nuo 2003 m. šios palūkanų išlaidos priskiriamos finansinėms išlaidoms ir nuo tada dėl privačių darbuotojų patiriamos socialinės išlaidos yra mažesnės už lyginamąjį tarifą pagal RPIS.
(381)
Kadangi ekspertizėje visas # 2 įsipareigojimas imamas kaip konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų kompensacija, gaunama, kad per laikotarpį iki 2003 m. dėl valstybės tarnautojų patiriamų socialinių išlaidų našta buvo sumažinta per daug, o nuo 2003 m. - nepakankamai. Norint nustatyti tinkamą dėl valstybės tarnautojų patiriamų konkurencijos požiūriu neįprastų socialinių išlaidų kompensaciją pagal # 2 įsipareigojimą, jį reikia padalyti - atitinkamai atskirti valstybės tarnautojus ir privačius darbuotojus.
(382)
Todėl ekspertizėje nustatyta kompensacijos nepriemoka yra klaidinga, nes neatsižvelgta į tai, kad nurodytos konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos finansuojamos ne tik pagal # 2 įsipareigojimą ir kad Pašto reguliavimo institucija didesnę socialinių išlaidų dalį laikė „veiksmingo paslaugų teikimo“ išlaidomis. Tinkamai ištaisius ekspertizėje padarytas klaidas, susijusias su kompensacija, įsipareigojimai ir konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos tiksliai subalansuojami, kaip ir reikalaujama 1997 m. Pašto įstatymo 20 straipsnio 2 dalyje.
(383)
Todėl Vokietijos prieštaravimas, kad Komisija savo 2011 m. sprendime išplėsti procedūrą padarė klaidą nustatydama tik sąlyginį pranašumą, susijusį su paslaugomis, kurių kainų nereguliuojamos, atmestinas, nes pagal 1997 m. Pašto įstatymo 20 straipsnio 2 dalį Pašto reguliavimo institucija didžiausias kainas turi nustatyti taip, kad iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, būtų galima finansuoti veiksmingo paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, teikimo išlaidas ir patvirtintus įsipareigojimus.
c) Remiantis WIK ekspertize nėra įrodymų, kad būtų konkurencijos požiūriu neįprastų išlaidų kompensacijos nepriemoka.
(384)
Remdamasi 2009 m. RPIS Vokietija laikosi nuomonės, kad nuo 1990 m. Deutsche Post teikdama paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, patyrė didelių nuostolių, nes reguliuojamos pajamos buvo panaudotos išlaidoms, patirtoms teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, ir grynosioms išlaidoms, patirtoms vykdant universaliųjų paslaugų prievolę (94), padengti. Taigi ir dėl šios priežasties Vokietija atmeta Komisijos argumentą, kad pelno, gauto teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, pakako konkurencijos požiūriu neįprastoms socialinėms išlaidoms, susijusioms su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos, finansuoti.
(385)
Komisija šiuo klausimu pirmiausia pažymi, kad iš Pašto reguliavimo institucijos sprendimų, priimtų po 2003 m., aiškiai matyti, kad ji dalį pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, parodė kaip # 2 įsipareigojimo kompensaciją. Taigi šios įmokos iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, buvimą aiškiai ir vienareikšmiškai rodo Pašto reguliavimo institucijos sprendimai.
(386)
Antra, priešingai negu 2009 m. RPIS, WIK ekspertizėje parodyta, kad nuo 2000 m. buvo nemažos teigiamos paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, pelno maržos - daugiau kaip [6,5-8,5] % apyvartos.
9 paveikslas
Paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, pardavimo grąžos apskaičiavimas remiantis WIK ekspertize
[…]
Paaiškinimas:
apskaičiavimai grindžiami WIK ekspertizėje padarytais 2009 m. RPIS pakoregavimais. Taip pat remiamasi prielaida, kad iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, padengiami visi nuostoliai, patiriami teikiant universaliąsias paslaugas, kurių kainos nereguliuojamos. 2007 m. gautas mažesnis pelnas visų pirma sietinas su neįprastai dideliu nekilnojamojo turto portfelio amortizaciniu atskaitymu.
(387)
Pelno padidėjimas po 2000 m. tiesiogiai susijęs su pensijų draudimo įmokų, nustatytų 1995 m. Pensijų įstatymu, sumažėjimu: 1999 m. Deutsche Post mokėjo 2,045 mlrd. EUR metinę fiksuotą sumą, o 2000 m. atitinkama įmoka buvo tik apie 735 mln. EUR (33 % valstybės tarnautojams skirtų algų). Kadangi Pašto reguliavimo institucija 2000 m. reguliuojamo atlygio nesumažino atitinkamai pagal pensijų įmokų sumažėjimą, Deutsche Post pelnas labai padidėjo. Priėmus 2002 m. sprendimą dėl didžiausių kainų uždirbamo pelno lygis taip pat liko aukštas, nes reguliuojamas atlygis nebuvo sumažintas tiek, kad atitiktų paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, išlaidas.
(388)
Dėl Vokietijos kritikos dėl WIK ekspertizės Komisija mano, kad ekspertize taikliau negu 2009 m. RPIS apskritai apžvelgiama ekonominė Deutsche Post padėtis ir atskirai parodomas pelnas, gautas teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos. Šį teiginį galima pagrįsti toliau pateiktais argumentais.
i) Tinkamesnis išlaidų priskyrimas komercinėms paslaugoms.
(389)
Pagal sprendimą byloje Chronopost pajamomis, gautomis teikiant komercines paslaugas, turi būti finansuojamos tiesioginės šių paslaugų išlaidos ir tinkamai prisidedama prie bendrų išlaidų finansavimo. Tai, kad išlaidos tinkamai priskirtos įvairioms paslaugoms, galima įrodyti arba remiantis išorės lyginamaisiais indeksais (pvz., rinkos kainomis), arba vidaus išlaidų duomenimis (95).
(390)
2009 m. RPIS grindžiami 1997 m. Pašto įstatymo 20 straipsnio 2 dalyje įtvirtintu principu, pagal kurį paslaugoms, kurių kainos nereguliuojamos, gali būti priskiriamos tik veiksmingo paslaugų teikimo išlaidos, o visi įsipareigojimai (pvz., papildomos išlaidos, patiriamos dėl POSTDIENST darbuotojų pensijų įsipareigojimų perėmimo, ir grynosios išlaidos, patiriamos dėl universaliųjų paslaugų prievolės vykdymo) turi būti finansuojami iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos. Tačiau WIK ekspertizėje, išnagrinėjus 2009 m. RPIS ir palyginus su privačių konkurentų pelningumu, konstatuota, kad Deutsche Post paslaugoms, kurių kainos reguliuojamos, priskiria per didelę įsipareigojimų dalį, o komercinėms paslaugoms - nepakankamai išlaidų.
(391)
Išnagrinėjus nurodytus „konkurencijos požiūriu įprastus“ lyginamuosius indeksus, kuriuos Deutsche Post ėmė atskiriems įsipareigojimams apskaičiuoti, patvirtinami WIK ekspertizės rezultatai: kaip jau parodyta, įmokos tarifas pagal RPIS #2 įsipareigojimui (konkurencijos požiūriu neįprastos socialinės išlaidos) apskaičiuoti, palyginti su įstatymais nustatytomis socialinio draudimo įmokomis, kurias turi mokėti privatūs konkurentai, yra per mažas lyginamasis indeksas. Be to, pvz., infrastruktūros įsipareigojimas - pašto skyriai, yra grynai hipotetinis lyginamasis indeksas, nes neįmanoma įrodyti, kad Deutsche Post, neprivalėdama vykdyti universaliųjų paslaugų prievolės, nuo 1990 m. nebūtų išlaikiusi nuosavų pašto skyrių. Taip pat negalima įrodyti, kad nuo 1990 m. Deutsche Post būtų galėjusi veikti tik įdarbindama darbuotojus, kuriems būtų turėjusi mokėti tik 2007 m. minimalaus darbo užmokesčio dydžio algas.
(392)
Todėl Komisija daro išvadą, kad WIK ekspertizė yra tinkamesnis išlaidų, kurios priskirtinos komercinėms paslaugoms, apskaičiavimo pagrindas.
(393)
Be to, išlaidų vertinimas pagal Direktyvas 97/67/EB ir 2006/111/EB turi atitikti bendruosius apskaitos principus. Nei didesnės amortizacinės išlaidos, nei didesnės papildomos pensijų išlaidos į Deutsche Post metines ataskaitas neįtrauktos. Tokios išlaidos - tai pasakytina ir apie Deutsche Post, ir apie jos konkurentus - įprastai finansuojamos iš įmonės metų pelno. Todėl, jei šios išlaidos būtų įvertinamos iš naujo ir padidinamos, Deutsche Post būtų suteikiamas pranašumas konkurentų atžvilgiu.
ii) Lyginamoji analizė pagrįstam pelnui apskaičiuoti atsižvelgiant į Deutsche Post rizikos padėtį
(394)
Deutsche Post nuo 2000 m. uždirbtas pelnas gerokai didesnis už 3,48 % pardavimo grąžos medianą pagal WIK ekspertizę ir 6,1 % apatinę pardavimo grąžą pagal Deloitte II ekspertizę. Todėl negalima sutikti su Vokietijos argumentu, kad Deutsche Post patyrė tokių didelių nuostolių, kad iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, negalėjo finansuoti įsipareigojimų.
(395)
Be to, Deloitte II ekspertizė, kuri grindžiama maža lyginamąja grupe, sudaryta iš daugiausia tarptautinių skubiojo siuntinių vežimo įmonių (be kitų, UPS, FedEx, TNT Express), vertintina kritiškai. Deloitte II ekspertizėje pateiktoje rekomendacijoje kaip pagrįstos pelno maržos apskaičiavimo pagrindą imti 6,1 % apatinę pardavimo grąžą ir 7,4 % pardavimo grąžos medianą neatsižvelgiama į faktą, kad Deutsche Post veiklai būdinga ne tik daug mažesnis kapitalo intensyvumas, bet ir mažesnė rizika:
1)
tarptautines skubiojo siuntinių vežimo paslaugas teikia ne pati Deutsche Post, o tik jos DHL patronuojamosios bendrovės;
2)
laiškų paslaugoms, kurias teikdama Deutsche Post uždirba 75 % savo pajamų, palyginti su tarptautinėmis siuntinių paslaugomis, reikia investuoti daug mažiau kapitalo, nes didžiausią išlaidų poziciją sudaro laiškanešių algos. Skubiojo siuntinių vežimo paslaugoms teikti reikalingos daug didesnės investicijos į įrangą, kuriai būdingas kapitalo intensyvumas (96);
3)
Deutsche Post dominuojančią padėtį laiškų rinkoje įgavo ir įtvirtino dėl išimtinės licencijos, kuri jai užtikrino klientų ratą be jokių didesnių investicijų į rinkodarą ar prekės ženklą. Tarptautinių siuntinių paslaugų teikėjai, priešingai, dėl savo padėties kiekvienoje nacionalinėje rinkoje nuo pat pradžių turėjo kovoti patys, jie savo rizika ir savo sąskaita sukūrė kai kuriuos žinomiausius prekės ženklus (97);
4)
Deutsche Post rinkos ir išlaidų rizika buvo apsaugota valstybės priemonėmis (98), visų pirma kainų reguliavimu buvo pasirūpinta, kad būtų finansuojami visi įsipareigojimai, susiję su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos (99).
(396)
Todėl WIK ekspertizėje teisingai imamas pelno lyginamasis rodiklis, mažesnis už Deloitte II ekspertizėje nurodytą ribą, siekiant tinkamai atsižvelgti į palyginti su tarptautinėmis skubiojo siuntinių vežimo paslaugomis mažesnį Deutsche Post kapitalo intensyvumą ir mažesnę verslo riziką. Tačiau tikslaus pelno lyginamojo indekso lygio nustatyti nereikia, nes apskaičiuotos vidutinės 8,3 % pardavimo grąžos maržos jau yra didesnės už Deloitte II ekspertizėje apytikriai apskaičiuotą 6,1 % apatinę pardavimo grąžą. Netgi remiantis pačios Vokietijos pateikta ekspertize nebuvo įmanoma nustatyti, kad Deutsche Post nuo 2000 m. būtų gavusi per mažą kompensaciją.
(397)
Bet kokiu atveju Vokietijos kritiką dėl WIK ekspertizės sunku suprasti, nes 3,48 % pardavimo grąžos mediana nėra didesnė už tą pelno lygį, kurį Pašto reguliavimo institucija ir pati Deutsche Post laiko pagrįstu. Viena vertus, pagal 3,48 % pardavimo grąžos lyginamąjį indeksą absoliučiais skaičiais gaunamas didesnis pelnas negu Deutsche Post jos RPIS nurodytos ir Pašto reguliavimo institucijos patvirtintos kapitalo išlaidos (pvz., […] ir […] išlaidos) (žr. IV.4.3 skirsnį). Kita vertus, WIK ekspertizėje nurodytos 7,66 % turto grąžos medianos svyravimo ribos panašios kaip kapitalo grąžos, kurią Deutsche Post […].
(398)
Vokietijos nuoroda į pagrįstas pelno maržas geležinkelių ir autobusų transporto sektoriuje (pardavimo grąža - 7-8 %) nedaro jokio poveikio išvadoms dėl lyginamosios analizės pagrįstam pelnui apskaičiuoti. Šiems ekonomikos sektoriams būdingas didesnis kapitalo intensyvumas, todėl kapitalo išlaidoms padengti reikalinga didesnė pardavimo grąža. Priešingai, iš šių skaičių matyti, kad Deloitte II ekspertizėje imtas pagrįsto pelno lyginamasis rodiklis veikiau atitinka vidutinę pardavimo grąžą to ekonomikos sektoriaus, kuriam būdingas kapitalo, o ne darbo intensyvumas.
d) Išvados
(399)
Komisija turi atmesti Vokietijos argumentą, kad pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, nepakako nurodytiems įsipareigojimams, susijusiems su konkurencijos požiūriu neįprastomis socialinėmis išlaidomis, finansuoti. Vokietijos argumento negalima pagrįsti nei Vokietijos pateikta ekspertize, nei 2009 m. RPIS.
(400)
Priešingai, 2002, 2007 ir 2011 m. sprendimai dėl didžiausių kainų aiškiai rodo, kad Pašto reguliavimo institucija visada patvirtindavo nurodytų įsipareigojimų kompensavimą iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos.
VII.3.5. Su vidaus rinka nesuderinamos pagalbos panaikinimas nuo 2003 m. sausio 1 d.
(401)
Jei Komisija nustato, kad pagalba nesuderinama su vidaus rinka, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką ji turi teisę priimti sprendimą, kad valstybė tą pagalbą panaikintų arba pertvarkytų (100). Pagal Teisingumo Teismo praktiką tokiu įpareigojimu siekiama atkurti buvusią padėtį (101). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad šis tikslas laikomas pasiektu tada, kai pagalbos gavėjas neteisėtą pagalbą grąžina ir taip praranda pranašumą, turėtą rinkoje konkurentų atžvilgiu, ir atkuriama prieš pagalbos suteikimą buvusi padėtis (102).
(402)
Pagal šią Teismo praktiką Reglamento (EB) Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė turi imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų išieškota iš gavėjo […]. Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui“.
(403)
Komisija taip pat konstatuoja, kad 2007 m. sprendimas išplėsti procedūrą ir 2011 m. sprendimas išplėsti procedūrą susiję su 1990-2007 m. laikotarpiu. Tačiau pensijų subsidija yra nuolatinė pagalbos schema, taikoma ir po 2007 m. Vadinasi, įsipareigojimų kompensavimas iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, 2007 m. irgi nebuvo nutrauktas. Atitinkamai 2012 m. sausio 2 d. Vokietijos pranešime nurodomi duomenys apie pensijų subsidiją ir, įskaitant 2010 m., gautas reguliuojamas pajamas. Todėl Komisija daro išvadą, kad pensijų subsidijos dalies, kuri nesuderinama su vidaus rinka, išieškojimas turi būti taikomas ne iki 2007 m., o iki šio sprendimo paskelbimo datos.
(404)
Kalbant apie pagalbos elemento skaičiavimą, kuris Deutsche Post jau pateiktas, reikia pabrėžti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką nė pagal vieną ES teisės nuostatą iš Komisijos nereikalaujama, kad ji, nurodydama išieškoti su vidaus rinka nesuderinama laikomą pagalbą, apskaičiuotų tikslią grąžintinos pagalbos sumą. Pakanka, kad Komisijos sprendime būtų nurodyti duomenys, pagal kuriuos šalis, kuriai tas sprendimas skirtas, be didesnių sunkumų pati galėtų apskaičiuoti šią sumą (103).
(405)
Su vidaus rinka nesuderinama pagalba turi būti apskaičiuojama pagal 8 lentelėje nurodytą formulę remiantis įmokos tarifu pagal RPIS ir lyginamuoju tarifu (žr. priede ir 7 lentelėje pateiktą apibrėžtį) bei remiantis valstybės tarnautojų bendrąja alga (žr. 6 lentelėje pateiktą apibrėžtį). Už kiekvienais metais neteisėtai suteiktą pagalbą turėtų būti imamos palūkanos iki tol, kol pagalba bus grąžinta. Palūkanos turėtų būti apskaičiuojamos pagal 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 794/2004, įgyvendinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 659/1999, nustatantį išsamias EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (104), V skyrių.
(406)
Priede pateikti skaičiavimai, kuriais nustatyta 2003-2010 m. suteikta neteisėta pagalba (be palūkanų), grindžiami prielaida, kad valstybės tarnautojai lygiomis dalimis dirbo paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, ir paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, sektoriuose. Iš turimų duomenų negalima nustatyti tikslaus valstybės tarnautojų, dirbusių paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, ir paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, sektoriuose, skaičiaus. Todėl remiamasi prielaida, kad pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, ir paslaugas, kurių kainos nereguliuojamos, dalys yra patikimas pirmasis priartėjimo prie algų išlaidų padalijimo dydis.
(407)
Todėl remiantis tikslesniais duomenimis skaičiavimai gali būti tikslesni ir rezultatai gali pasikeisti. Vokietija neseniai pateikė naujus duomenis dėl valstybės tarnautojų, 1995-2007 m. dirbusių paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, sektoriuje, algų sumos. Iš šių duomenų matyti, kad valstybės tarnautojų algų sumą apytikriai reikėtų apskaičiuoti padalijant pagal RPIS nurodytas Deutsche Post dėl darbuotojų patirtas išlaidas. Taikant šį metodą galėtų būti gaunama mažesnė valstybės tarnautojų algų suma, palyginti su apytikriais skaičiavimais remiantis padalijimu pagal pajamų dalis. 2012 m. sausio 2 d. ir sausio 19 d. Vokietija pateikė pastabas, iš kurių matyti, kad santykinis įsipareigojimų padalijimas paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, viduje ir tarp paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, ir paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, bent jau kalbant apie 2011 m. sprendimą dėl didžiausių kainų, buvo pakeistas. Akivaizdu, kad pagal šiuos duomenis nuo 2008 m. dalis įsipareigojimų turėtų būti priskiriama paslaugoms, kurių kainos nereguliuojamos. Vykdant šį sprendimą tiksli neteisėtos pagalbos suma bus apskaičiuojama kartu su Vokietija atsižvelgiant į šiuos svarstymus.
(408)
Nepaisant visų pastangų Komisija negalėjo tiksliai apskaičiuoti 1995-2002 m. neteisėtai suteiktos valstybės pagalbos. Panašu, kad šiame sprendime neįmanoma nurodyti ir apskaičiavimo parametrų, kurie būtų tokie tikslūs, kad valstybė narė sprendimo vykdymo metu (viena ar bendradarbiaudama su Komisija) galėtų atlikti galutinius skaičiavimus. Esant tokioms ypatingoms aplinkybėms pagal Reglamento (EB) Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalį išieškojimui prieštarautų valstybės narės gynybos teisės ir teisinio tikrumo principas, nes pagal šią nuostatą „Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui“.
(409)
Todėl pagalbos išieškojimas turėtų būti taikomas nuo 2003 m. sausio 1 d. iki to momento, kai nebeliks sąlyginio pranašumo, susijusio su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos.
(410)
Nuo šio sprendimo paskelbimo momento reikia užtikrinti, kad su algomis susijusių socialinio draudimo įmokų, kurias Deutsche Post moka savo valstybės tarnautojams, lygis nebūtų mažesnis už konkurentų privatiems darbuotojams mokamų įmokų lygį. Lyginant reikia atsižvelgti į bet kokią kompensaciją, kurią Deutsche Post gauna pagal kainų reguliavimo procedūrą pagal Pašto įstatymo 20 straipsnį.
VIII. VALSTYBĖS KOMPENSACINIŲ IŠMOKŲ VERTINIMAS PAGALBOS TEISĖS POŽIŪRIU
VIII.1. Pagalbos buvimas pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį
(411)
Pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį „valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su vidaus rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai“. Norėdama nuspręsti, ar priemonė yra valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, Komisija turi išnagrinėti, ar tenkinami šie kriterijai: priemonė priskirtina valstybei ir jai naudojami valstybiniai ištekliai; tam tikroms įmonėms ar sektoriams suteikiamas pranašumas, kuris iškreipia konkurenciją; priemonė daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.
(412)
Valstybės kompensacinės išmokos yra valstybiniai ištekliai, nes jos teiktos pagal 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 37 ir 40 straipsnius ir 1994 m. Pašto reorganizavimo įstatymo 2 straipsnį ir finansuotos iš valstybinės įmonės TELEKOM lėšų.
VIII.1.1. Dėl valstybės kompensacinių išmokų įgytas finansinis pranašumas
VIII.1.1.1. Vokietijos argumentas, kad pervestinos sumos laikytinos specialiuoju įsipareigojimu.
(413)
Vokietija argumentuoja, kad valstybės kompensacinėmis išmokomis tik kompensuotos pervestinos sumos, kurios buvo išlaidos, kurių privatūs konkurentai įprastai nebūtų turėję finansuoti. Vokietijos nuomone, valstybės kompensacinės išmokos yra sui generis mokestis, kurio negalima laikyti nei mokesčiais, nei dividendais.
(414)
Deutsche Post turėjo mokėti pervestinas sumas, kurios sudarė 6,6-10 % 1924-1995 m. apyvartos. KPMG ekspertizėje teigiama, kad Federalinis konstitucinis teismas savo 1984 m. kovo 22 d. sprendime pervestinų sumų teisinio pobūdžio galutinai nenustatė, tačiau jas priskyrė prie „valstybės veiklos pajamų“. Pervestinos sumos taip pat laikytos „paslaugos išlaidomis“, kurias Deutsche Post turėjo mokėti už savo paslaugų teikimą.
(415)
Nors Federalinis konstitucinis teismas tiksliai neapibrėžė, kokiu mastu pervestinos sumos laikytinos mokesčiais arba dividendais, tačiau aišku, kad jos yra įplaukos į valstybės biudžetą.
(416)
Pirma, anksčiau daug valstybių narių pajamas iš pašto ir telekomunikacijų monopolio laikė įplaukų į valstybės biudžetą šaltiniu. Kadangi BUNDESPOST ir jos pirmtakėms, kaip valstybinėms įmonėms, iki 1995 m. nebuvo taikoma bendroji mokesčių prievolė, buvo įvestas sui generis mokestis, kad valstybė gautų įplaukų ir iš šių sektorių. Be to, ir ekonominiu požiūriu buvo tikslinga šiems monopoliams taikyti specialų mokestį, nes naudotojai buvo pasiruošę mokėti didesnį atlygį labai neapribodami naudojimosi paslaugomis, taigi buvo galima gauti didelių įplaukų į valstybės biudžetą.
(417)
Antra, Deutsche Post, priešingai negu privačios įmonės, neturėjo mokėti nei tiesioginių ar netiesioginių mokesčių, nei dividendų už suteiktą nuosavą kapitalą. Todėl pervestinos sumos buvo vienintelė galimybė valstybei, ar kaip mokesčių institucijai, ar kaip akcininkei, iš Deutsche Post gauti įplaukų į biudžetą. Ar pervestinos sumos tiksliai atitinka tam tikrų mokesčių arba dividendų sistemų apibrėžtį, šiuo atveju nesvarbu. Bet kokiu atveju pervestinos sumos buvo išmokos, kurias Deutsche Post turėjo mokėti nuo 1924 m. ir kurios buvo įplaukos į valstybės biudžetą.
(418)
Baigiant galima konstatuoti, kad prievolė mokėti pervestinas sumas buvo suderinama su viešuoju tikslu iš valstybinio monopolio gauti įplaukų į valstybės biudžetą, nesvarbu, ar mokesčių, ar dividendų forma. Taigi pervestinos sumos buvo įprastos išlaidos, kurias Deutsche Post turėjo finansuoti iš savo lėšų.
VIII.1.1.2. Vokietijos argumentas, kad valstybės kompensacinės išmokos suderinamos su privataus investuotojo elgesiu.
(419)
Vokietija argumentuoja, kad suteikdama valstybės kompensacines išmokas iš dalies elgėsi kaip privatus investuotojas, nes išmokomis buvo finansuojamos pelningos investicijos į Deutsche Post tinklą.
(420)
Tačiau, kadangi valstybės kompensacinių išmokų pagrindas buvo ne investiciniai planai, o susikaupę nuostoliai, akivaizdu, kad tokios investavimo strategijos nebūtų laikęsis joks privatus investuotojas.
(421)
Taigi dėl valstybės kompensacinių išmokų Deutsche Post įgijo finansinį pranašumą.
VIII.1.1.3. Vokietijos argumentas, kad valstybės kompensacinės išmokos yra dėl universaliųjų paslaugų prievolės patirtų grynųjų išlaidų kompensacija.
(422)
Vokietija argumentuoja, kad valstybės kompensacinės išmokos nėra valstybės pagalba, nes jomis buvo kompensuojamos dėl universaliųjų paslaugų prievolės patirtos grynosios išlaidos.
(423)
Teisingumo Teismas sprendime byloje Altmark (105) konstatavo, kad kompensacija už viešosios paslaugos įpareigojimų vykdymą nėra valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnį, jei tenkinamos toliau nurodytos keturios sąlygos. Pirma, įmonė gavėja privalo faktiškai būti įpareigota vykdyti viešosios paslaugos įpareigojimus, o šie įpareigojimai turi būti aiškiai apibrėžti. Antra, kriterijai, kuriais remiantis apskaičiuojama kompensacija, turi būti iš anksto objektyviai ir skaidriai nustatyti. Trečia, kompensacija negali viršyti to, kas būtina, siekiant padengti visas ar dalį išlaidų, kurios patiriamos vykdant viešosios paslaugos įpareigojimus, atsižvelgiant į gautas atitinkamas įplaukas ir pagrįstą su šių įsipareigojimų vykdymu susijusį pelną. Ketvirta, kai įmonė, vykdanti viešosios paslaugos įpareigojimus, kiekvienu konkrečiu atveju nėra pasirinkta vadovaujantis viešųjų pirkimų procedūra, kuri leistų pasirinkti paraišką pateikusią organizaciją, galinčią teikti šias paslaugas mažiausiomis visuomenei išlaidomis, reikalingos kompensacijos dydis turi būti nustatytas remiantis išlaidų, kurių, vykdydama šias pareigas, būtų patyrusi gerai valdoma ir turinti pakankamai transporto priemonių tipinė įmonė, analize.
(424)
Kadangi Deutsche Post nėra pasirinkta vadovaujantis viešųjų pirkimų procedūra ir Vokietija neįrodė, kad ji yra gerai valdoma įmonė, ketvirta sprendime Altmark nurodyta sąlyga netenkinama.
VIII.1.2. Išvados dėl pagalbos buvimo
(425)
Valstybės kompensacinės išmokos suteiktos iš valstybinių išteklių ir jomis sumažinta Deutsche Post išlaidų, kurias įprastai turi mokėti privačios įmonės, našta. Vokietija negalėjo įrodyti, kad valstybės kompensacinės išmokos tenkina sprendime Altmark nurodytus kriterijus ir todėl jos nelaikytinos valstybės pagalba.
(426)
Dėl VII.1.2 skirsnyje paaiškintų priežasčių valstybės kompensacinės išmokos gali iškreipti konkurenciją ir daryti įtaką prekybai.
(427)
Todėl Komisija daro išvadą, kad valstybės kompensacinės išmokos yra pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
VIII.2. Teisinis esamos pagalbos vertinimas pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį
(428)
Valstybės kompensacinės išmokos suteiktos pagal 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 37 straipsnio 2 ir 3 dalis, todėl yra nauja pagalbos priemonė.
VIII.3. Teisinis pagalbos suderinamumo su vidaus rinka vertinimas pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį
(429)
SESV 106 straipsnio 2 dalyje sakoma, kad įmonėms, kurioms yra patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, arba pajamų gaunančioms monopolinėms įmonėms taikomos šios Sutarties taisyklės, ypač konkurencijos taisyklės. Tačiau Sutartyje numatyta Sutarties nuostatų taikymo išimtis tuo atveju, jei tenkinamos tam tikros toliau nurodytos sąlygos. Pirma, valstybė įmonei turi oficialiai patikėti vykdyti tam tikrą užduotį. Antra, ši užduotis turi būti susijusi su bendros ekonominės svarbos paslauga. Trečia, išimtis dėl patikėtos užduoties vykdymo turi būti reikalinga ir proporcinga atsižvelgiant į tikslą. Ir pagaliau prekybos plėtojimui neturi būti daroma tokio poveikio, kuris prieštarautų ES interesams.
(430)
1996 m. komunikate (106) ir 2001 m. komunikate (107) bei 2005 m. Bendrijos bendrosiose nuostatose Komisija paaiškino, kaip reikia taikyti reikalingumo ir proporcingumo kriterijus atsižvelgiant į išimtį pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį. Nuostatos dėl šių kriterijų reikšmės ir aprėpties, kurias anksčiau nuosekliai taikė Teisingumo Teismas, Bendrasis Teismas ir Komisija, paskutinį kartą kodifikuotos 2005 m. Bendrijos bendrųjų nuostatų 2.4 skirsnyje.
(431)
Pagal 2005 m. Bendrijos bendrųjų nuostatų 2.4 skirsnį dėl suteiktos kompensacijos reikalingumo ir proporcingumo reikia atsižvelgti į šiuos principus:
1)
kompensacijos suma negali viršyti sumos, kurios reikia padengti sąnaudoms, susidariusioms vykdant viešosios paslaugos įsipareigojimus, atsižvelgiant į atitinkamas pajamas ir pagrįstą pelną, gautus vykdant šiuos įsipareigojimus;
2)
kompensacijos suma apima ir visą valstybės arba iš valstybinių išteklių bet kokia forma suteiktą pagalbą, neatsižvelgiant į tai, kaip ji kvalifikuojama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį;
3)
kompensacija turi iš tiesų būti naudojama atitinkamų bendros ekonominės svarbos paslaugų teikimui. Kompensacija už viešąją paslaugą, kuri skirta bendros ekonominės svarbos paslaugos teikimui, bet iš tikro panaudota veiklai kitoje rinkoje, nėra pateisinama, ir todėl laikoma nesuderinama valstybės pagalba.
(432)
Komisija savo sprendimų priėmimo praktikoje valstybės kompensacines išmokas už universaliųjų paslaugų išlaidas laikė su vidaus rinka suderinama pagalba (arba jų nelaikė pagalba), jei valstybės kompensacinės išmokos buvo mažesnės už teikiant universaliąsias paslaugas patirtas grynąsias išlaidas (108).
VIII.3.1. Patikėjimas teikti bendros ekonominės svarbos paslaugą
(433)
Viena po kitos priimtose pašto direktyvose ir Teisingumo Teismo praktikoje (109) pašto paslaugų teikimas visoje šalyje visada buvo laikomas bendros ekonominės svarbos paslauga.
(434)
Vienas po kito priimtais pašto įstatymais Deutsche Post buvo patikėta iki 2007 m. gruodžio 31 d. teikti universaliąsias pašto paslaugas.
VIII.3.2. Valstybės kompensacinių išmokų reikalingumas ir proporcingumas
(435)
Vokietija laikosi nuomonės, kad valstybės kompensacinės išmokos yra proporcinga kompensacija, nes pagal 2009 m. RPIS 1990-1995 m. jos buvo gerokai mažesnės už vykdant universaliųjų paslaugų prievolę patirtas grynąsias išlaidas. Vokietijos tvirtinimu, iš 2009 m. RPIS matyti, kad 1995 m., nepaisant valstybės kompensacinių išmokų, kompensacijos Deutsche Post nepriemoka siekė […] mlrd. EUR (atnaujinta 1995 m. vertė), skaičiuojant nuo 1990-1995 m. vykdant universaliųjų paslaugų prievolę patirtų sukauptų grynųjų išlaidų.
(436)
Pakoregavus išlaidų priskyrimą ir išlaidų vertinimą 2009 m. RPIS, WIK ekspertizėje daroma išvada, kad valstybės kompensacinėmis išmokomis per 1990-1995 m. laikotarpį dėl universaliųjų paslaugų prievolės vykdymo patirtos sukauptos grynosios išlaidos buvo kompensuotos.
(437)
Iš WIK skaičiavimų matyti, kad 1995 m. kompensacija sukauptas grynąsias išlaidas viršijo [0-20] mln. EUR. Tačiau Komisija pripažįsta, kad šių kelerių metų išlaidų skaičiavimo duomenys netikslūs. Be to, WIK ekspertizėje pripažintos tik pervestinos sumos kaip kapitalo išlaidos ir neatsižvelgta į kitą pagrįstą pelną.
(438)
Dėl abiejų šių priežasčių Komisija konstatuoja, kad WIK ekspertizė negali būti pagrindas Vokietijos argumentui, kad valstybės kompensacinės išmokos buvo tinkama Deutsche Post dėl universaliųjų paslaugų patirtų išlaidų kompensacija, atmesti.
10 lentelė
Sukauptų grynųjų išlaidų, patirtų vykdant universaliųjų paslaugų prievolę, ir valstybės kompensacinių išmokų apskaičiavimas (atnaujintos 1995 m. vertės)
2009 m. RPIS
WIK ekspertizė
Sukauptos grynosios išlaidos
- […] mln. EUR
- […] mln. EUR
Valstybės kompensacinės išmokos
+6,707 mlrd. EUR
+6,707 mlrd. EUR
Kompensacijos permoka ar nepriemoka
- […] mln. EUR
+ [0-20] mln. EUR
(439)
Taigi valstybės kompensacinės išmokos yra pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį su vidaus rinka suderinama pagalba, nes neviršijo grynųjų išlaidų, kurias Deutsche Post patyrė vykdydama universaliųjų paslaugų prievolę.
IX. PRIEŠ 1995 M. IŠLEISTŲ SKOLOS VERTYBINIŲ POPIERIŲ VALSTYBĖS GARANTIJA YRA ESAMA PAGALBA PAGAL SESV 108 STRAIPSNIO 3 DALĮ
(440)
Komisija pažymi, kad taisyklės dėl skolos vertybinių popierių valstybės garantijos nustatytos 1953 m. tų pačių metų Pašto administravimo įstatymo 22 straipsnio 4 dalimi. Kai 1953 m. Pašto administravimo įstatymas buvo pakeistas 1989 m. Pašto organizavimo įstatymu, ši nepakitusi nuostata buvo perkelta į 1989 m. Pašto organizavimo įstatymo 40 straipsnį.
(441)
Kadangi skolos vertybinių popierių valstybės garantija nustatyta 1953 m., taigi prieš įsigaliojant EEB sutarčiai 1958 m., ji yra esama pagalba pagal Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999 1 straipsnio b dalies i punktą.
(442)
1995 m. Pašto reorganizavimo įstatymo 2 straipsnio 4 dalimi ši esama pagalba buvo nutraukta. Tai, kad valstybė ir toliau prisiėmė skolos vertybinių popierių, kurie buvo išleisti prieš Deutsche Post privatizavimą, garantiją, nėra nauja pagalba, nes pranašumą Deutsche Post įgijo tuo metu, kai jie buvo išleisti.
X. IŠVADOS
(443)
Komisija konstatuoja, kad pensijų subsidija ir valstybės kompensacinės išmokos yra pagalbos priemonės pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, nes jomis sumažinta Deutsche Post našta, susijusi su išlaidomis, kurias įmonės įprastai turi padengti pačios.
(444)
Komisija taip pat konstatuoja, kad Vokietija pensijų subsidijos ir valstybės kompensacinių išmokų priemones suteikė neteisėtai pažeisdama SESV 108 straipsnio 2 dalį. Skolos vertybinių popierių, kuriuos Deutsche Post išleido prieš privatizavimą, valstybės garantija yra esama pagalba, kuri buvo panaikinta 1995 m.
(445)
Pensijų subsidija yra nesuderinama su vidaus rinka pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą tuo požiūriu, kad dėl jos, atsižvelgiant į Pašto reguliavimo institucijos patvirtintą įsipareigojimų finansavimą iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, atsiranda sąlyginis pranašumas, susijęs su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos. Vokietija neproporcingai sumažino Deutsche Post AG socialinių įmokų naštą, nes pensijų naštos mažinimo priemonėmis ne tik buvo suteikta pensijų subsidija, bet ir leista Deutsche Post AG socialinių išlaidų, susijusių su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos, dalį, kurią Deutsche Post AG, kaip ir privatūs konkurentai, būtų turėjusi finansuoti pati, perkelti paslaugų, kurių kainos reguliuojamos, naudotojams.
(446)
Rezultatas tas, kad Deutsche Post AG dėl pensijų naštos mažinimo priemonių, palyginti su privačiais konkurentais, įgyja pranašumą, nes su socialinėmis įmokomis susiję įsipareigojimai, kuriuos Deutsche Post AG turėjo finansuoti paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, atveju, yra mažesni, negu įstatymais nustatytos išlaidos, kurias priverstinai patiria privatūs konkurentai.
(447)
Atitinkamai su vidaus rinka nesuderinama pagalba turėtų būti apskaičiuojama kaip lyginamojo tarifo, kuriuo Deutsche Post AG socialinės įmokos, susijusios su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos, suvienodinamos su atitinkamomis konkurentų įmokomis, ir įmokos tarifo pagal RPIS, kurį Deutsche Post AG iš tikrųjų turėjo finansuoti paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, atveju, skirtumas, dauginamas iš valstybės tarnautojų, dirbusių paslaugų, kurių kainos nereguliuojamos, sektoriuje, bendrųjų algų. Visų pirma su vidaus rinka nesuderinama pagalba turėjo būti apskaičiuojama pagal 8 lentelėje nurodytą formulę remiantis 7 lentelėje ir priede pateiktomis įmokos tarifo pagal RPIS ir lyginamojo tarifo pagal RPIS apibrėžtimis bei 6 lentelėje pateikta valstybės tarnautojų bendrosios algos apibrėžtimi.
(448)
Su vidaus rinka nesuderinama pagalba, teikta Deutsche Post nuo 2003 m. sausio 1 d., turėtų būti išieškota nuo nurodytos datos iki to momento, kai sąlyginio pranašumo nebebus. Vokietija taip pat turėtų imtis visų reikiamų priemonių pensijų išlaidų naštos mažinimo mechanizmą, grindžiamą pensijų subsidija ir atlygio reguliavimu, pakeisti taip, kad nebeliktų sąlyginio pranašumo.
(449)
Komisija konstatuoja, kad valstybės kompensacinės išmokos yra pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį su vidaus rinka suderinama pagalba, nes jomis buvo kompensuojamos sukauptos grynosios išlaidos, kurias Deutsche Post patyrė vykdydama universaliųjų paslaugų prievolę,
PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
1 straipsnis
1. Deutsche Post AG suteikta pensijų subsidija yra valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Ją Vokietija suteikė neteisėtai pažeisdama SESV 108 straipsnio 3 dalį.
2. Pensijų subsidija nesuderinama su vidaus rinka tuo požiūriu, kad Vokietija neproporcingai prisidėjo prie į pensiją išėjusių Deutsche Post AG valstybės tarnautojų pensijų finansavimo.
2 straipsnis
Valstybės kompensacinės išmokos, kurios yra pagalba Deutsche Post AG pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį ir kurias Vokietija suteikė neteisėtai pažeisdama SESV 108 straipsnio 3 dalį, yra suderinamos su vidaus rinka.
3 straipsnis
Valstybės garantija yra esama pagalba Deutsche Post AG pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį ir 108 straipsnio 3 dalį.
4 straipsnis
1. Vokietija iš Deutsche Post AG išieško 1 straipsnyje nurodytą su vidaus rinka nesuderinamą pagalbą, kurią ji teikė ar teikia Deutsche Post AG nuo 2003 m. sausio 1 d. iki to momento, kai sąlyginis pranašumas bus visiškai panaikintas.
2. Pagal 1 dalį išieškoma suma apima palūkanas, apskaičiuojamas nuo to momento, kai pagalba buvo suteikta gavėjui, iki jos faktinio grąžinimo.
3. Palūkanos apskaičiuojamos pagal Reglamento (EB) Nr. 794/2004 V skyrių ir pagal Komisijos reglamentą (EB) Nr. 271/2008 (110), iš dalies keičiantį Reglamentą (EB) Nr. 794/2004. Palūkanų norma taikoma pagrindinei sumai ir susikaupusioms palūkanoms.
4. Vokietija nuo šio sprendimo paskelbimo datos užtikrina, kad Deutsche Post AG, atsižvelgiant į Pašto reguliavimo institucijos patvirtintą įsipareigojimų finansavimą iš pajamų, gautų teikiant paslaugas, kurių kainos reguliuojamos, neįgytų sąlyginio pranašumo, susijusio su paslaugomis, kurių kainos nereguliuojamos.
5 straipsnis
1. 1 dalyje nurodyta pagalba išieškoma nedelsiant ir faktiškai, kaip nustatyta 4 straipsnyje.
2. Vokietija užtikrina, kad šis sprendimas būtų įvykdytas per keturis mėnesius nuo jo paskelbimo.
6 straipsnis
1. Vokietija per du mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo Komisijai pateikia tokią informaciją:
a)
iš Deutsche Post AG išieškotiną bendrą sumą (pagrindinė išieškoma suma ir palūkanos);
b)
išsamų priemonių, kurių imtasi ar ketinama imtis šiam sprendimui įvykdyti, apibūdinimą;
c)
dokumentus, iš kurių matyti, kad Deutsche Post AG duotas nurodymas grąžinti su vidaus rinka nesuderinamą pagalbą.
2. Vokietija Komisiją reguliariai informuoja apie priemonių, kurių ji ėmėsi šiam sprendimui įvykdyti, eigą, kol 1 straipsnyje nurodyta su vidaus rinka nesuderinama pagalba bus faktiškai grąžinta. Komisijos prašymu Vokietija nedelsdama pateikia informaciją apie priemones, kurių ėmėsi ar ketina imtis šiam sprendimui įvykdyti. Taip pat ji pateikia išsamius duomenis apie Deutsche Post AG jau grąžintas pagalbos sumas ir palūkanas.
7 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Vokietijos Federacinei Respublikai.
Priimta Briuselyje 2012 m. sausio 25 d.