ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 23. února 2011
o státních podporách C 38/B/04 (ex NN 58/04) a C 13/06 (ex N 587/05), které Itálie poskytla ve prospěch společností Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA a Syndial SpA
(oznámeno pod číslem K(2011) 956)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/746/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské Unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními, (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
1.1 Věc C 38/B/04
(1)
Dopisem ze dne 4. prosince 2003 upozornila právní kancelář, která zastupuje stěžovatele, Komisi na řadu článků zveřejněných v italském tisku o úmyslu italské vlády uplatnit zvýhodněné sazby za elektrickou energii ve prospěch některých podniků usazených na Sardinii.
(2)
Tyto sazby byly zavedeny článkem 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 (dále jen „nařízení z roku 2004“). Toto nařízení mělo dva různé účinky: a) zavedlo nové zvýhodněné sazby za elektrickou energii pro společnosti Portovesme Srl, ILA Spa a Eurallumina Spa a b) prodloužilo platnost zvýhodněné sazby, které již využívala společnost Alcoa Trasformazioni (výrobce surového hliníku, dále jen: „Alcoa“).
(3)
Dopisy ze dne 22. ledna 2004 a ze dne 19. března 2004 požádala Komise o vysvětlení k těmto opatřením. Itálie odpověděla dopisy ze dne 9. února 2004 a ze dne 9. června 2004. Dopisem ze dne 20. září 2004 zaslala Itálie doplňující informace.
(4)
Dopisem ze dne 16. listopadu 2004 informovala Komise Itálii o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU ve věci dotčené podpory.
(5)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(6)
Itálie zaslala připomínky dopisy ze dne 4. února 2005 a ze dne 11. února 2005.
(7)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně tří příjemců opatření a jednoho konkurenta společnosti Portovesme. Dopisem ze dne 22. března 2005 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 20. září 2005.
(8)
Dne 29. října 2008 byla věc C38/04 rozdělena na část A, která se týká opatření ve prospěch společnosti Alcoa, a na část B, která se týká společností Portovesme, ILA a Eurallumina.
(9)
Dne 19. listopadu 2009 přijala Komise konečné záporné rozhodnutí s navrácením podpory vůči společnosti Alcoa (3).
1.2 Věc C 13/06
(10)
Podle čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005 o naléhavých opatřeních v rámci akčního plánu pro hospodářský, sociální a územní rozvoj (dále jen: „zákon č. 80/2005“), prodloužily italské orgány platnost zvýhodněných sazeb za elektrickou energii ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina až do roku 2010 a dále prodloužily platnost výhodných sazeb ve prospěch společnosti Syndial SpA, výrobce chlóru, jehož závody se rovněž nacházejí na Sardinii.
(11)
Dopisem ze dne 22. července 2005 obdržela Komise oznámení konkurenta společnosti Syndial, po kterém následovala další dokumentace zaslaná toutéž společností dne 7. října 2005 a dne 7. prosince 2005.
(12)
Itálie oznámila opatření Komisi dopisem ze dne 23. listopadu 2005 a dopisem ze dne 28. listopadu 2005 poskytla také další informace.
(13)
Dopisem ze dne 22. prosince 2005 požádala Komise o doplňující informace, které italské orgány zaslaly dopisem ze dne 3. března 2006.
(14)
Zároveň tentýž konkurent společnosti Portovesme, který zasáhl do věci C 38/b/04, podal dopisem ze dne 20. ledna 2006 oznámení o novém opatření.
(15)
Dopisem ze dne 26. dubna 2006 informovala Komise Itálii o svém rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU v souvislosti se změnami a rozšířením zvláštního režimu sazeb zavedeného zákonem č. 80/2005.
(16)
Komise požádala Itálii o doplňující informace dopisem ze dne 22. srpna 2006, na který Itálie odpověděla dne 28. září 2006.
(17)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(18)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně příjemců, dvou konkurentů společností Portovesme a Syndial a jednoho výrobce energie z obnovitelných zdrojů. Dopisem ze dne 5. října 2006 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 1. prosince 2006.
(19)
Itálie poskytla doplňující informace dopisy ze dne 16. dubna 2007, ze dne 10. května 2007, ze dne 14. května 2007 a ze dne 22. června 2010.
1.3 Oblast působnosti tohoto rozhodnutí
(20)
Toto rozhodnutí se týká jak sazeb zavedených článkem 1 nařízení z roku 2004 ve prospěch jiných příjemců, než je společnost Alcoa (dále jen: „sazby z roku 2004“), tak sazeb zavedených čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 (dále jen: „sazby z roku 2005“) a blíže určených rozhodnutími vydanými Úřadem pro elektrickou energii a plyn (AEEG).
2. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
2.1 Sporné sazby z roku 2004
(21)
Článek 1 nařízení z roku 2004 rozšířil „režim [sazeb] uvedený v odstavci 2 nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 (dále jen: ‚nařízení Alcoa‘)na dodávky elektrické energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na ostrovním území, jež se vyznačuje neexistencí či nedostatkem připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“.
(22)
Předpokládalo se, že tento režim sazeb bude přechodný a bude ukončen „zřízením nebo posílením připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“,avšak nejpozději dne 30. června 2007.
(23)
V praxi rozšířilo nařízení z roku 2004 zvýhodněné sazby, kterých využíval již výrobce hliníku společnost Alcoa, na tři společnosti s vysokou spotřebou energie usazené na Sardinii: Portovesme, výrobce zinku, stříbra a olova (5), ILA, výrobce opracovaných výrobků z hliníku, a Eurallumina, výrobce oxidu hlinitého (6).
(24)
Po právní stránce byly sazby zavedeny na základě rozhodnutí Úřadu pro elektrickou energii a plyn (dále jen „AEEG“).
(25)
Zpočátku rozhodnutí úřadu AEEG č. 110/04 podmiňovalo poskytnutí zvýhodněných sazeb řádným provedením oznamovacího postupu. Na základě pokynů vydaných úřadem předsedy vlády, které stanovily, že znění nařízení z roku 2004 nebylo formálně oznámeno podle předpisů o státních podporách, ale bylo Komisi pouze „předloženo“ v rámci „předběžného šetření“, provedl úřad AEEG nařízení z roku 2004 rozhodnutím č. 148/04 (7).
(26)
Tento režim příjemcům umožňoval přijímat vyrovnávací platby za stejných podmínek stanovených v nařízení Alcoa. Konkrétně pro dané výrobní místo, na které se vztahoval uvedený režim sazeb, se vyrovnávací platba vypočítala jako rozdíl mezi cenou uplatňovanou dodavatelem elektřiny do daného místa a zvýhodněnou cenou stanovenou státem, vynásobený množstvím elektrické energie spotřebované daným výrobním místem. Metoda použitá pro výpočet zvýhodněné ceny (neboli „zvýhodněné sazby“) byl stanoven nařízením Mezirezortního výboru pro ceny (CIP) č. 15/1993. Cena podléhala mechanismu indexace založenému na rozdílu v nákladech na výrobu elektrické energie v Itálii (tzv. „složka Ct“). V roce 2004 se zvýhodněná cena poskytovaná příjemcům na Sardinii pohybovala v rozmezí od 26 do 35 EUR/MWh.
(27)
Správou režimu byla pověřena Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico (vyrovnávací pokladna pro odvětví elektrické energie) (8). V praxi fungoval systém sazeb takto: příjemci předávali vyrovnávací pokladně podrobné měsíční údaje o množství spotřebované elektřiny a o cenách, které platili svým dodavatelům elektrické energie. Poté dostávali z vyrovnávací pokladny platby v hotovosti vypočítané výše uvedeným způsobem (9).
(28)
Potřebné zdroje pro financování vyrovnávacích plateb byly vybírány prostřednictvím parafiskálního poplatku uplatňovaného na všechny odběratele elektrické energie (složka A4 sazby za elektrickou energii). (10)
(29)
Ačkoli se předpokládalo, že režim bude ukončen dne 30. června 2007, jeho uplatňování bylo přerušeno na pokyn úřadu AEEG krátce poté, co Komise zahájila formální vyšetřovací řízení, v listopadu 2004 (11).
(30)
Na základě údajů poskytnutých Itálií získaly společnosti Portovesme a Eurallumina dotace na elektřinu spotřebovanou od dubna do října 2004, zatímco společnost ILA získala dotaci na elektřinu spotřebovanou od dubna do září 2004. Celkové platby (v EUR) provedené vyrovnávací pokladnou těmto třem podnikům v rámci tohoto režimu jsou uvedeny níže.
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2 Sporné sazby z roku 2005
(31)
Podle čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 rozšířily italské orgány „režim sazeb uvedený v nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 […] na dodávky energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku, jakož i chlóru a alkalických hydroxidů s odvoláním na ceny uplatňované na obdobné dodávky na evropských trzích, s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na Sardinii a jsou připojena k síti vysokého napětí. Podmínkou tohoto režimu sazeb bude uzavření dlouhodobých závazků mezi příjemci, místními orgány na Sardinii a příslušnými ministerstvy.“
(32)
Zákon č. 80/2005 tedy znovu zavedl v podstatě stejný režim sazeb zavedený v roce 2004, který rozšířil režim vyhrazený společnosti Alcoa na další příjemce s vysokou spotřebou energie sídlící na Sardinii. Konkrétně se tento zákon vztahoval pouze na společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial (výrobce chloru a alkalických hydroxidů, který zvýhodněných cen dříve nevyužíval).
(33)
Je třeba uvést, že od roku 2005 již zvýhodněná cena nevycházela z historických sazeb stanovených v nařízení Alcoa z roku 1995, ale musela být nezávisle určena úřadem AEEG tak, aby odpovídala průměrným cenám energie, které platili konkurenti příjemců na evropském trhu (12). Tato cena se každoročně aktualizovala: podle čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005 „sazební podmínky podle odstavců 11 (13) a 12 se použijí s platností od 1. ledna 2005 a budou aktualizovány Úřadem pro elektrickou energii a plyn, který bude zvyšovat nominální hodnotu sazeb o čtyři procenta ročně, nebo o průměrné procento nárůstu velkoobchodních cen zaznamenaných na hlavních evropských energetických burzách, zejména v Amsterodamu a ve Frankfurtu, v případě, že by toto procento bylo vyšší.“ V rozhodnutí č. 217/05 si úřad AEEG tento systém aktualizace vyložil způsobem, který byl pro příjemce výhodnější, neboť stanovil, že meziroční zvýšení sazeb nemůže překročit 4 %.
(34)
V témže rozhodnutí stanovil úřad AEEG zvýhodněné ceny na rok 2005 použitelné pro různá odvětví takto:
Odvětví, která využívají zvýhodněných sazeb
Zvýhodněná cena
EUR/MWh
Zpracování hliníku
50
Olovo a zinek
23
Výroba hliníku
27
Výroba chloru
27
(35)
Sazby z roku 2005 stejně jako ty z roku 2004 musely být financovány prostřednictvím parafiskálního poplatku, který platili všichni koneční odběratelé elektrické energie (složka A4 standardní sazby za elektrickou energii). Řízením finančních toků režimu byla i v tomto případě pověřena vyrovnávací pokladna.
(36)
Podmínkou využívání zvýhodněných sazeb byl závazek ze strany příjemců uskutečnit výrobní investice na Sardinii na základě průmyslových plánů, které měly být předloženy regionální samosprávě. Například společnost Portovesme se zavázala investovat do nezávislé výroby elektřiny nebo se podílet na výstavbě nových elektráren.
(37)
Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 podle čl. 108 odst. 3 SFEU. Podmínkou vyplácení sazeb pro rok 2005 bylo schválení režimu Komisí. Uvedené sazby proto nebyly zavedeny.
2.3 Řízení před vnitrostátními soudy
(38)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi Spa (podniky aktivní v oblasti výroby chloru a alkalických hydroxidů, které nejsou usazeny na Sardinii) podaly ke Krajskému správnímu soudu regionu Lombardie žalobu (14) proti rozhodnutím vydaným úřadem AEEG, jimiž se provádí čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005, s tím, že tato opatření údajně vedla k protiprávnímu poskytnutí státních podpor a porušení dalších vnitrostátních předpisů (15). Dne 27. listopadu 2006 pozastavil Krajský správní soud regionu Lombardie vnitrostátní řízení v očekávání závěrů šetření týkajícího se státních podpor, které zahájila Komise věcí C 13/06.
2.4 Kumulace s předešlými neslučitelnými podporami - Deggendorf
(39)
Po zahájení řízení Itálie upřesnila, že společnost Eurallumina nevrátila neslučitelnou podporu, která byla předmětem věci C 80/01 (16) (podpora na výrobu oxidu hlinitého), ale že podle uvedené společnosti vydal autonomní region Sardinie dne 8. května 2006 příkaz k navrácení v souvislosti s tímto opatřením.
3. ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ PODLE ČL. 108 ODST. 2 SFEU
(40)
Komise rozhodla o zahájení formálního vyšetřovacího řízení z níže uvedených důvodů:
3.1 Věc C 38/B/04
(41)
Ve svém rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení (17) Komise posuzovala, zda je možné se domnívat, že sazby pro rok 2004 ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina nepředstavují státní podporu na základě argumentace, že jsou obdobné jako historická zvýhodněná sazba poskytnutá společnosti Alcoa v roce 1996, kterou Komise ve svém rozhodnutí ze dne 4. prosince 1996 (18) nepovažovala za státní podporu (dále jen: „rozhodnutí Alumix“).
(42)
V této souvislosti Komise uvedla, že nová sazba se zdá být odlišná od sazby Alumix v tom smyslu, že tato sazba byla poskytnuta přímo podnikem ENEL, italským monopolním dodavatelem elektrické energie, zatímco nová sazba předpokládá selektivní zásah státu za účelem vyrovnání rozdílu mezi tržní cenou dohodnutou příjemci se svými dodavateli energie a zvýhodněnou cenou stanovenou v roce 1996. Komise dospěla k závěru, že nařízení z roku 2004 pouze nerozšiřuje oblast působnosti stávajícího opatření, které nepředstavuje státní podporu, na nové příjemce, ale spíše zavádí nový režim ve prospěch zúčastněných tří podniků za pomoci finančního mechanismu, který je velmi odlišný od sazby Alumix.
(43)
Rozhodnutí o zahájení řízení zařadilo sazby zavedené nařízením z roku 2004 mezi provozní podpory a posuzovalo, zda může být tato podpora schválena na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře (19) (dále jen: „pokyny k regionální podpoře“), vzhledem k tomu, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise vyjádřila pochybnosti, pokud jde o možnost schválit předmětnou podporu na tomto základě, neboť se nezdálo, že by tato podpora ad hoc poskytnutá omezenému počtu podniků napomáhala regionálnímu rozvoji.
(44)
Komise vyjádřila své rozpaky, pokud jde o skutečnost, že opatření může mít za následek snížení daňové sazby použitelné na elektrickou energii. Toto snížení mělo mít svůj právní základ ve směrnici Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (20).
3.2 Věc C 13/06
(45)
Ve svém rozhodnutí ze dne 27. dubna 2006 týkajícím se zahájení formálního vyšetřovacího řízení Komise definovala režim sazeb z roku 2005 jako novou provozní podporu.
(46)
Komise posuzovala, zda může být zvýhodněná sazba schválena jako regionální provozní podpora na základě pokynů k regionální podpoře s ohledem na skutečnost, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(47)
Přes opakovaná tvrzení Itálie, že vysoké ceny elektřiny na Sardinii brání rozvoji ostrova, dospěla Komise k závěru, že Itálie nedoložila, že by ceny na Sardinii byly podstatně vyšší, a to ať v průměru, nebo zejména pro podniky s vysokou spotřebou energie (21). Komise zdůraznila, že existence nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie na Sardinii může podněcovat výrobce, aby elektrickou energii prodávali za co nejnižší možnou cenu, pouze do okamžiku, kdy jim dokončení projektů propojení energetických sítí (předpokládané na rok 2010) umožní vyvážet elektrickou energii vyrobenou na Sardinii.
(48)
Itálie také nevysvětlila, z jakého důvodu představují vyšší ceny regionální znevýhodnění, ani jak by daná sazba přispěla k regionálnímu rozvoji. Komise proto vyjádřila pochybnosti o nezbytnosti podpory.
(49)
Komise rovněž vyjádřila pochybnosti o skutečnosti, že je tato podpora ad hoc přiměřená regionálním znevýhodněním, zejména vzhledem k metodě výpočtu zvýhodněné ceny, která nijak nesouvisí s cenami uplatňovanými ve zbytku Itálie, ale vychází z průměrných cen uplatňovaných v Evropě vůči odběratelům s vysokou spotřebou energie.
(50)
Komise uvedla, že doba trvání opatření překračuje pět let (obvykle maximální doba povolená pro regionální provozní podpory) a že podpora se v reálných hodnotách postupně nesnižuje, protože zvýšení sazeb je omezeno na 4 %.
(51)
Pokud jde o období, na něž se vztahují pokyny k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013 (22), Komise uvedla, že Sardinie již není způsobilá pro regionální podpory podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, a zejména pro provozní podpory. Komise se domnívala, že ačkoli pokyny k regionální podpoře povolují přechodnou dobu dvou let na postupné zrušení stávajících provozních podpor, nezdá se vhodné umožnit zavedení nových provozních podpor na dobu několika měsíců a plánovat jejich postupné zrušení, zejména s ohledem na vyjádřené pochybnosti i na negativní vliv podpory na hospodářskou soutěž.
(52)
Závěrem vyjádřila Komise pochybnosti také o možnosti schválit zvýhodněnou sazbu pro společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial, ať už z titulu regionální podpory, či na jakémkoli jiném základě, který však Itálie neuvedla.
(53)
Konečně, pokud jde o společnost Eurallumina, Komise uvedla, že tato společnost dosud nevrátila protiprávní a neslučitelnou státní podporu (23), a že tedy na základě věci Deggendorf (24) není způsobilá pro žádné nové opatření podpory.
4. PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
4.1 Věc C 38/B/04
(54)
Výzva Komise k podání připomínek k rozhodnutí z roku 2004 o zahájení důkladného formálního vyšetřovacího řízení vyvolala reakce ze strany původního stěžovatele, některých příjemců (Portovesme, Eurallumina a Alcoa) a jiných zúčastněných stran. V předmětném případě jsou shrnuty pouze připomínky, které se týkají zvýhodněné sazby ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina. Zejména nebyly zahrnuty připomínky formulované společností Alcoa, neboť ty byly vyčerpávajícím způsobem projednány v konečném rozhodnutí týkajícím se konkrétně uvedené společnosti (25).
4.1.1 Připomínky podané společností Portovesme
(55)
Podle společnosti Portovesme je účelem zvýhodněné sazby kompenzovat selhání trhu, a zejména neschopnost nedávno liberalizovaného trhu s elektřinou na Sardinii poskytnout konkurenceschopné ceny z důvodu velké tržní síly zavedených provozovatelů. Společnost Portovesme tvrdí, že společnosti ENEL e Endesa (jejichž zařízení na výrobu elektrické energie na Sardinii byla následně převedena na společnost E.ON) představují duopol a udržují ceny elektrické energie na Sardinii uměle na úrovni průměrných italských cen, ačkoli ceny na Sardinii by měly být ve skutečnosti značně nižší, zejména pro větší odběratele elektřiny, vzhledem k nadměrné kapacitě výroby elektřiny, která by měla výrobce nutit elektrickou energii prodávat za konkurenční ceny.
(56)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena, které využívá, odpovídá ceně, které by společnost dosáhla za běžných tržních podmínek, tj. kdyby trh s elektrickou energií fungoval správně.
(57)
Podle uvedené společnosti vyrovnávací platby získávané od vyrovnávací pokladny (ve výši 37 EUR/MWh) uvádějí do souladu cenu elektřiny, kterou platí společnost Portovesme, s cenami, které platí její hlavní konkurenti, a nenarušují hospodářskou soutěž, protože všichni výrobci zinku v EU platí stejné ceny a opatření pouze kompenzuje konkurenční znevýhodnění, které společnost pociťuje z důvodu strukturálních problémů Sardinie (včetně absence zemního plynu).
(58)
Podle vyjádření společnosti Portovesme jsou kovy jako zinek, hliník a olovo komoditami, jejichž světová referenční cena je stanovována na londýnské burze kovů. Místní rozdíly ve výrobních nákladech nevedou k rozdílným cenám na světové úrovni. Zejména výroba zinku společnosti Portovesme je tak nepatrná (méně než 1 % světové výroby), že nemůže ovlivňovat světové ceny.
(59)
Bez zvýhodněné sazby by byla společnost Portovesme nucena své vlastní zařízení uzavřít. Toto uzavření by však nebylo ve prospěch ostatních výrobců zinku v Unii, protože ti by nebyli schopni navýšit vlastní výrobu a přebytek poptávky by byl překlenut vývozem ze třetích zemí. Portovesme uzavírá tvrzením, že zvýhodněná sazba neovlivňuje hospodářskou soutěž a obchod v Unii.
(60)
Navíc podle společnosti Portovesme vyrovnávací platby poskytované vyrovnávací pokladnou nezahrnují žádný převod státních prostředků, protože vyrovnávací pokladna pouze přerozděluje soukromé fondy pocházející od konečných odběratelů.
(61)
Společnost Portovesme uvádí, že odběr elektřiny energeticky náročnými odvětvími je důležitý, aby byla zajištěna bezpečnost a plynulost dodávek na Sardinii a aby se zamezilo neefektivní výrobě elektrické energie, která by pro konečné odběratele znamenala vyšší náklady.
(62)
Konečně tato společnost zdůrazňuje, že kdyby byla nucena uzavřít své vlastní zařízení, mělo by to vážný dopad na regionální výrobní síť, neboť by došlo ke ztrátě 790 přímých a 500 nepřímých pracovních míst.
4.1.2 Připomínky podané společností Eurallumina
(63)
Společnost Eurallumina upřesnila, že náklady na výrobu oxidu hlinitého v Evropě jsou vyšší než v jiných regionech světa, zejména z důvodu vyšších cen elektřiny a paliv, a rovněž z důvodu nákladů na dopravu bauxitu (26). Tyto vyšší náklady nemohou být převedeny na vyšší ceny, protože cena oxidu hlinitého se určuje na londýnské burze kovů a nemohou ji určovat jednotliví výrobci. Podle uvedené společnosti pociťuje tedy evropská výroba oxidu hlinitého vůči zbytku světa konkurenční znevýhodnění.
(64)
Kromě obecných problémů, které postihují evropské rafinérie oxidu hlinitého, poukazuje společnost Eurallumina také na konkrétní problémy Sardinie, které místním podnikům brání využívat výhod liberalizace trhu s elektrickou energií, zejména tržní síla zavedených provozovatelů (viz také připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Jako konkrétní znevýhodnění výroby oxidu hlinitého na Sardinii společnost Eurallumina dále uvádí absenci zemního plynu, neboť pro získání velkých množství páry nezbytných pro výrobu je nutné používat nákladnější těžký olej.
(65)
Podle společnosti Eurallumina po liberalizaci způsobila tržní síla výrobců elektřiny na Sardinii zvýšení cen elektrické energie: bez sazby by Eurallumina platila za své dodávky elektřiny 65,95 EUR/MWh oproti 44 EUR/MWh, což byla obvyklá cena před liberalizací. Sazba z roku 2004 cenu snížila na 35 EUR/MWh.
(66)
Stejně jako Portovesme také Eurallumina tvrdí, že kdyby byla nucena trh opustit, nemohla by být nahrazena jinými evropskými výrobci oxidu hlinitého, jejichž výrobní kapacity jsou již maximálně naplněny, a prázdné místo, které by Eurallumina zanechala, by zaplnil dovoz ze třetích zemí. Uzavření by vedlo ke ztrátě 400 přímých a 250 nepřímých pracovních míst (27). Jelikož je Eurallumina jediným dodavatelem oxidu hlinitého do hutě Alcoa, uzavření zařízení na výrobu oxidu hlinitého by podle ní mohlo ohrozit také životaschopnost společnosti Alcoa na Sardinii.
(67)
Eurallumina tedy tvrdí, že sazba zavedená nařízením z roku 2004 je nezbytná v očekávání rozvoje nových infrastruktur, které odstraní hlavní faktory konkurenčního znevýhodnění, které pociťuje průmysl na Sardinii.
4.1.3 Připomínky dalších třetích zúčastněných stran
(68)
Jeden z konkurentů společnosti Portovesme (tentýž, který věc oznámil Komisi) zasáhl i po zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Předložil analýzu sazby, v níž dospěl k závěru, že zvýhodněná sazba z roku 2004 představuje protiprávní státní podporu. Stěžovatel zejména uvádí, že sporný režim sazeb se zásadně liší od historické sazby Alumix poskytnuté společnosti Alcoa a nelze jej považovat za podporu. Pokud jde o případnou slučitelnost opatření, stěžovatel tvrdí, že toto opatření nemůže být schváleno ani jako regionální provozní podpora, ani jako podpora na restrukturalizaci, a mělo by tedy být prohlášeno za neslučitelné.
(69)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi (působící v odvětví výroby chloru a alkalických hydroxidů) podaly své připomínky k sazbám z roku 2004 v červenci 2005, po uplynutí měsíční lhůty pro podání připomínek k zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Navzdory zpoždění tyto společnosti žádaly, aby byly považovány za zúčastněné strany. Ve svých připomínkách uvedené společnosti dospěly k závěru, že jak sazby z roku 2004, tak sazby z roku 2005 představují protiprávní a neslučitelné státní podpory.
4.1.4 Připomínky Itálie
(70)
Itálie zdůrazňuje, že na trhu s elektrickou energií v Unii ještě nebylo zcela dosaženo hospodářské soutěže, jak uznává sama Komise ve své čtvrté Výroční zprávě o zavádění vnitřního trhu s plynem a elektřinou (28). Podniky, a zejména ty, které mají velkou spotřebu elektrické energie, si nemohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektřinu v různých členských státech za srovnatelných podmínek. Tyto obtíže nejsou spojeny s obchodní kapacitou těchto podniků, ale jsou výsledkem strukturálních nedostatků trhů s energií. Aktuální situace na trhu s energií v Unii má negativní dopad na volnou hospodářskou soutěž na trzích s výrobky odběratelů s vysokou spotřebou energie.
(71)
V Itálii navzdory liberalizaci daného odvětví existují konkrétní strukturální nedostatky, jako je například nedostatečné propojení jednotlivých částí vnitrostátních sítí a koncentrovaná struktura trhu. Za těchto okolností nepřinesla liberalizace lepší ceny pro odběratele s vysokou spotřebou energie. Problémy jsou zvláště naléhavé na Sardinii, kde je propojení omezené.
(72)
Itálie proto tvrdí, že zvláštní režim sazeb by s ohledem na profil poptávky měl být považován za odůvodněné regulační opatření, jež simuluje mechanismy, které by měly fungovat na plně konkurenčním trhu. Takovýto zásah by obnovil rovné podmínky mezi velkými průmyslovými odběrateli elektrické energie, kteří působí v různých členských státech, a odstranil zeměpisné znevýhodnění, které postihuje společnosti usazené na Sardinii. Režim by předjímal vliv očekávaný od procesu liberalizace. Podle Itálie byla obdobná opatření provedena i v dalších členských státech, v nichž odběratelé s velkou spotřebou energie využívají regulovaných sazeb za elektrickou energii.
(73)
Podle Itálie sleduje nařízení z roku 2004 další dva cíle: udržet zaměstnanost na Sardinii, koncentrovanou v hutnickém průmyslu, a zachovat dostatečnou úroveň poptávky pro odvětví výroby elektrické energie na Sardinii, které pociťuje nadměrnou kapacitu výroby.
(74)
Itálie tvrdí, že nový režim sazeb je ve skutečnosti stejný jako historická sazba Alumix, kterou Komise nepovažovala za státní podporu. Rozdíly mezi starým a novým režimem jsou způsobeny výlučně novou „strukturou sazeb“, kterou si vyžádalo vytvoření liberalizovaného trhu s elektrickou energií.
(75)
Itálie tvrdí, že režim sazeb nepředstavuje státní podporu. Pokud jde o použití státních prostředků, Itálie uvádí, že režim sazeb je srovnatelný s režimem, o kterém ve věci PreussenElektra (29) Soudní dvůr prohlásil, že nezahrnuje státní prostředky. Vyrovnávací pokladna nemůže jako „technický účetní orgán systému“ volně nakládat s prostředky, které spravuje. Skutečnost, že AEEG a ministerstvo financí mohou vykonávat určitou kontrolu nad její činností, neznamená, že stát může s předmětnými prostředky libovolně nakládat. Podle Itálie jsou tedy prostředky použité pro financování mechanismu sazeb zcela soukromé.
(76)
Itálie dále tvrdí, že sazba nemá žádný vliv na obchod uvnitř Unie a nemůže narušit hospodářskou soutěž z důvodů spojených s existencí světové ceny předmětných výrobků, které jsou komoditními výrobky (viz připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Výroba těchto kovů v EU a v Itálii navíc nenarůstala stejným tempem jako poptávka. Například v roce 2005 pokrývala domácí výroba pouze 12 % italské poptávky po hliníku, 55 % po zinku a 80 % po olovu. Výroba těchto kovů v Unii i v Itálii tedy vykazuje rostoucí schodek, zatímco stále větší podíl poptávky je uspokojován vývozy ze třetích zemí. Pokud by italský hutnický průmysl zanikl, žádný nový subjekt v Unii by nemohl kapacity zaniklé v Itálii nahradit, protože výrobní zařízení jsou již provozována na plný výkon a žádný nový subjekt ani stávající výrobce by se nepokoušel zvyšovat své kapacity, neboť si vůbec nemůže být jist, zda bude moci dlouhodobě odebírat elektrickou energii za rozumné ceny. Udržení těchto výrobních kapacit v Itálii tedy nemůže poškozovat hospodářskou soutěž. Jelikož zvýhodněná sazba není nižší než ceny elektrické energie, které v průměru platí konkurenti příjemců, nepodporuje vývoz ze Sardinie do jiných členských států.
(77)
Itálie tvrdí, že i kdyby Komise dospěla k závěru, že opatření představuje státní podporu, mohla by být sazba považována za slučitelnou s vnitřním trhem z titulu regionální provozní podpory, pro kterou je Sardinie způsobilá na základě výjimek podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(78)
Podle Itálie nedostatky trhu s elektřinou na Sardinii (koncentrace trhu, nedostatečné propojení, nadměrná kapacita výroby elektrické energie), jakož i nedostatečný přístup k infrastruktuře pro rozvod plynu představují regionální znevýhodnění, které má sazba kompenzovat.
(79)
Itálie připomíná, že ceny elektrické energie na jejím území jsou pro odběratele s vysokou spotřebou energie oproti evropskému průměru o 38 % vyšší. Způsobuje to problém z hlediska konkurenceschopnosti, který na Sardinii dále prohlubují nedostatky místního trhu s elektrickou energií a chybějící přístup k rozvodné síti zemního plynu.
(80)
Itálie tvrdí, že opatření přispívá k regionálnímu rozvoji, protože hutnictví významně přispívá k hospodářství a úrovni zaměstnanosti na Sardinii (v hutnictví pracuje 12 % zaměstnaných osob a toto odvětví tvoří 12,2 % regionálního HDP ve zpracovatelském průmyslu). Tato sazba má pozitivní dopad na zaměstnanost i na zachování společenských a hospodářských struktur ostrova.
(81)
Podle Itálie je sazba přiměřená znevýhodnění, jež příjemci pociťují, neboť pouze vyrovnává ceny elektrické energie, které platí výrobci na Sardinii, cenám, které v průměru platí jejich konkurenti v rámci Unie.
(82)
Sazba je navíc krátkodobá a přechodná, protože by zůstala v platnosti pouze do úplného dokončení infrastrukturních projektů, jejichž cílem je zlepšit propojení s elektrickými a plynárenskými sítěmi (nový propojovací kabel SAPEI a plynovod GALSI (30).
(83)
Podle Itálie je opatření navíc degresivní, protože zvýhodněná cena je indexována na základě rozdílů v cenách paliv a může se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnná.
4.2 Věc C 13/06
4.2.1 Připomínky podané společností Portovesme
(84)
Společnost Portovesme se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií (viz 87. až 104. bod odůvodnění), na které se odkazuje.
4.2.2 Připomínky společnosti Eurallumina
(85)
Také společnost Eurallumina se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií, na které se odkazuje.
4.2.3 Připomínky dalších zúčastněných stran
(86)
Titíž konkurenti společností Portovesme a Syndial, kteří podali připomínky ve věci C 38/b/04, zasáhli také v dotčeném řízení. Obě společnosti zdůrazňují skutečnost, že předmětné opatření představuje provozní podporu, která by měla být považována za neslučitelnou s vnitřním trhem.
4.2.4 Připomínky Itálie
(87)
Itálie tvrdí, že sazby z roku 2005 se velmi liší od sazeb uplatňovaných v roce 2004, neboť již splňují požadavky pokynů k regionální podpoře.
(88)
Ačkoli by podle Itálie mohly být dané sazby na základě povrchního posouzení považovány za provozní podporu, ve skutečnosti tvoří tyto sazby součást řady opatření, jejichž cílem je podpořit regionální rozvoj na Sardinii. Itálie zdůrazňuje zejména úzkou vazbu mezi sazbami a závazkem dlouhodobě investovat, který je požadován od příjemců. Navíc ustanovení, které vyžaduje, aby opatření před jeho provedením schválila Komise, podle Itálie dokládá, že se jedná o regionální podporu.
(89)
Klíčem této strategie je memorandum o porozumění podepsané regionem Sardinie a příjemci. Memorandum je tvořeno těmito prvky:
a)
výrobní investice popsané v průmyslových plánech předložených příjemci;
b)
rychlé schválení realizace infrastruktur k propojení energetických sítí, které příjemcům umožní přístup k dodávkám energie za konkurenční ceny (plynovod GALSI a propojovací kabel SAPEI);
c)
udělení integrované koncese pro těžbu uhlí v lokalitě Sulcis a pro výstavbu/řízení nové uhelné elektrárny pro dodávku elektřiny příjemcům a
d)
zvýhodněné sazby.
(90)
Itálie se domnívá, že sazby musí být považovány za nástroj hospodářské politiky, jejímž cílem je zachránit odvětví ohrožená vysokými cenami energie, která by se jinak přesunula mimo Itálii a mimo Evropu z důvodu agresivní hospodářské soutěže ze strany společností mimo EU, které mají nižší výrobní náklady. Sazby by byly uplatňovány až do okamžiku dokončení plánovaných infrastruktur a dosažení konkurenčního vnitřního trhu s energií. Opatření by bylo v souladu s duchem regionálních podpor, protože by podporovalo hospodářský růst a zaměstnanost na ostrově, kde energeticky náročné výroby pociťují konkurenční znevýhodnění způsobené nejen nedostatečnou úrovní liberalizace trhu s elektřinou, ale také mimořádně nedostatečnou infrastrukturou Sardinie, pokud jde o připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu.
(91)
Na podporu tohoto integrovaného přístupu Itálie cituje První zprávu skupiny na vysoké úrovni pro konkurenceschopnost, energetiku a životní prostředí (31),v níž se uvádí, že proces liberalizace energetického odvětví nepřinesl uspokojivé výsledky a že je nezbytné zlepšit propojení, a očekává se uzavírání dlouhodobých dodavatelských smluv s předvídatelnými nebo partnerskými cenami mezi odběrateli a dodavateli elektrické energie. V této souvislosti Itálie zdůrazňuje, že zásahy plánované pro Sardinii jdou přesně tímto směrem, a dodává, že zároveň jsou zapotřebí krátkodobá opatření, jako jsou předmětné sazby, aby byla zaručena konkurenceschopnost průmyslu na Sardinii a jeho přežití až do okamžiku dokončení plánovaných investic, které vyřeší strukturální problémy.
(92)
Itálie tvrdí, že není možné porovnávat ceny elektrické energie, které platí příjemci na Sardinii, s cenami elektrické energie, které v průměru platí obdobné podniky na italském poloostrově, neboť podniky s vysokou spotřebou energie nakupují elektřinu na základě dvoustranných smluv, které nejsou veřejně dostupné. Podle Itálie Komise chybuje, pokud porovnání zakládá na cenách zaznamenaných na energetických burzách, neboť pouze minimální část dodávek elektrické energie těchto podniků je nakupována na uvedených burzách.
(93)
Podle Itálie mohou být ceny vyjednané na základě dvoustranných smluv pro odběratele výhodné pouze v případě, že si odběratelé mohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektrickou energii vyrobenou konkurenčními technologiemi. Toto není možné na Sardinii, kde elektrárny nemohou vyrábět cenově dostupnou energii, neboť nemají přístup k zemnímu plynu. Od nových investic do moderních výrobních závodů odrazuje také omezené propojení energetických sítí, které znemožňuje vývoz elektřiny. Dalším faktorem je koncentrace trhu a úloha, kterou hrají zavedení provozovatelé.
(94)
Podle Itálie může být za těchto okolností uplatňování sazeb, které stabilizují ceny elektrické energie, až do dosažení účinnější hospodářské soutěže na trhu s elektřinou odůvodněné. Itálie znovu tvrdí, že zvýhodněné sazby podporují fungování plně konkurenčního trhu.
(95)
Pokud jde o existenci nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie, která vzbudila u Komise pochybnosti, zda jsou ceny elektřiny na Sardinii oproti italskému poloostrovu vyšší (neboť nadměrná kapacita by měla výrobce podněcovat spíše k tomu, aby velkým odběratelům prodávali za konkurenční ceny - viz 47. bod odůvodnění), Itálie tvrdí toto: nadměrná výrobní kapacita Sardinie nemůže vést ke snížení cen pro odběratele, protože v tomto konkrétním případě je nadměrná kapacita způsobena omezeným propojením, které vyžaduje vytváření významné kapacitní rezervy (32) s cílem zaručit plynulost dodávek elektřiny na ostrově. Jelikož však náklady na tuto rezervu nesou všichni koneční odběratelé, nemají dodavatelé elektrické energie zájem prodávat elektřinu vyrobenou za pomoci této nevyužité kapacity za konkurenceschopnější ceny.
(96)
Podle Itálie je podpora přiměřená, protože cena stanovená úřadem AEEG na rok 2005 (viz 34. bod odůvodnění) odpovídá průměrné ceně, kterou v Unii platí konkurenti příjemců, objektivně vypočítané regulačním orgánem. Itálie dále připomíná, že v roce 2005 platily v dalších členských státech s regulovanými sazbami velké průmyslové subjekty za své dodávky elektřiny dokonce ceny ve výši pouhých 25 EUR/MWh.
(97)
Na základě výše uvedeného Itálie popírá údaje předložené stěžovateli, které podle jejího názoru nejsou metodologicky správné, neboť nadhodnocují průměrné ceny elektřiny, které platili konkurenti příjemců v Unii.
(98)
Podle Itálie je doba trvání režimu (šest let místo pěti) odůvodněná potřebou vyčkat na dokončení energetické infrastruktury.
(99)
Itálie dále tvrdí, že bylo dodrženo kritérium postupného snižování, neboť sazby se aktualizují na základě váženého průměru rozdílů zaznamenaných na burzách v Amsterodamu a ve Frankfurtu a mohou se pouze zvyšovat, nikoli snižovat.
(100)
Sazby jsou navázané na rozdíly v cenách na energetických burzách, protože podle Itálie tyto burzy představují objektivní referenci, která odráží celosvětový vývoj cen energie. Itálie však tvrdí, že skutečné zvýšení cen pro velké odběratele energie v Unii je obvykle výrazně nižší než navýšení zaznamenané na energetických burzách (neboť tito odběratelé platí sazby vyjednané dvoustrannými smlouvami nebo, v případě regulovaných sazeb, ceny stanovené státem, tzn. sazby, které méně podléhají výkyvům).
(101)
Itálie proto dospěla k závěru, že meziroční zvyšování sazeb na Sardinii o 4 % odpovídá navyšování cen energie uplatňovanému vůči jejich přímým konkurentům v Unii.
(102)
Itálie zdůrazňuje, že v Unii existují opatření, která mají rovnocenné účinky jako sporné znevýhodněné sazby, a domnívá se, že všechna by měla být posuzována stejně, bez ohledu na jejich formu, neboť společným cílem všech těchto opatření je zajistit přežití energeticky náročných odvětví v Unii a zabránit jejich přemisťování mimo vnitrostátní území.
(103)
Itálie se domnívá, že ačkoli Sardinie není od roku 2007 pro čerpání regionálních provozních podpor způsobilá, pokyny k vnitrostátní regionální podpoře umožňují postupné opuštění stávajících režimů v okamžiku, kdy některý region přestane být způsobilý pro výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise by proto mohla opatření schválit ještě podle pokynů k regionální podpoře z roku 2007. V každém případě Itálie tvrdí, že sporné opatření nelze považovat za běžnou provozní podporu.
(104)
Itálie znovu zdůrazňuje, že sazby nemají na obchod mezi členskými státy vliv, z důvodů již uvedených v 76. bodě odůvodnění pro hliník, zinek a olovo. Stejná úvaha by platila pro chemický průmysl. Itálie zdůrazňuje, že v roce 2003 překročil dovoz chemických výrobků do Itálie vývoz a že výroba v Unii i výroba v Itálii je od roku 2001 na ústupu. Pokud jde konkrétně o výrobu PVC, která představuje největší spotřebu chlóru, vykazuje výroba v Itálii schodek (v roce 2002 bylo vyrobeno pouze 470 000 tun PVC oproti spotřebě ve výši 970 000 tun).
5. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
5.1 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
(105)
Opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jsou-li kumulativně splněny tyto podmínky: opatření a) ekonomicky zvýhodňuje příjemce; b) je poskytováno státem ze státních prostředků; c) je selektivní; d) ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušit hospodářskou soutěž v Unii.
5.1.1 Existence zvýhodnění
(106)
Na základě režimu sazeb z roku 2004 a z roku 2005 stát zasáhl s cílem dotovat cenu elektřiny vyjednanou příjemci a jejich dodavateli. Pokud by například v roce 2004 neexistovaly vyrovnávací platby, platily by společnosti Portovesme a Eurallumina na základě dvoustranných dodavatelských smluv v té době platných 63 EUR/MWh (33) resp. 65,95 EUR/MWh. Tyto údaje poskytla Itálie a samotní příjemci, a nejsou tedy napadány.
(107)
Podle údajů poskytnutých Itálií překračovala v roce 2005 cena elektřiny vyjednaná společností Syndial s jejím dodavatelem 60 EUR/MWh (zatímco zvýhodněná sazba by cenu snížila na 27 EUR/MWh). Základem obou opatření bylo, aby stát příjemcům kompenzoval dodatečné náklady vzniklé v souvislosti s nákupem elektřiny na Sardinii vzhledem k cenám, které v průměru platili jejich konkurenti v Unii.
(108)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena odpovídá ceně, která by převažovala na plně konkurenčním trhu, a proto nepřináší žádné zvýhodnění. Komise tuto argumentaci již zamítla ve věci Alcoa, v níž se jednalo o prakticky totožné sazby. Ani soudy Společenství, ani Komise nikdy při posuzování existence zvýhodnění nepřihlížely k podmínkám, které převažují na účinnějším hypotetickém trhu. Referenční rámec vždy odpovídá podmínkám převažujícím na daném reálném trhu (34).
(109)
Výše uvedená argumentace navíc předpokládá, že špatné fungování trhu je důvodem k tomu, aby členský stát stanovil ceny simulující podmínky účinné hospodářské soutěže (viz vyjádření Itálie v 72. bodě odůvodnění).
(110)
Tato logika není přijatelná, neboť je v rozporu se zásadou, která je pevně zakotvena v judikatuře Společenství, a sice že „okolnost, že se jeden členský stát snaží jednostrannými opatřeními přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém hospodářském odvětví podmínkám, které převažují v jiných členských státech, nemůže tato opatření zbavit povahy státní podpory“ (35). Komise se domnívá, že výše uvedená zásada se obdobně vztahuje i na případy, kdy členský stát usiluje o přiblížení podmínek hospodářské soutěže k podmínkám, které převažují na plně konkurenčním trhu.
(111)
Navíc, pokud bychom takovýto návrh přijali, podpory poskytnuté členskými státy za účelem překlenutí rozdílu mezi cenou volně dohodnutou mezi dvěma hospodářskými subjekty a teoretickou cenou, na které by se mohly dohodnout v plně konkurenčních podmínkách, by nepředstavovaly státní podporu, což by popřelo hlavní cíl kontroly státních podpor.
(112)
Itálie tvrdí, že tyto sazby jsou totožné se sazbou Alumix, kterou Komise nepovažovala za podporu (viz (74). bod odůvodnění), a že by tedy rovněž neměly být považovány za podporu.
(113)
Komise připomíná, že situace, ke které se vyjadřovala ve věci Alumix, byla velmi odlišná. Ve věci Alumix byla sazba poskytnuta společností ENEL, která byla v té době veřejným dodavatelem elektrické energie v monopolním postavení na dosud neliberalizovaném trhu (36). V této situaci musela Komise zjistit, zda společnost ENEL uplatňovala uměle nízké ceny nebo zda se chovala jako racionální tržní subjekt. Vzhledem k monopolnímu postavení společnosti ENEL v oblasti výroby a rozvodu elektrické energie neměla Komise k dispozici žádné tržní ceny, se kterými by mohla srovnávat a posoudit, zda se jednalo o zvýhodnění. Proto Komise vyvinula metodu pro určení nejnižší teoretické tržní ceny, za kterou by byl racionální dodavatel ochoten prodat svému „nejlepšímu zákazníkovi“.
(114)
Tuto metodu však není možné uplatňovat v situaci, kdy jsou ceny vyjednávány konečnými odběrateli s dodavateli elektrické energie na liberalizovaném trhu a jsou dotovány ex-post vyrovnávacími platbami. Proto analýza uvedená v rozhodnutí Alumix a závěry Komise týkající se uvedené věci v tomto případě zcela postrádají jakýkoli význam. Vyplývá to také z rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 25. března 2009, který potvrdil rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení ve věci Alcoa (37) (viz bod 132 rozsudku).
(115)
V tomto případě se zásada rozvážného hospodářského subjektu neuplatní. Tento případ by bylo nutné posuzovat na základě uvedené zásady, pokud by elektřinu zúčastněným společnostem prodával stát, přímo nebo prostřednictvím polostátního podniku jako ve věci Alumix. V tomto případě tomu však tak není, neboť elektřinu dodávají soukromé společnosti. Na rozdíl od věci Alumix proto není nutné zkoumat, zda se stát choval jako rozvážný hospodářský subjekt.
(116)
Závěrem je tedy nutné konstatovat, že režimy vyrovnávacích plateb z roku 2004 a z roku 2005 snižují náklady vyplývající z dodavatelských smluv uzavřených příjemci (náklady, které by měly za normálních okolností zatěžovat rozpočty společností). V souladu s ustálenou judikaturou (38) tak sporná opatření poskytují příjemcům hospodářské zvýhodnění.
5.1.2 Selektivní povaha
(117)
Zvýhodněné sazby za elektrickou energii v Itálii byly přiznány výhradně podnikům s již existujícími zařízeními, jež se nacházejí na Sardinii a jsou uvedena v uzavřeném seznamu odvětví stanovených právními a jinými předpisy, které představují právní základ takovýchto opatření, a proto je zvýhodnění, které poskytují, selektivní povahy.
5.1.3 Státní prostředky a přičitatelnost státu
(118)
Podle ustálené judikatury může být zvýhodnění definováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES pouze tehdy, je-li přidělena přímo nebo nepřímo ze státních prostředků (39) a lze ji přičíst státu (40).
(119)
Jak je uvedeno v 28. bodě odůvodnění, jsou sporné vyrovnávací platby financovány z parafiskálního poplatku odpovídajícího složce A4 sazby za elektrickou energii, který dostává vyrovnávací pokladna. Tento poplatek je povinný, neboť je uložen rozhodnutími úřadu AEEG, kterými jsou prováděny vnitrostátní právní předpisy. Vyrovnávací pokladna je veřejný subjekt zřízený zákonem, který vykonává svou činnost podle přesných pokynů uvedených v rozhodnutích úřadu AEEG.
(120)
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že příjmy z poplatku, který je podle vnitrostátního práva povinný a je odváděn zákonem zřízenému subjektu, představují státní prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, jsou-li určeny k financování opatření, které splňuje ostatní kritéria stanovená v uvedeném článku (41).
(121)
Itálie se na podporu svého výkladu, podle nějž předmětné opatření není financováno ze státních prostředků, dovolává rozsudku Soudního dvora ve věci PreussenElektra (42). Podle něj jsou finanční prostředky potřebné k financování sazby převáděny od soukromých osob (odběratelů elektrické energie) na soukromé subjekty (příjemce), přičemž úloha státu se omezuje na přijetí zákona, který stanoví povinnost platby nezbytných částek, a stát nemá žádnou diskreční pravomoc s těmito finančními prostředky disponovat, s výjimkou provádění režimu stanoveného zákonem. Itálie a někteří příjemci zejména tvrdí, že vyrovnávací pokladna nevykonává žádnou kontrolu nad těmito finančními prostředky a plní pouze funkci účetního prostředníka.
(122)
Ve věci PreussenElektra Soudní dvůr rozhodl, že povinnost soukromých provozovatelů rozvodných sítí elektrické energie nakupovat elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální ceny, které jsou vyšší než skutečná hospodářská hodnota tohoto druhu elektrické energie, nepředstavuje státní podporu, neboť opatření nezahrnuje žádný přímý nebo nepřímý převod státních prostředků.
(123)
Komise poznamenává, že ve věci PreussenElektra byly prostředky potřebné k financování opatření poskytnuty výrobcům energie z obnovitelných zdrojů přímo provozovateli rozvodných sítí, aniž by jejich převod zprostředkovával veřejný subjekt. V rámci tohoto systému nemohly být převáděné částky orgánům členského státu skutečně nikdy k dispozici. V předmětném případě se však částky před vyplacením konečnému příjemci převáděly prostřednictvím vyrovnávací pokladny, která je veřejným subjektem. Judikatura ve věci PreussenElektra tedy spadá do jiného skutkového rámce a nemá význam ve vztahu k předmětnému případu.
(124)
Judikatura ve věci Pearle (43) nemůže Itálii ani příjemcům pomoci. Ve věci Pearle dospěl Soudní dvůr k závěru, že za určitých podmínek nejsou příjmy z poplatků, které jsou převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, státními prostředky. V věci Pearle byla opatření plně financována hospodářským odvětvím pouze z jeho podnětu. Finanční prostředky pocházely z parafiskálních poplatků, které byly převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, který s nimi nemohl v žádném okamžiku nakládat. Strany, které poplatky odváděly, byly navíc příjemci daného opatření.
(125)
Itálie tvrdí, že vyrovnávací pokladna nemá žádnou diskreční pravomoc, pokud jde o přidělování finančních prostředků, které jsou určeny k financování sazeb a nemohou v žádném okamžiku spadat „do oblasti veřejných financí“. Stát by tedy nemohl s těmito finančními prostředky volně nakládat, a proto nepředstavují státní prostředky.
(126)
Předem je třeba poznamenat, že i když lze určitým kritériím ve věci Pearle objektivně přisoudit větší význam než jiným, žádné z nich nelze považovat za „zásadní kritérium“. Podmínky uvedené v rozsudku jsou kumulativní. To je také výklad Soudu prvního stupně uvedený v rozsudku ve věci Earl Salvat (44), kdy tento soud posuzoval daňový poplatek napadený v rámci této věci z hlediska jednotlivých kritérií Pearle.
(127)
Dříve než Komise přezkoumala úlohu vyrovnávací pokladny, ověřila, zda byla splněna ostatní kritéria uvedená ve věci Pearle. Je zřejmé, že na rozdíl od toho, co bylo zjištěno ve věci Pearle, byly sporné sazby zavedeny z podnětu státu, a nikoli z podnětu hospodářského odvětví. Navíc ve věci Pearle přispívali na financování opatření pouze jeho příjemci, a cílem zásahu veřejného subjektu tedy nebylo poskytnout zvýhodnění, které by mohlo představovat dodatečnou zátěž pro stát. V předmětném případě nenesou příjemci žádnou finanční zátěž spojenou s poplatkem; tu nesou pouze odběratelé elektrické energie. Proto se judikatury ve věci Pearle nelze platně dovolávat, a to bez ohledu na případnou opodstatněnost uvedených argumentů, pokud jde o úlohu pouhého účetního zprostředkovatele, kterou měla vyrovnávací pokladna.
(128)
Pokud jde o vyrovnávací pokladnu, Komise uvádí, že podle ustálené judikatury „nelze rozlišovat mezi případy, kdy je podpora poskytnuta přímo státem a kdy je poskytnuta prostřednictvím veřejného nebo soukromého subjektu určeného nebo zřízeného státem“ (45). V důsledku toho není pro uplatňování pravidel pro státní podpory rozhodující, zda má vyrovnávací pokladna postavení veřejného nebo soukromého subjektu. Skutečnost, že je vyrovnávací pokladna veřejným subjektem, nevede automaticky k uplatnění článku 107 SFEU (46); stejně tak zásah soukromého subjektu sám o sobě uplatnění tohoto článku nevylučuje.
(129)
Analýza se nicméně nemůže omezit pouze na pravomoci, které jsou svěřeny vyrovnávací pokladně z titulu jejího postavení veřejného subjektu. Je třeba stanovit, zda obecněji stát, ať přímo nebo prostřednictvím jiného subjektu, který určí, může vykonávat kontrolu nad finančními prostředky použitými k financování sazby. Stejné ověření by bylo nutné, pokud by vyrovnávací pokladna byla soukromým subjektem.
(130)
V rozsudku, který byl nedávno vynesen ve věci Essent, (47) Soudní dvůr rozhodl v této otázce s konečnou platností. Ve věci Essent Nizozemsko zákonem zavedlo příplatek k sazbám za elektrickou energii. Tento příplatek platili odběratelé elektřiny provozovatelům elektrické sítě, kteří pak odpovídající částky poukazovali určené společnosti SEP, jež neměla žádnou diskreční pravomoc pro správu finančních prostředků a prováděla svou činnost pod přísným dohledem orgánů. Soud dospěl k závěru, že výnosy z tohoto příplatku představovaly státní prostředky, neboť příplatek k ceně elektřiny byl uložen vnitrostátním zákonem, a proto představoval zátěž; společnost SEP neměla právo používat výnos z tohoto příplatku na jiné účely, než stanovil zákon, takže prostředky zůstávaly pod veřejnou kontrolou a vnitrostátní orgány s nimi mohly nakládat. Soud rozhodl, že tyto skutečnosti jsou dostačující k tomu, aby dotčené prostředky prohlásil za státní prostředky.
(131)
Podobnosti s předmětným případem jsou zřejmé. Příplatek k sazbě sloužící k financování sporných sazeb je uložen zákonem, stejně jako ve věci Essent. Vyrovnávací pokladna má stejnou funkci jako společnost SEP v tom smyslu, že soustřeďuje a spravuje výnos z parafiskálního poplatku a podléhá stejným omezením, neboť obdržené finanční prostředky nemůže použít pro jiné než zákonem stanovené účely (financování režimů zvýhodněných sazeb). Stát je schopen kontrolovat a řídit využívání prostředků: vyrovnávací pokladna vykonává svou účetní činnost podle přesných pokynů úřadu AEEG, který jedná v rámci svých statutárních pravomocí a/nebo při provádění vnitrostátních právních předpisů. Prostředky spravované vyrovnávací pokladnou jsou tedy neustále pod veřejnou kontrolou.
(132)
Tato analýza se řídí stejnou logikou, jakou Komise rozvinula ve svém rozhodnutí ohledně italského případu (48)„uvízlých nákladů v odvětví elektroenergetiky“, ve kterém označila finanční prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky.
(133)
Skutečnost, že prostředky spravované vyrovnávací pokladnou představují veřejné prostředky, byla potvrzena judikaturou Soudu prvního stupně ve věci Iride. (49)
(134)
Nejvyšší kasační soud již ve svém rozsudku č. 11632/03 ze dne 3. dubna 2003 dospěl k závěru, že vyrovnávací pokladna nemá právní subjektivitu, kterou by se odlišovala od italského státu, a že za vlastníka částek poukázaných vyrovnávací pokladně, i když pocházejí od soukromých osob a jsou určeny soukromým podnikům, musí být považován právě italský stát. Ve věci Iride podaly žalobkyně Iride Spa a Iride Energia Spa k Soudu prvního stupně žalobu proti rozhodnutí Komise, které označilo prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky. Argumenty, které žalobkyně uváděly, byly velmi podobné. Obě společnosti napadly podstatu rozsudku Nejvyššího kasačního soudu, přičemž tvrdily, že vyrovnávací pokladna plní funkci pouhého účetního prostředníka mezi soukromými osobami, které mají povinnost k peněžitému plnění, a příjemci vybraných částek, což jí ani na krátkou dobu neumožňuje nakládat s vloženými částkami. Žalobkyně se rovněž dovolávaly použitelnosti judikatury ve věci PreussenElektra.
(135)
Soud zdůraznil, že mu nepřísluší zpochybňovat výklad italských právních předpisů, který podal Nejvyšší kasační soud, a následně potvrdil, že částky uložené na účtu A6 vyrovnávací pokladny musí být kvalifikovány jako státní prostředky nejen proto, že jsou ve vlastnictví státu, ale také proto, že jsou neustále pod jeho kontrolou. (50)
(136)
Tento závěr se týká účtu A6 vyrovnávací pokladny, ze kterého jsou financovány uvízlé náklady v odvětví elektroenergetiky. Může však být logicky uplatněn i na složku A4, ze které je financována sporná sazba. Rozsudek Kasačního soudu vycházel z analýzy právní subjektivity vyrovnávací pokladny, a proto se závěr, podle nějž jsou předmětné částky ve vlastnictví státu, vztahuje na všechny částky uložené u vyrovnávací pokladny. Totéž platí pro závěr Soudu prvního stupně, podle nějž může stát kontrolovat zdroje spravované vyrovnávací pokladnou. Mezi účtem A6 a složkou A4 není žádný rozdíl, s výjimkou určení prostředků (platba uvízlých nákladů z účtu A6 a zvýhodněné sazby ze složky A4). Proto musí být částky poukázané příjemcům ze Sardinie ze složky A4 rovněž kvalifikovány jako veřejné prostředky.
(137)
Kromě toho, že jsou sporné sazby financovány z veřejných prostředků, jsou také přičitatelné státu (51), neboť právním základem tohoto opatření jsou vnitrostátní právní předpisy, nařízení a rozhodnutí úřadu AEEG jakožto veřejného subjektu v rámci výkonu jeho funkce orgánu veřejné moci.
5.1.4 Vliv na obchod a narušení hospodářské soutěže
(138)
Pokud jde o vliv opatření na obchod v Unii a z něj vyplývající narušení hospodářské soutěže, není pochyb o tom, že dotčené trhy (olovo, zinek, stříbro, hliník a výroba chloru a alkalických hydroxidů) jsou plně otevřeny hospodářské soutěži. Tato úvaha by již sama o sobě byla dostačující k tomu, abychom se domnívali, že sazby mají na obchod v Unii vliv.
(139)
Komise přesto přihlédla k argumentům příjemců a Itálie, že sazby v odvětví kovů (argumentace výslovně neuváděly odvětví výroby chloru) nemají žádný vliv na obchod a nenarušují hospodářskou soutěž, protože neexistují žádné skutečné obchodní toky mezi členskými státy; je nepravděpodobné, že takovéto obchodní toky vzniknou, a vzhledem k vlastnostem předmětného odvětví sazby nepoškozují konkurenty příjemců v Unii.
(140)
Je třeba připomenout, že v rozhodovací praxi Komise a judikatuře Soudního dvora nebyla neexistence skutečných obchodních toků nikdy přijata jako důkaz toho, že opatření podpory nemá na obchody uvnitř Unie žádný vliv. Soudní dvůr vždy prohlašoval, že podpora určitému podniku může ovlivňovat obchod mezi členskými státy a narušovat hospodářskou soutěž, i když se daný podnik obchodu uvnitř Unie sám neúčastní. Pokud totiž členský stát poskytne podniku podporu, může se tím vnitrostátní výroba udržet na stejné nebo vyšší úrovni s tím, že se o to sníží možnosti podniků usazených v jiných členských státech vyvážet své výrobky na trh onoho členského státu (52).
(141)
Kromě toho situace, která se vyznačuje poklesem výroby v Unii a zvýšením dovozů ze třetích zemí, s omezenými nebo neexistujícími obchodními toky mezi členskými státy, není neobvyklá: je dokonce typická pro odvětví, která trpí strukturálními problémy a/nebo jsou vystavena silnému konkurenčnímu tlaku. Tato odvětví jsou zvláště citlivá na opatření přijatá členskými státy za účelem zlepšení konkurenceschopnosti jejich domácího průmyslu.
(142)
Skutečnost, že nízký objem italské výroby hliníku, olova a stříbra není schopen ovlivnit referenční cenu, je nepodstatná. Existence referenční ceny těchto kovů, kterou snadno neovlivní podmínky výroby v jediném členském státě, nevylučuje hospodářskou soutěž mezi podniky, které jsou usazeny v EHP a obchodují se svými výrobky na světovém trhu s kovy. Je možné, že podpora poskytnutá příjemcům na Sardinii jim neumožní snížit světovou cenu jejich výrobků a vyřadit konkurenty z trhu a že ostatní výrobci v Unii budou moci pokračovat v činnosti tak dlouho, jak dlouho budou schopni se ziskem prodávat za světovou cenu. Zisky, které lze v Itálii díky zvýhodněné sazbě za elektrickou energii vytvářet, však celkově posilují konkurenceschopnost společností. Nahromaděné kapitálové rezervy mohou být například použity k převzetí konkurenčních společností a ke zvýšení podílu na trhu. Toto odůvodnění má ještě větší význam, pokud uvážíme, že někteří příjemci jsou součástí nadnárodních společností (53).
(143)
Na rozdíl od tvrzení příjemců nelze skutečnost, že cena, která se platí v Itálii v referenčních odvětvích, je obdobná jako cena, kterou v průměru platí za elektrickou energii konkurenční výrobci v Unii, považovat za důkaz toho, že italská sazba neohrožuje zájmy ostatních výrobců v Unii. Judikatura ve věci C-372/97 Itálie v. Komise jasně stanoví, že jednostranná opatření, jejichž cílem je přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém členském státě podmínkám, které převažují v jiných členských státech, ovlivňují obchod mezi členskými státy (a nemohou tedy být zbaveny povahy státní podpory). Kromě toho mohou některé dohody o dodávkách elektrické energie, které jsou v platnosti v jiných členských státech, obsahovat státní podpory a Komise zahájila důkladná šetření ohledně různých opatření tohoto typu (54). Přestože tento obranný argument výslovně neuvedla ani Itálie, ani Alcoa, považuje Komise za vhodné připomenout zásadu, která je pevně zakotvená v judikatuře, a sice, že existence protiprávních podpor v některých členských státech neopodstatňuje přijetí obdobných opatření v jiných členských státech.
(144)
V každém případě oznámení obdržená od konkurentů příjemců ukazují, že sporné sazby skutečně vyvolávají problém z hlediska hospodářské soutěže a mají na obchod v Unii vliv.
(145)
Itálie navíc neoznámila sazby z roku 2004. Podle ustálené judikatury (55) není Komise v případě neoznámené podpory povinna prokazovat skutečný dopad opatření na hospodářskou soutěž nebo na obchod mezi členskými státy: pokud by totiž Komise musela ve svém rozhodnutí prokazovat skutečný dopad již poskytnutých podpor, vedlo by to ke zvýhodňování členských států, které vyplácejí podpory v rozporu s oznamovací povinností podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy [o ES], na úkor těch, které zamýšlené podpory oznamují.
(146)
Je tedy třeba dospět k závěru, že předmětné zvýhodněné sazby za elektrickou energii přispívají ke zvýšení konkurenceschopnosti příjemců vůči jejich konkurentům v Unii. Podle ustálené judikatury (56) je za takovýchto okolností třeba předpokládat, že podpora má vliv na obchod mezi členskými státy a narušuje hospodářskou soutěž.
5.1.5 Závěry o existenci podpory
(147)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 SFEU a mohou být povoleny, pouze pokud jsou způsobilé pro některou z výjimek stanovených v uvedené smlouvě. Tento závěr odpovídá závěru vyvozenému ve věci Alcoa, která se týkala prakticky totožných sazeb.
5.2 Nová podpora nebo existující podpora
(148)
Situace, kdy opatření představuje existující podporu, jsou v plném rozsahu uvedeny v článku 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (57).
(149)
Je nesporné, že předmětná opatření nebyla zavedena před přístupem Itálie k EU (bod i) výše uvedeného článku), nemohou být považována za schválená z důvodu nesplnění povinnosti Komise rozhodnout ve stanovené procesní lhůtě (bod iii)) a nemohou být považována za existující podpory z důvodu uplynutí promlčecí lhůty (bod iv)). Tato opatření se nestala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna (písm. b) bod v) první věta).
(150)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že předmětné sazby představují novou podporu.
5.3 Oprávněnost podpory
(151)
Podle čl. 108 odst. 3 SFEU členské státy informují Komisi o záměrech poskytnout nebo upravit podpory a zamýšlená opatření neprovedou, dokud Komise nepřijme konečné rozhodnutí.
(152)
Jelikož Itálie neoznámila článek 1 nařízení z roku 2004, představují sazby z roku 2004 protiprávní podporu.
(153)
Naproti tomu Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 a opatření neuplatnila. Splnila tedy povinnosti vyplývající z čl. 108 odst. 3 SFEU.
6. SLUČITELNOST PODPORY
(154)
Odchylně od obecného zákazu poskytovat státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU lze podporu považovat za slučitelnou tehdy, pokud se na ni vztahuje některá z výjimek uvedených ve Smlouvě.
(155)
Sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují provozní podpory. Tvrzení Itálie, podle kterého by sazby z roku 2005 neměly být považovány za provozní podpory, neboť jsou součástí strategie regionální podpory a podmínkou výrobních investic, musí být odmítnuto. Ačkoli memorandum o porozumění předpokládá, že příjemci uskuteční určité investice, prvek podpory obsažený ve zvýhodněných sazbách z roku 2005 není vypočten poměrně ke způsobilým výdajům a není stanovena maximální míra podpory. Neexistují důkazy, že by opatření splňovalo kritéria stanovená pro investiční podpory nebo že by podpora byla přiměřená. Opatření je naopak jasně navázáno na spotřebu elektřiny a jeho cílem je snížit náklady na dodávky elektřiny, které jsou provozními náklady vznikajícími zúčastněným společnostem. Nemůže být tedy považováno za investiční podporu.
(156)
Provozní podpora je v zásadě neslučitelná s vnitřním trhem. Ve věci 86/89 Itálie v. Komise Soudní dvůr uvedl, že „předmětná podpora, která je poskytnuta bez jakýchkoli zvláštních podmínek a pouze v závislosti na použitých množstvích, musí být považována za provozní podporu zúčastněných podniků a že jako taková narušuje podmínky obchodu v míře, která je v rozporu se společným zájmem“ (58).
(157)
Ve věci Siemens v. Komise Soud prvního stupně potvrdil zásadu, podle níž „provozní podpory, a sice podpory, které směřují k osvobození podniku od nákladů, které by obvykle musel vynaložit v rámci běžného řízení svých běžných činností, v zásadě nespadají do působnosti čl. 92 odst. 3 Smlouvy o ES [nyní čl. 107 odst. 3 SFEU] (…). Podle judikatury takové podpory v zásadě narušují podmínky hospodářské soutěže v odvětvích, ve kterých jsou poskytnuty, aniž by však mohly svou povahou dosáhnout některého z cílů stanovených výše uvedenými ustanoveními o výjimkách“.
(158)
Existují však jasně vymezené situace, ve kterých je možné provozní podpory poskytnout. Zejména provozní podpory, jejichž cílem je ochrana životního prostředí, lze poskytnout na základě pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. (59) Stejně tak provozní podpory v podporovaných regionech lze výjimečně schválit jako podpory regionální. Komise posuzovala, zda mohou být sporné sazby zařazeny do jedné z těchto kategorií.
(159)
Komise uvádí, že sazby nelze schválit jako podpory na ochranu životního prostředí, protože ochrana životního prostředí není jejich cílem.
6.1 Slučitelnost s pokyny k vnitrostátní regionální podpoře z roku 1998
(160)
Ve výjimečných případech lze provozní podpory poskytovat v podporovaných oblastech způsobilých pro podporu z titulu výjimky uvedené v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Region Sardinie byl způsobilý až do konce roku 2006. Komise proto přezkoumala, zda během tohoto období mohly být sazby z roku 2004 a z roku 2005 schváleny podle pokynů k regionální podpoře z roku 1998.
(161)
Podle bodu 4.15 pokynů k regionální podpoře lze ve výjimečných případech podporu na provoz poskytnout za předpokladu, že i) je odůvodněná ve smyslu svého přispění k regionálnímu rozvoji a svou povahou a ii) její úroveň proporcionálně odpovídá znevýhodněním, která mají být zmírněna. Je na členských státech, aby prokázaly znevýhodnění a posoudily jejich důležitost. Podle bodu 4.17 pokynů k regionální podpoře se musí provozní podpora časově omezit a postupně snížit.
(162)
Podle článku 2 pokynů „jednotlivá platba podpory ad hoc jednotlivému podniku nebo podpora omezená na jednu oblast činnosti může mít velký vliv na soutěž na daném trhu a její vliv na regionální rozvoj bude pravděpodobně příliš omezený (…) Proto budou uvedené výjimky [z obecného zákazu poskytovat podporu] běžně udělovány pouze pro víceodvětvové režimy podpory otevřené pro všechny podniky dotyčných odvětví v daném regionu“. Sazba za elektrickou energii přiznaná selektivně jednotlivým podnikům v takovýchto odvětvích zjevně není v souladu s duchem regionálních podpor, které musí být víceodvětvové. Nicméně vzhledem k tomu, že na regionální podpory ad hoc se nevztahuje absolutní zákaz, Komise přezkoumala, zda poskytnutí sazby může být odůvodněno výjimečnými okolnostmi.
(163)
Na základě dokumentace předložené Itálií a příjemci Komise přezkoumala zejména nedostatky v odvětví elektrické energie na Sardinii s cílem posoudit, zda by mohly představovat znevýhodnění na regionální úrovni.
6.1.1 Trh s elektrickou energií na Sardinii v italském kontextu
(164)
Obecně platí, že italský trh s elektrickou energií je vysoce koncentrovaný, i když na severu země méně. Dominantním provozovatelem ve všech regionech země je bývalý držitel monopolu společnost ENEL, s výjimkou Sardinie, kde má duopol se společností E.ON. Společnost ENEL má významnou tržní sílu, které podle zjištění orgánu pro ochranu hospodářské soutěže a trhu několikrát zneužila. Ceny elektrické energie jsou v Itálii obecně vyšší v důsledku kombinované výroby, která je z velké části založena na fosilních palivech (především plynu), neexistence jaderné kapacity a přetížených propojení se zbytkem Evropy.
(165)
Na Sardinii, která představuje 4,1 % instalovaného výkonu v Itálii (60), vyrábí elektřinu především tepelné elektrárny na fosilní paliva (uhlí, topný olej, mazut). Ostrov nemá infrastrukturu pro rozvod zemního plynu.
(166)
Sardinie trpí nadměrnou kapacitou výroby, a to zejména v tržním segmentu s nejvyššími náklady (elektrárny na topný olej) v důsledku neuskutečněného záměru vlády soustředit italský těžký průmysl na tento ostrov, který vedl společnost ENEL k investicím do elektráren. Tyto elektrárny, které mají vyšší strukturální náklady, také mnohem rychleji technicky zastarávají. Během daného období byl vývoz elektrické energie ze Sardinie na poloostrov omezen malou kapacitou propojovacího vedení (61), které bylo přetíženo.
(167)
Dvě energetické společnosti ENEL a E.ON společně drží tržní podíl, který odpovídá 95 % dodávek elektrické energie na Sardinii (přibližně 58 % E.ON a 42 % ENEL). Podle šetření stavu hospodářské soutěže v odvětví elektrické energie (62) lze Sardinii z hlediska hospodářské soutěže považovat za duopol ve společném dominantním postavení. Trh je zde velmi koncentrovaný, i když míra koncentrace není nejvyšší v Itálii. (63) Vzhledem k tomu, že E.ON e ENEL ovládají téměř všechny elektrárny pro výrobu energie v době střední zátěže a v době špičky, určují cenu pro téměř všechny časové intervaly. Situace se však zdá být méně kritická na Sardinii než na jihu Itálie (64), kde ENEL určuje ceny pro všechny časové intervaly.
(168)
Italské velkoobchodní ceny elektřiny patří k nejvyšším v Evropě (65) a ceny na Sardinii mezi nejvyšší v Itálii. V roce 2007 činila průměrná vnitrostátní cena (PUN) 70,99 EUR/MWh, zatímco průměrná cena na Sardinii činila 75 EUR/MWh oproti 80 EUR/MWh v roce 2006 (66). Rostoucí trend průměrné regionální ceny na Sardinii pokračoval v letech 2008 a 2009. Během první poloviny roku 2009 se ceny na Sardinii držely nepřetržitě nad celostátním průměrem (při průměrné ceně 106,60 EUR/MWh oproti průměrné vnitrostátní ceně, která činila 60,50 EUR/MWh).
(169)
Ceny, které na Sardinii platili příjemci sazeb v letech 2004 a 2005 (na základě dvoustranných smluv), se pohybovaly v rozmezí od 60 do 65 EUR/MWh. Tyto ceny není možné srovnávat s cenami platnými na italském poloostrově, neboť Komise nemá k dispozici příslušné údaje (které Itálie dle svého tvrzení nemohla poskytnout - viz 92. bod odůvodnění). Na základě analýzy obecných cenových trendů, které mohou celkově reprezentovat trendy cen sjednaných dvoustrannými smlouvami, se však lze domnívat, že v předmětném období platily podniky s vysokou spotřebou energie vyšší cenu na Sardinii než na italském poloostrově.
(170)
Závěrem lze říct, že trh s elektřinou na Sardinii vykazuje řadu problémů, včetně vysokých cen, vysoké koncentrace trhu, tržní síly dominantních provozovatelů, nadbytečných výrobních kapacit v segmentu s vysokými náklady, relativní neefektivnosti zastarávajících elektráren, chybějícího přístupu k infrastruktuře zemního plynu a nedostatečného propojení. Tyto problémy by mohly vyústit ve vyšší ceny elektřiny pro konečné odběratele, včetně odběratelů s vysokou spotřebou.
6.1.2 Existence regionálního znevýhodnění
(171)
Především je třeba určit, zda tyto problémy představují regionální znevýhodnění, tj. zda mají vážný dopad na hospodářský vývoj Sardinie. Ve věci C 34/02 (67) Komise nepřijala hypotézu, že nedostatečné propojení s energetickými zdroji představuje znevýhodnění. I když je pravda, že malé a střední podniky jsou vysokými cenami elektrické energie postiženy méně než velká energeticky náročná průmyslová odvětví, zájmy jediného odvětví nelze automaticky ztotožňovat se zájmy celého regionu. Komise má za to, že Itálie dostatečně neprokázala, že stav energetického trhu na Sardinii představuje regionální znevýhodnění.
(172)
I když tedy regionální znevýhodnění existuje, kritéria uvedená v pokynech k regionální podpoře musí být v každém případě splněna. Komise proto posuzovala, zda jsou tato kritéria splněna.
6.1.3 Příspěvek k regionálnímu rozvoji
(173)
Podpora musí trvale přispívat k regionálnímu rozvoji a musí být přiměřená znevýhodněním, která se snaží zmírnit. Provozní podpory určené podporovaným oblastem nemohou být schváleny z důvodu obtíží, se kterými se setkává jediné odvětví, ale je zapotřebí prokázat, že trvale přispívají k regionálnímu rozvoji. V daném případě je to nepravděpodobné. Takovéto účinky by nebyly trvalé ani za předpokladu, že zachování některých průmyslových zařízení na ostrově přispěje k zaměstnanosti a zachování průmyslové základny na ostrově. Pokud vysoké náklady na elektřinu představují strukturální problém Sardinie, jak tvrdí Itálie, obtíže, se kterými se setkávají energeticky náročná odvětví, by se znovu objevily ihned po skončení režimu sazeb.
(174)
Italské orgány prezentují sazby jako dočasné opatření, které má být ukončeno v roce 2010 po dokončení projektů v oblasti infrastruktury spojených s výrobou energie a propojením (plynovod GALSI a podmořský kabel SAPEI), které jsou v současné době ve výstavbě (68). Itálie předpokládá, že lepší propojení sníží ceny pro tyto společnosti. Komise se domnívá, že ačkoli nové infrastruktury mohou snížit nebo vyrovnat rozdíly v sazbách mezi Sardinií a italským poloostrovem, je velmi nepravděpodobné, že by tyto projekty mohly snížit ceny elektrické energie o polovinu až na úroveň považovanou za nezbytnou k zajištění dlouhodobé ziskovosti těchto průmyslových činností.
(175)
Komise dále uvádí, že existence státního příspěvku ke snížení nákladů na elektřinu u velkých odběratelů nepodněcuje dodavatele elektřiny k tomu, aby snížili své ceny, a předešli tak ztrátě velkých zákazníků, ani nebrání zhoršení nákladové struktury. Dotace spíše více motivuje dodavatele elektrické energie, aby využívali své tržní síly. I kdyby tedy byla pravda, že vzhledem ke stávající nadbytečné kapacitě by společnosti s vysokou spotřebou energie za normálních okolností měly možnost dosáhnout konkurenční ceny, kdyby nebylo tržní síly dodavatelů elektrické energie (kteří podle Itálie a příjemců mají zájem na udržení vysokých cen), Komise se domnívá, že zvýhodněná sazba by nebyla vhodným nástrojem ke snížení tržní síly.
6.1.4 Přiměřenost
(176)
Podpora poskytnutá příjemcům režimu sazeb není vypočtena tak, aby vyrovnávala regionální rozdíly (tj. rozdíly mezi cenami elektrické energie na italském poloostrově a cenami uplatňovanými na Sardinii pro stejnou kategorii odběratelů), ale jejím cílem je spíše vyrovnat ceny na Sardinii cenám, které platí konkurenti příjemců v Unii. Ceny stanovené pro příjemce na Sardinii jsou zvláště nízké a určitě nižší než ceny uplatňované na italském poloostrově, které patří mezi nejvyšší v Unii. Sazby proto nejsou přiměřené regionálnímu znevýhodnění, které by se snažily zmírnit.
(177)
Samotný způsob zvolený pro výpočet výše dotace ukazuje, že opatření sleduje spíše cíl průmyslové politiky než cíl regionální. Rozsah průmyslové politiky sazeb byl ve skutečnosti Itálií v jejích připomínkách opakovaně zdůrazňován.
6.1.5 Postupné snižování
(178)
Regionální podpora provozu se musí postupně snížit (viz bod 4.17 pokynů k regionální podpoře). Jelikož používaný mechanismus aktualizace sazeb se pro rok 2004 a rok 2005 liší, bylo provedeno samostatné hodnocení.
(179)
Sazby z roku 2004 se indexují na základě rozdílů v cenách paliv a mohou se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnné. Podle Itálie to zajišťuje postupné snižování podpory. Komise se domnívá, že požadavek postupného snižování může být považován za splněný, pouze je-li zaručeno, že vyrovnávací platby - které odpovídají skutečné výši podpory - se budou časem snižovat. Nestačí, že se sazba časem zvýší, neboť i vyšší sazba může odpovídat vyšší výši podpory, pokud se mezitím ceny pro konečné odběratele na referenčním trhu zvýšily rychleji než předmětná sazba. Italský způsob neposkytuje v tomto ohledu žádnou záruku. (69)
(180)
Pokud jde o sazby z roku 2005, posuzovala Komise mechanismus indexace zavedený čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005, jak jej vykládá AEEG v rozhodnutí č. 217/05 (viz 33. bod odůvodnění). Podle prováděcích předpisů stanovených úřadem AEEG se sazba každoročně zvyšuje o procentní podíl, který odráží vývoj cen elektrické energie v Unii, avšak tento nárůst nesmí překročit 4 %. Podle Itálie tento mechanismus zajišťuje postupné snižování podpory.
(181)
Podle Komise však skutečnost, že se nominální sazba ročně zvyšuje spíše omezeně, nevede k postupnému snižování čisté výše podpory, měřeno ukazatelem vyrovnávacích plateb.
(182)
Vzhledem k tomu, že cenové trendy na energetických burzách lze považovat za trendy, které obecně odpovídají změnám v cenách vyjednaných dvoustrannými smlouvami - jak tvrdila Itálie - sazby z roku 2005 by se snižovaly pouze v případě poklesu průměrných cen v Unii (neboť sazby se nemohou snižovat, ale pouze zvyšovat). Ve všech ostatních případech by sazby představovaly stále větší zvýhodnění (70). Jelikož od roku 2004 nejméně do roku 2007 vykazovaly průměrné ceny elektřiny v Unii silný rostoucí trend (narůstaly o více než 4 % ročně), prvek podpory obsažený v sazbách z roku 2005 by se časem zvyšoval.
(183)
Itálie dále tvrdí, že dvoustranné smlouvy ve skutečnosti méně podléhají zvyšování cen v porovnání s cenami stanovenými na energetických burzách, a že se tedy sazby z roku 2005 de facto snižují. Komise upozorňuje, že způsob indexace, který jí byl pro účely posouzení poskytnut, vychází z rozdílů v cenách na energetických burzách a že Itálie nepředložila údaje týkající se vývoje cen stanovených dvoustrannými smlouvami. Tvrzení Itálie tedy není podloženo dostatečnými důkazy.
(184)
Omezené informace, které má Komise k dispozici, však naznačují opak, tj. že ceny stanové dvoustrannými smlouvami se na Sardinii značně zvýšily (viz například prohlášení společnosti Eurallumina, podle kterého platila tato společnost na volném trhu v letech 2005 a 2006 cenu, která vzrostla na 80 EUR/MWh v porovnání s 65 EUR/MWh v roce 2004). Za těchto okolností, pokud by byly sazby uplatněny, vyrovnávací platby by se postupně zvyšovaly.
(185)
Ani sazby z roku 2004, ani sazby z roku 2005 tedy nesplňují požadavek postupného snižování.
6.1.6 Závěry o slučitelnosti opatření z titulu regionální podpory
(186)
Na základě výše uvedeného se Komise domnívá, že předmětné sazby nemohou být považovány za regionální podporu slučitelnou podle pokynů z roku 1998. Vzhledem k tomu, že Sardinie již od prosince 2006 nepatří mezi podporované regiony ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. a), není nutné zkoumat slučitelnost podpory na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013.
(187)
Komise zaujala totéž záporné stanovisko v roce 2005 v souvislosti s dalším opatřením, jehož cílem bylo snížit náklady na energii společnosti Eurallumina na Sardinii. Při této příležitosti se Komise domnívala, že předmětné opatření, tj. osvobození minerálních olejů od spotřební daně (71), nemůže být na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře schváleno.
6.2 Další úvahy o slučitelnosti podpory
(188)
Itálie a zúčastněné podniky tvrdily, že účelem sazeb je kompenzovat nedostatky trhů s elektrickou energií, v jejichž důsledku nejsou ceny zatím konkurenceschopné. Podle jejich názoru ohrožují vysoké ceny elektrické energie konkurenceschopnost energeticky náročných odvětví. Podpora má údajně motivační účinek v tom smyslu, že bez ní by uvedené společnosti musely uzavřít.
(189)
Podle Komise není možné přijmout hypotézu, že provozní podpora vyhrazená některému průmyslovému podniku je vhodnou reakcí na neexistenci hospodářské soutěže na místním trhu s elektrickou energií, která má vliv na všechny odběratele elektřiny.
(190)
Sporná je také vhodnost a přiměřenost podpory s ohledem na cíl zabránit přemístění zařízení mimo Unii. Ani v dřívější rozhodovací praxi Komise, ani v judikatuře soudů Unie neexistuje žádný precedens, kdy by takovýto argument byl uznán jako důvod pro poskytnutí státní podpory. Rozhodnutí týkající se přemístění výroby, zcela nebo zčásti, jsou součástí podnikové strategie jednotlivých společností a Komise nikdy netvrdila, že by to představovalo selhání trhu. Již v minulosti ve věcech Terni (72) a Alcoa (73) vyjádřila Komise pochybnosti o obdobných argumentech, které spojovaly určitá opatření podpory s cílem zabránit přemístění výroby mimo Unii.
(191)
Je třeba také poznamenat, že citovaná stanoviska odborných orgánů, jako je skupina na vysoké úrovni pro hospodářskou soutěž, energetiku a životní prostředí (74), nenavrhují poskytovat zvláštní státní podpory k řešení problémů konkurenceschopnosti, které jsou důsledkem vysokých cen elektrické energie, ale obhajují nutnost dodržovat v plném rozsahu předpisy týkající se státních podpor (75).
(192)
S ohledem na uvedené skutečnosti se Komise domnívá, že na sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 se nevztahuje žádná z výjimek podle článku 107 SFEU. Výjimky podle čl. 107 odst. 2 SFEU se nepoužijí, neboť podpora není sociální povahy, není určena k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a není poskytnuta k vyrovnání hospodářských znevýhodnění způsobených rozdělením Německa. Výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. b) a d) SFEU se rovněž nepoužijí, neboť toto opatření nemá napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu, napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu, ani pomoci kultuře a zachování kulturního dědictví. Pokud jde o výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, analýza uvedená ve (160). až (187). bodě odůvodnění výše prokazuje, že sazba nemůže být schválena jako podpora, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností. Pokud jde o čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, jak je uvedeno ve 155. až 158. bodě odůvodnění, na provozní podpory se takováto výjimka v zásadě nevztahuje a Komise nezjistila žádnou zvláštní okolnost, která by mohla poskytnutí takovéto podpory v předmětném případě odůvodnit.
(193)
Komise se tedy domnívá, že jak sazba z roku 2004, tak sazba z roku 2005 je neslučitelná s vnitřním trhem.
(194)
Na základě tohoto závěru Komise nemusí zkoumat případný kumulovaný dopad nové podpory a starých neslučitelných podpor podle 31. bodu odůvodnění, a to na základě judikatury ve věci Deggendorf.
7. NAVRÁCENÍ PODPORY
(195)
V souladu s čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999, je-li v případech protiprávní podpory neslučitelné se společným trhem přijato záporné rozhodnutí, je třeba obnovit účinnou hospodářskou soutěž, ledaže je toto navrácení podpory v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.
(196)
V daném případě podléhají navrácení pouze sazby týkající se roku 2004 (věc C 38b/04), neboť sazby z roku 2005 (věc C 13/06) nebyly zavedeny.
7.1 Oprávněná očekávání a další obecné zásady práva Unie, které mohou bránit navrácení podpory
(197)
Podle ustálené judikatury nemůže v případě, že byla podpora poskytnuta bez předchozího oznámení Komisi podle čl. 108 odst. 3 SFEU, příjemce podpory oprávněně očekávat, že jeho podpora je v souladu s právem (76). Subjekt postupující s řádnou péčí je obvykle schopen zjistit, zda byl dodržen oznamovací postup a zda je podpora oprávněná.
(198)
Příjemce neprávem udělené podpory se však může odvolávat na výjimečné okolnosti, na jejichž základě by mohl oprávněně očekávat, že podpora je v souladu s právem, a proto odmítnout tuto podporu vrátit (77).
(199)
Příjemci sazeb z roku 2004 neuvedli žádné úvahy v tomto ohledu, a ani Komise nezjistila žádnou výjimečnou okolnost, která by mohla v příjemcích vyvolat oprávněné očekávání. Zejména existence rozhodnutí Alumix z roku 1996 nemohla vyvolat žádné očekávání, že by sazby nepředstavovaly státní podporu. Jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2004 (viz 37. bod odůvodnění), sazba, která sloužila jako vzor pro předmětné sazby z roku 2004, nebyla původní dohodou Alumix, která podle vyjádření Komise z roku 1996 nepředstavovala státní podporu, ale zcela novým opatřením, které bylo podstatně změněno (zejména pokud jde o jeho mechanismus financování (78) a italskými orgány prodlouženo. V této situaci by si příjemce postupující s řádnou péčí zjistil, zda je podpora oprávněná.
(200)
Komise se dále domnívá, že navrácení podpory neporušuje žádnou jinou obecnou zásadu práva Unie.
7.2 Vyčíslení částek k navrácení
(201)
Všechny částky neslučitelné podpory, které obdržely společnosti Portovesme, ILA a Eurallumina ve smyslu článku 1 nařízení z roku 2004, musí být navráceny společně s úroky podle kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES. (79)
(202)
Cílem navrácení podpory je obnovit konkurenční postavení příjemců, které zaujímali před poskytnutím neslučitelné podpory, a odstranit nedovolené zvýhodnění, které tato podpora poskytla. V předmětném případě toto zvýhodnění odpovídá rozdílu mezi zvýhodněnou sazbou a cenou elektrické energie, kterou by příjemci na trhu zaplatili, kdyby neexistovaly dané sazby.
(203)
V okamžiku, kdy byly sazby zavedeny, nakupovaly všechny zúčastněné společnosti elektřinu na základě dvoustranných smluv. Stát zasáhl zavedením vyrovnávacích plateb, aby dotoval smluvně sjednanou cenu. Částky, které mají být navráceny, tedy odpovídají vyrovnávacím platbám, které příjemci obdrželi v uvedeném období (viz 30. bod odůvodnění).
8. ZÁVĚR
Komise se domnívá, že sazby z roku 2004 i sazby z roku 2005 představují provozní podporu, která není způsobilá pro žádnou výjimku z obecného zákazu státních podpor stanovených Smlouvou o ES, a jsou tedy neslučitelné s vnitřním trhem.
Pokud jde o sazby z roku 2004, které byly protiprávně zavedeny v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, všechny budoucí platby budou muset být zrušeny a již vyplacená podpora bude muset být navrácena. Částka, která má být navrácena, odpovídá součtu všech vyrovnávacích složek poukázaných společnostem Portovesme, ILA a Eurallumina vyrovnávací pokladnou.
Sazby z roku 2005 řádně oznámené Itálií podle čl. 108 odst. 3 SFEU nebudou zavedeny,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
1. Státní podpora, kterou hodlá Itálie poskytnout na základě čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005, ve prospěch společností Portovesme Srl, Eurallumina Spa, ILA Spa a Syndial SpA, je neslučitelná s vnitřním trhem.
2. Z tohoto důvodu nemůže být podpora poskytnuta.
Článek 2
Státní podpora protiprávně poskytnutá Itálií v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU na základě článku 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 ve výši 12 845 892,82 EUR ve prospěch společnosti Portovesme Srl, ve výši 5 208 152,05 EUR ve prospěch společnosti Eurallumina SpA a ve výši 291 120,27 EUR ve prospěch společnosti ILA Spa je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 3
1. Itálie zajistí, aby příjemci navrátili podporu uvedenou v článku 2, která jim byla vyplacena.
2. Částky, které mají být navráceny, zahrnují úroky za období ode dne, kdy byly dány příjemci k dispozici, do dne skutečného navrácení.
3. Úroky se vypočtou jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004.
4. Itálie s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí zruší všechny budoucí platby podpory uvedené v článku 2.
Článek 4
1. Navrácení podpory uvedené v článku 2 se provede s okamžitým účinkem.
2. Itálie provede toto rozhodnutí ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 5
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Itálie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky z vymáhané částky), kterou má příjemce navrátit;
b)
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady prokazující, že příjemci již bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Itálie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného navrácení podpory uvedené v článku 2. Na žádost Komise Itálie neprodleně předloží informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již příjemce navrátil.
Článek 6
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 23. února 2011.
KOMISIJOS SPRENDIMAS
2011 m. vasario 23 d.
dėl valstybės pagalbos, kurią Italija suteikė „Portovesme Srl“, „ILA SpA“, „Eurallumina SpA“ ir „Syndial SpA“ (valstybės pagalbos priemonės C 38/B/04 (ex NN 58/04) ir C 13/06 (ex N 587/05))
(pranešta dokumentu Nr. C(2011) 956)
(Tekstas autentiškas tik italų kalba)
(Tekstas svarbus EEE)
(2011/746/ES)
EUROPOS KOMISIJA,
atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 108 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą,
atsižvelgdama į Europos ekonominės erdvės susitarimą, ypač į jo 62 straipsnio 1 dalies a punktą,
pakvietusi suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas pagal minėtas nuostatas (1) ir atsižvelgdama į tas pastabas,
kadangi:
1. PROCEDŪRA
1.1. Byla C 38/B/04
(1)
2003 m. gruodžio 4 d. raštu skundo pateikėjui atstovaujanti teisės paslaugų firma informavo Komisiją apie Italijos spaudoje paskelbtus keletą straipsnių dėl Italijos Vyriausybės ketinimo kai kurioms Sardinijoje įsikūrusioms įmonėms nustatyti lengvatinius elektros energijos tarifus.
(2)
Tarifai nustatyti 2004 m. vasario 6 d. Ministro Pirmininko potvarkio (toliau - 2004 m. potvarkis) 1 straipsnyje. Potvarkiu siekta dviejų tikslų: a) jame bendrovėms „Portovesme Srl“, „ILA SpA“ ir „Eurallumina SpA“ nustatyti nauji lengvatiniai elektros energijos tarifai ir b) pratęstas lengvatinio tarifo taikymas pirminės aliuminio pramonės srityje veikiančiam gamintojui „Alcoa Trasformazioni“ (toliau - „Alcoa“).
(3)
2004 m. sausio 22 d. ir 2004 m. kovo 19 d. raštais Komisija paprašė pateikti išsamesnę informaciją apie šias priemones. Italijos valdžios institucijos atsakymą pateikė 2004 m. vasario 9 d. ir birželio 9 d. raštais. 2004 m. rugsėjo 20 d. raštu Italija pateikė išsamesnę informaciją.
(4)
2004 m. lapkričio 16 d. raštu Komisija informavo Italiją, kad dėl šios priemonės nusprendė pradėti Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 108 straipsnio 2 dalyje nurodytą procedūrą.
(5)
Komisijos sprendimas pradėti procedūrą paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (2). Komisija pakvietė suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas dėl šių priemonių.
(6)
2005 m. vasario 4 ir 11 d. raštais Italija pateikė pastabas.
(7)
Komisija gavo ir kitų suinteresuotųjų šalių, tarp jų - trijų įmonių, kurios naudojasi šiomis priemonėmis, ir „Portovesme“ konkurentės, pastabas. 2005 m. kovo 22 d. raštu Komisija perdavė šias pastabas Italijai ir suteikė galimybę atsakyti į jas. 2005 m. rugsėjo 20 d. raštu pateiktos Italijos pastabos.
(8)
2008 m. spalio 29 d. byla C 38/04 buvo padalyta į A dalį dėl „Alcoa“ ir B dalį dėl „Portovesme“, ILA ir „Eurallumina“.
(9)
2009 m. lapkričio 19 d. Komisija priėmė galutinį neigiamą sprendimą dėl „Alcoa“ ir nurodė sugrąžinti pagalbą (3).
1.2. Byla C 13/06
(10)
Pagal 2005 m. kovo 14 d. Įstatyminio potvarkio Nr. 35, pertvarkyto į 2005 m. gegužės 14 d. Įstatymą Nr. 80/2005 dėl neatidėliotinų priemonių pagal Ekonominės, socialinės ir teritorinės plėtros veiksmų planą (toliau - Įstatymas Nr. 80/2005), 11 straipsnio 12 dalį Italijos valdžios institucijos iki 2010 m. pratęsė lengvatinio elektros energijos tarifo taikymą „Portovesme“, ILA ir „Eurallumina“ ir pradėjo tarifą taikyti „Syndial SpA“, taip pat Sardinijoje įsikūrusiam chloro gamintojui.
(11)
2005 m. liepos 22 d. Komisija gavo su „Syndial“ konkuruojančios bendrovės skundą, o vėliau, 2005 m. spalio 7 d. ir gruodžio 7 d. ta pati bendrovė pateikė išsamesnę informaciją.
(12)
2005 m. lapkričio 23 d. raštu Italija pranešė apie priemonę Komisijai. 2005 m. lapkričio 28 d. raštu Italija pateikė papildomą informaciją.
(13)
2005 m. gruodžio 22 d. raštu Komisija paprašė pateikti papildomą informaciją, Italija ją pateikė 2006 m. kovo 3 d. raštu.
(14)
2006 m. sausio 20 d. ta pati „Portovesme“ konkurentė, kuri pateikė pastabas byloje C 38/B/04, pateikė skundą dėl naujos priemonės.
(15)
2006 m. balandžio 26 d. Komisija raštu informavo Italiją, kad dėl Įstatyme Nr. 80/2005 nustatytos specialios tarifo sistemos pakeitimo ir išplėtimo nusprendė pradėti SESV 108 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą.
(16)
2006 m. rugpjūčio 22 d. raštu Komisija paprašė Italiją pateikti papildomą informaciją; Italija atsakė 2006 m. rugsėjo 28 d. raštu.
(17)
Komisijos sprendimas pradėti procedūrą paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (4). Komisija pakvietė suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas dėl šių priemonių.
(18)
Komisija gavo suinteresuotųjų šalių, tarp jų - naudos gavėjų, dviejų „Portovesme“ ir „Syndial“ konkurenčių ir atsinaujinančiųjų išteklių energijos gamintojo, pastabas. 2006 m. spalio 5 d. raštu Komisija perdavė šias pastabas Italijai ir suteikė galimybę į jas atsakyti. Italijos pastabos gautos 2006 m. gruodžio 1 d. raštu.
(19)
2007 m. balandžio 16 d., gegužės 10 d. ir 14 d. ir 2010 m. birželio 22 d. Italija pateikė papildomą informaciją.
1.3. Šio sprendimo taikymo sritis
(20)
Šis sprendimas priimamas dėl tarifų, kurie nustatyti 2004 m. potvarkio 1 straipsnyje naudos gavėjams, išskyrus „Alcoa“ (toliau - 2004 m. tarifai), ir dėl tarifų, kurie nustatyti Įstatymo Nr. 80/2005 11 straipsnio 12 dalyje ir vėliau išsamiau reglamentuoti Elektros energijos ir dujų tarnybos (it. Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas, AEEG) sprendimuose (toliau - 2005 m. tarifai).
2. IŠSAMUS PRIEMONĖS APIBŪDINIMAS
2.1. Ginčijami 2004 m. Tarifai
(21)
Pagal 2004 m. potvarkio 1 straipsnį „1995 m. gruodžio 19 d. Pramonės, prekybos ir amatų ministerijos potvarkio [toliau - potvarkis dėl „Alcoa“] 2 straipsnyje nurodyta [tarifų] sistema taikoma ir elektros energijos, naudojamos aliuminio, švino, sidabro ir cinko gamybai ir perdirbimui, tiekimui gamykloms, kurios veikia šio potvarkio įsigaliojimo metu ir yra salose, nepakankamai prijungtose arba neprijungtose prie nacionalinių elektros ir dujų tinklų“.
(22)
Šie tarifai turėjo būti taikomi laikinai: jų galiojimas turėjo baigtis „užbaigus arba modernizavus jungtis su nacionalinėmis elektros ir dujų tiekimo sistemomis“, bet ne vėliau kaip 2007 m. birželio 30 d.
(23)
Praktiškai pagal 2004 m. potvarkį lengvatinio tarifo, kuriuo jau naudojosi aliuminio gamintoja „Alcoa“, taikymas išplėstas, jis pradėtas taikyti trims Sardinijoje įsikūrusioms daug energijos vartojančioms bendrovėms:, cinko, sidabro ir švino gamintojai „Portovesme“ (5), perdirbto aliuminio produktų gamintojai ILA, ir aliuminio oksido gamintojai „Eurallumina“ (6).
(24)
Priežiūros lygmeniu tarifas įgyvendintas pagal AEEG sprendimus (it. delibere).
(25)
AEEG sprendime Nr. 110/04 nustatyta, kad lengvatiniai tarifai bus taikomi tik jei pranešimo procedūros rezultatai bus teigiami. Tačiau vadovaudamasi Ministro pirmininko tarnybos nurodymais, kuriuose nustatyta, kad apie 2004 m. potvarkį pagal valstybės pagalbos taisykles nebuvo oficialiai pranešta, jis tik pateiktas Komisijai kartu su preliminaria užklausa (it. indagine conoscitiva preliminare), AEEG įgyvendino 2004 m. potvarkį sprendimu Nr. 148/04 (7).
(26)
Pagal šią sistemą naudos gavėjams buvo galima skirti kompensuojamąsias išmokas potvarkyje dėl „Alcoa“ nustatytomis sąlygomis. Konkrečiai gamyklai, kuriai taikyta sistema, mokama kompensuojamoji išmoka buvo apskaičiuojama skirtumą tarp elektros energiją gamyklai tiekiančiai bendrovei sumokėtos kainos ir valstybės nustatytos lengvatinės kainos padauginus iš gamyklos suvartoto elektros energijos kiekio. Lengvatinės kainos (arba lengvatinio tarifo) apskaičiavimo metodas nustatytas sprendime CIP Nr. 15/1993. Kaina buvo indeksuojama atsižvelgiant į Italijos elektros energijos gamybos išlaidų svyravimą (toliau - išlaidų komponentas). 2004 m. Sardinijos naudos gavėjams taikyta lengvatinė kaina buvo 26-35 EUR už MWh.
(27)
Sistemą administruoti pavesta Elektros pramonės išlyginimo fondui (it. Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico) (8). Praktiškai tarifų sistema veikia toliau nurodyta tvarka. Naudos gavėjai siunčia Išlyginimo fondui mėnesio duomenis apie suvartotos elektros energijos kiekį ir kainas, kurias sumokėjo savo energijos tiekėjams. Tada iš Išlyginimo fondo gauna pirmiau nurodyta tvarka apskaičiuotas pinigines išmokas (9).
(28)
Kompensuojamosioms išmokomoms reikalingi ištekliai gaunami iš parafiskalinio mokesčio, kurį moka visi Italijos elektros energijos vartotojai, sumokėdami standartinio elektros energijos tarifo A4 komponentą (10).
(29)
Sistema turėjo būti baigta taikyti 2007 m. birželio 30 d. Tačiau jos įgyvendinimas AEEG nurodymu buvo netrukus nutrauktas po to, kai 2004 m. lapkričio mėnesį Komisija pradėjo oficialų tyrimą (11).
(30)
Iš Italijos pateiktų duomenų matyti, kad „Portovesme“ ir „Eurallumina“ gavo subsidijas už 2004 m. balandžio - spalio mėn. suvartotą elektros energiją; ILA gavo subsidijas už 2004 m. balandžio - rugsėjo mėn. suvartotą elektros energiją. Bendra Išlyginimo fondo šioms trims įmonėms sumokėta suma pagal šią sistemą (eurais):
„Portovesme Srl“
12 845 892,82
„Eurallumina SpA“
5 208 152,05
„ILA SpA“
291 120,27
2.2. Ginčijami 2005 m. tarifai
(31)
Pagal 2005 m. Įstatymo Nr. 80/2005 11 straipsnio 12 dalį Italijos valdžios institucijos išplėtė „1995 m. gruodžio 19 d. Pramonės, prekybos ir amatų ministerijos potvarkyje nustatyto tarifo sistemą ir ji pradėta taikyti aliuminiui, švinui, sidabrui, cinkui gaminti ir perdirbti ir chloro gamybos ciklui skirtos energijos tiekimui, remiantis panašiam tikslui Europos rinkose tiekiamos energijos kainomis, bet tik toms gamykloms, kurios šio potvarkio įsigaliojimo dieną jau veikia, yra įsikūrusios Sardinijoje ir yra prijungtos prie aukštos įtampos tinklo. Šis tarifas taikomas su sąlyga, kad prisiimami ilgalaikiai, naudos gavėjų, Sardinijos vietos valdžios institucijų ir atsakingų ministerijų suderinti įsipareigojimai.“
(32)
Taigi iš esmės pagal Įstatymą Nr. 80/2005 2004 m. įgyvendinta sistema įvesta dar kartą, pagal jį „Alcoa“ taikyta tvarka išplėsta ir pradėta taikyti Sardinijoje veikiančioms daug energijos vartojančioms bendrovėms. Praktiškai įstatymas buvo taikomas tik „Portovesme“, ILA, „Eurallumina“ ir chloro ir sodos gamintojai „Syndial“, kuri anksčiau nesinaudojo lengvatinėmis kainomis.
(33)
Reikėtų pabrėžti, kad nuo 2005 m. lengvatinė kaina nebebuvo susieta su ankstesniu, 1995 m. potvarkyje dėl „Alcoa“ nustatytu tarifu, ją savarankiškai nustatė AEEG, kad ji atitiktų vidutines naudos gavėjų konkurentų Europos rinkoje (12) mokamas elektros energijos kainas. Kaina kasmet buvo tikslinama: pagal įstatymo 11 straipsnio 13 dalį „11 (13) ir 12 straipsniuose nustatytos tarifų sąlygos taikomos nuo 2005 m. sausio 1 d., AEEG jas tikslina, kasmet nominaliąją tarifų vertę padidindama 4 % arba, jei ši padidėjimo vertė yra didesnė, procentine dalimi, lygia vidutinės didmeninės elektros energijos kainos, užfiksuotos pagrindinėse Europos elektros energijos biržose, visų pirma Frankfurto ir Amsterdamo, padidėjimui.“ Sprendime Nr. 217/05 AEEG pateikė šio patikslinto mechanizmo išaiškinimą, pagal kurį jis tapo palankesnis naudos gavėjams, nes per metus tarifas negalėjo būti didinamas daugiau kaip 4 %.
(34)
Tame pačiame sprendime AEEG nustatė įvairioms pramonėms šakoms 2005 m. taikytinas lengvatines kainas:
Pramonės šakos, kurioms gali būti taikomi lengvatiniai tarifai
Lengvatinė kaina
EUR/MWh
Aliuminio perdirbimas
50
Švinas ir cinkas
23
Aliuminio gamyba
27
Chloro gamybos ciklas
27
(35)
Kaip ir 2004 m. tarifai, 2005 m. tarifai turėjo būti finansuojami iš parafiskalinio mokesčio, kurį moka visi galutiniai Italijos elektros energijos vartotojai, sumokėdami standartinio elektros energijos tarifo A4 komponentą. Sistemos finansinių srautų valdymas vėl patikėtas Išlyginimo fondui.
(36)
Teisė naudotis tarifu galėjo būti suteikta su sąlyga, kad naudos gavėjas prisiima įsipareigojimą skirti gamybos investicijas Sardinijoje pagal pramoninius planus, kurie turi būti teikiami regiono valdžios institucijoms. Pavyzdžiui, „Portovesme“ įsipareigojo investuoti į savaiminę elektros energijos gamybą ir dalyvauti statant naujas jėgaines.
(37)
Italija pranešė apie Įstatymo Nr. 80/2005 11 straipsnio 12 dalį pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 3 dalį. Nustatyta, kad 2005 m. tarifus bus galima taikyti, jei Komisija leis įgyvendinti šią sistemą. Todėl 2005 m. tarifai nebuvo įvesti.
2.3. Bylos nacionaliniuose teismuose
(38)
„Solvay Chimica Italia“ ir „Solvay Chimica Bussi SpA“, veikiančios chloro ir sodos gamybos ciklo srityse už Sardinijos ribų, iškėlė bylą Lombardijos regioniniame administraciniame teisme (14) dėl įgyvendinant Įstatymo Nr. 80/2005 11 straipsnio 12 dalį AEEG priimtų sprendimų, remdamosi tuo, kad pagal šiuos sprendimus teikiama neteisėta valstybės pagalba ir kad jais pažeidžiamos kitos Italijos teisės nuostatos (15). 2006 m. lapkričio 27 d. teismas sustabdė jo nagrinėjamą bylą tol, kol bus padarytos išvados Komisijos pradėto valstybės pagalbos tyrimo byloje C 13/06.
2.4. Palyginimas su ankstesniais nesuderinamos pagalbos atvejais - Deggendorf
(39)
Pradėjus tyrimą, Italija nurodė, kad „Eurallumina“ negrąžino nesuderinamos pagalbos, dėl kurios nagrinėta byla C 80/01 (pagalba aliuminio oksido gamybai) (16), bet, pasak bendrovės, Sardinijos regioninės valdžios institucijos 2006 m. gegužės 8 d. dėl šios priemonės priėmė įsakymą susigrąžinti lėšas.
3. SPRENDIMAS PRADĖTI PROCEDŪRĄ PAGAL SUTARTIES DĖL EUROPOS SĄJUNGOS VEIKIMO 108 STRAIPSNIO 2 DALĮ
(40)
Komisija nusprendė pradėti oficialią tyrimo procedūrą remdamasi toliau išvardytais pagrindais.
3.1. Byla C 38/B/04
(41)
Sprendime pradėti oficialų tyrimą (17) Komisija svarstė, ar galėtų būti, kad „Portovesme“, ILA ir „Eurallumina“ taikyti 2004 m. tarifai nėra valstybės pagalba, nes jie labai panašūs į „Alcoa“ 1996 m. taikytą lengvatinį tarifą, dėl kurio Komisija priėmė 1996 m. gruodžio 4 d. sprendimą (toliau - sprendimas byloje Alumix) (18) ir nustatė, kad jis nėra valstybės pagalba.
(42)
Komisija pažymėjo, kad naujas tarifas, atrodo, yra kitoks negu Alumix tarifas, nes Alumix tarifas buvo suteiktas tiesiogiai Italijos monopolinei elektros energijos operatorei ENEL, o naujas tarifas yra atrankioji valstybės priemonė, kuria valstybė kompensuoja naudos gavėjų su savo energijos tiekėjais sutartos rinkos kainos ir 1996 m. nustatytos lengvatinės kainos skirtumą. Komisija padarė išvadą, kad 2004 m. potvarkiu esamos priemonės, kuri nebuvo valstybės pagalba, taikymo sritis ne tik išplėsta, kad apimtų naujus naudos gavėjus, bet ir įdiegta nauja sistema, kuri yra skirta trims atitinkamoms įmonėms ir kurios finansinis mechanizmas labai skiriasi nuo Alumix tarifo.
(43)
Sprendime pradėti procedūrą 2004 m. potvarkiu įvesti tarifai priskiriami prie veiklos pagalbos ir vertinama, ar tą pagalbą galima leisti teikti remiantis Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairėmis (toliau - Regioninės pagalbos teikimo gairės) (19), nes Sardinija pagal 107 straipsnio 3 dalies a punktą iki 2006 m. pabaigos yra remiamas regionas. Komisija suabejojo, ar pagalbą galima leisti teikti remiantis tuo pagrindu, nes neatrodė, kad tokio pobūdžio ad hoc pagalba, teikiama ribotam įmonių skaičiui, skatintų regiono vystymąsi.
(44)
Komisija taip pat išreiškė susirūpinimą, kad dėl priemonės poveikio gali sumažėti elektros energijos apmokestinimo lygis. Bet kuris toks sumažinimas turėtų būti pagrįstas 2003 m. spalio 27 d. Tarybos direktyva 2003/96/EB, pakeičiančia Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą (20).
3.2. Byla C 13/06
(45)
2006 m. balandžio 27 d. sprendime pradėti oficialų tyrimą Komisija 2005 m. tarifo sistemą priskyrė prie naujos veiklos pagalbos.
(46)
Komisija svarstė, ar lengvatinį tarifą galima leisti taikyti kaip regioninę veiklos pagalbą remiantis Regioninės pagalbos teikimo gairėmis, nes Sardinija pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies a punktą turėjo būti remiama iki 2006 m. pabaigos.
(47)
Nepaisant Italijos tvirtinimo, kad aukštos elektros energijos kainos Sardinijoje trukdo salos vystymuisi, Komisija laikėsi nuomonės, kad Italija neįrodė, kad tos kainos - nei vidutinis jų dydis, nei konkrečios stambių energijos vartotojų mokamos kainos - Sardinijoje buvo daug didesnės (21). Komisija pažymėjo, kad pertekliniai elektros energijos gamybos pajėgumai Sardinijoje galėjo tik paskatinti elektros gamintojus parduoti elektros energiją už mažiausią galimą kainą tol, kol bus baigti, kaip planuojama, 2010 m., įgyvendinti jungiamųjų linijų projektai ir atsiras galimybė energiją eksportuoti iš Sardinijos.
(48)
Be to, Italija nepaaiškino, kodėl didesnės kainos turėtų būti vertinamos kaip kliūtis regionui arba kaip tarifas prisidėtų prie regiono vystymosi. Taigi Komisija abejojo, ar pagalba būtina.
(49)
Komisija taip pat suabejojo, ar tokio pobūdžio ad hoc pagalba proporcinga nepalankiems regiono padėties aspektams, visų pirma atsižvelgiant į lengvatinei kainai apskaičiuoti naudotą metodą, kuris niekaip nebuvo susietas su kitose Italijos dalyse galiojančia kaina, bet grindžiamas vidutine Europos stambių energijos vartotojų mokama kaina.
(50)
Komisija pažymėjo, kad priemonės trukmė viršijo penkerius metus, nors paprastai tai yra ilgiausias galimas regioninės veiklos pagalbos laikotarpis, ir kad realus pagalbos dydis laipsniškai nemažėjo, nes buvo nustatytas 4 % aukščiausia tarifo didinimo riba.
(51)
Dėl laikotarpio, kuriam taikomos 2007-2013 m. Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairės (22), Komisija pažymėjo, kad Sardinija nebegalės gauti pagalbos, ypač veiklos pagalbos, pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies a punktą. Gairėse leidžiama taikyti dvejų metų pereinamąjį laikotarpį ir tiesiniu principu laipsniškai mažinti esamą veiklos pagalbą, bet jomis nebuvo galima remtis ir leisti keliems mėnesiams skirti o paskui laipsniškai nutraukti naują veiklos pagalbą, juolab atsižvelgiant į išreikštas abejones ir iškraipomąjį pagalbos poveikį.
(52)
Savo išvadose Komisija išreiškė abejones, ar „Portovesme“, ILA, „Eurallumina“ ir „Syndial“ skirtą lengvatinį tarifą galima leisti taikyti kaip regioninę pagalbą arba kitu pagrindu, kurio Italija bet kuriuo atveju nenurodė.
(53)
Dėl „Eurallumina“ Komisija pažymėjo, kad ši bendrovė net negrąžino gautos neteisėtos ir nesuderinamos valstybės pagalbos (23) ir kad pagal byloje Deggendorf (24) nustatytas taisykles ji negalėjo gauti pagalbos pagal jokią naują priemonę.
4. SUINTERESUOTŲJŲ ŠALIŲ PATEIKTOS PASTABOS
4.1. Byla C 38/B/04
(54)
Atsakydamos į Komisijos kvietimą pateikti pastabas dėl 2004 m. sprendimo pradėti nuodugnų tyrimą, pastabas pateikė pradinis skundo pateikėjas, kelios naudos gavėjos („Portovesme“, „Eurallumina“ ir „Alcoa“) ir kitos suinteresuotosios šalys. Čia apibendrinamos tik tos pastabos, kurios yra tiesiogiai susijusios su „Portovesme“, ILA ir „Eurallumina“ skirtu lengvatiniu tarifu. „Alcoa“ pateiktos pastabos neįtrauktos, nes jos išsamiai aptartos galutiniame sprendime, konkrečiai priimtame dėl tos bendrovės (25).
4.1.1. „Portovesme“ pateiktos pastabos
(55)
„Portovesme“ tvirtino, kad lengvatiniu tarifu sprendžiamas rinkos nepakankamumo klausimas, būtent negalėjimas užtikrinti konkurencinių kainų neseniai liberalizuotoje Sardinijos elektros energijos rinkoje dėl joje veikiančių operatorių įtakos rinkoje. „Portovesme“ teigė, kad ENEL ir „Endesa“ (vėliau jų elektros energijos gamybos ištekliai Sardinijoje parduoti E.ON) sudaro duopoliją ir Sardinijoje dirbtinai palaiko vidutinio Italijos kainų dydžio elektros energijos kainas, nors iš tiesų Sardinijos kainos turėtų būti daug mažesnės, ypač stambiems elektros energijos vartotojams, atsižvelgiant į perteklinius elektros energijos gamybos pajėgumus, kurie turėtų skatinti gamintojus elektrą parduoti už konkurencingą kainą.
(56)
„Portovesme“ tvirtino, kad jos taikyta lengvatinė kaina atitiko tą kainą, kurią bendrovė būtų galėjusi taikyti įprastomis rinkos sąlygomis, t. y. jeigu elektros energijos rinka tinkamai veiktų.
(57)
Anot „Portovesme“, dėl iš Išlyginimo fondo gaunamų kompensuojamųjų išmokų (37 EUR už MWh) „Portovesme“ mokėta kaina atitiko jos konkurentų mokamą kainą ir neiškraipė konkurencijos, nes visi ES cinko gamintojai moka vienodas kainas ir šia priemone tik kompensuota nepalanki bendrovės konkurencinė padėtis, kuri susidarė dėl Sardinijos struktūrinių problemų (tarp jų - gamtinių dujų nebuvimo).
(58)
Metalas: cinkas, aliuminis ir švinas, yra biržos prekės, už kurias pasaulyje, Londono metalo biržoje, nustatoma viena kaina. Vietos gamybos išlaidų skirtumai neatsispindi pasaulio kainų skirtumuose. Visų pirma, „Portovesme“ cinko gamybos mastas yra toks mažas (sudaro mažiau kaip 1 % pasaulio gamybos masto), kad negali paveikti pasaulinės kainos.
(59)
Jeigu tarifo nebūtų, „Portovesme“ turėtų uždaryti savo gamyklą, bet uždarymas nebūtų naudingas kitiems ES cinko gamintojams, kurie negalėtų padidinti gamybos, o susidariusi spraga būtų užpildyta importu iš trečiųjų šalių. „Portovesme“ padarė išvadą, kad lengvatinis tarifas nepaveikia konkurencijos arba prekybos ES.
(60)
Be to, kaip nurodė Portovesme, iš Išlyginimo fondo mokamai kompensuojamajai išmokai nenaudoti valstybės ištekliai, nes Išlyginimo fonas tik perskirsto privačias lėšas, kurias moka galutiniai elektros energijos vartotojai.
(61)
„Portovesme“ pažymėjo, kad elektros energijos pardavimas daug energijos vartojančioms įmonėms yra svarbus siekiant užtikrinti energijos tiekimo Sardinijoje saugumą ir tęstinumą ir išvengti elektros energijos gamybos neefektyvumo, dėl kurio galutiniams vartotojams padidėtų elektros energijos kainos.
(62)
Pagaliau bendrovė nurodo, kad jei būtų priversta uždaryti savo gamyklą, Sardinijos gamybos bazė patirtų labai rimtų padarinių, nes būtų prarasta 790 tiesioginių ir 500 netiesioginių darbo vietų.
4.1.2. „Eurallumina“ pateiktos pastabos
(63)
„Eurallumina“ tvirtino, kad aliuminio oksido gamybos išlaidos Europoje yra didesnės negu kituose pasaulio regionuose, daugiausia dėl didesnių elektros energijos ir kuro kainų ir dėl boksito (26) transportavimo išlaidų. Didesnių išlaidų negalima perkelti nustatant aukštesnes kainas, nes aliuminio oksido kaina nustatoma Londono metalo biržoje ir pavieniai gamintojai jai įtakos nedaro. Todėl Europos aliuminio oksido gamybos konkurencinė padėtis yra nepalanki, palyginti su likusia pasaulio dalimi.
(64)
Šalia bendrų Europos aliuminio oksido gamyklų problemų „Eurallumina“ taip pat nurodė specifines Sardinijos problemas, dėl kurių vietos įmonės negali naudotis elektros energijos rinkos liberalizavimu, būtent vietinių elektros energijos operatorių įtaką rinkoje (žr. „Portovesme“ pastabas 55 konstatuojamojoje dalyje). „Eurallumina“ taip pat tvirtino, kad gamtinių dujų neturėjimas, yra didelė kliūtis aliuminio oksido gamybai Sardinijoje, nes didelis šiam procese reikalingas garo kiekis turi būti gaunamas naudojant mazutą, kuris yra brangesnis.
(65)
Anot „Eurallumina“, liberalizavus elektros energijos gamybos rinką Sardinijoje, elektros energijos kainos padidėjo: jei nebūtų tarifo, „Eurallumina“ už jai tiekiamą elektros energiją būtų turėjusi mokėti 65,95 EUR už MWh, o iki liberalizavimo ji mokėjo 44 EUR už MWh. Taikant 2004 m. tarifą kaina sumažinta iki 35 EUR už MWh.
(66)
Kaip „Portovesme“, „Eurallumina“ tvirtino, kad, jei būtų priversta atsisakyti verslo, kiti ES aliuminio oksido gamintojai negalėtų jo perimti, nes jau dirba didžiausiu pajėgumu, o spraga būtų užpildoma importu iš trečiųjų šalių. Uždarius gamyklą būtų prarasta 400 tiesioginių ir 250 netiesioginių darbo vietų (27). Atsižvelgdama į tai, vienintelė aliuminio oksido tiekėja „Alcoa“ lydymo gamyklai, „Eurallumina“, manė, kad jos aliuminio oksido gamyklos uždarymas gali pakenkti „Alcoa“ gyvybingumui Sardinijoje.
(67)
„Eurallumina“ padarė išvadą, kad 2004 m. potvarkyje nustatytas tarifas yra būtinas, kol nesukurta nauja infrastruktūra, kuria bus panaikinti pagrindiniai Sardinijos pramonę veikiantys nepalankios konkurencinės padėties veiksniai.
4.1.3. Kitų suinteresuotųjų šalių pateiktos pastabos
(68)
„Portovesme“ konkurentė, ta pati bendrovė, kuri pirmą kartą atkreipė Komisijos dėmesį į šį atvejį, pradėjus oficialų tyrimą Komisijai parašė vėl. Ji pateikė 2004 m. lengvatinio tarifo analizę, kurioje padarė išvadą, kad tarifas yra neteisėta valstybės pagalba. Ginčijama tarifų sistema iš esmės skiriasi nuo „Alcoa“ suteikto Alumix tarifo: neįmanoma pritarti požiūriui, kad ji nėra valstybės pagalba. Turi būti nustatyta, kad pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka, nes jos negalima patvirtinti nei kaip regioninės veiklos pagalbos, nei kaip restruktūrizavimo pagalbos.
(69)
Chloro ir sodos gamybos srityje veikiančios „Solvay Chimica Italia“ ir „Solvay Chimica Bussi“ 2005 m. liepos mėn., pasibaigus vieno mėnesio terminui pastaboms dėl sprendimo pradėti oficialų tyrimą pateikti, pateikė pastabas dėl 2004 m. tarifų. Šios bendrovės prašė jas pripažinti suinteresuotosiomis šalimis nepaisant vėlavimo. Savo pastabose jos nurodė, kad ir 2004 m., ir 2005 m. tarifai yra neteisėta ir nesuderinama valstybės pagalba.
4.1.4. Italijos pateiktos pastabos
(70)
Italija tvirtino, kad ES elektros energijos rinka nėra visiškai konkurencinga, kaip Komisija pati pripažino ketvirtojoje Dujų ir elektros energijos vidaus rinkos įgyvendinimo metinėje ataskaitoje (28). Įmonės, visų pirma vartojančios daug energijos, negali laisvai pasirinkti tiekėjų ir pirkti elektros energiją panašiomis sąlygomis įvairiose valstybėse narėse. Šie sunkumai nėra susiję su pačių įmonių veikla, bet kyla dėl struktūrinių energijos rinkų trūkumų. Dabartinė ES energijos rinkos padėtis neigiamai veikia laisvą konkurenciją stambių energijos vartotojų produktų rinkose.
(71)
Nepaisant sektoriaus liberalizavimo, Italijoje ypač daug struktūrinių trūkumų, kaip antai nepakankamos įvairių nacionalinės energijos sistemos dalių jungiamosios linijos ir koncentruota rinkos struktūra. Tokiomis aplinkybėms liberalizavimas nesuteikė geresnių kainų dideliems energijos vartotojams. Šios problemos ypač didelės Sardinijoje, kur jungiamosios linijos ribotos.
(72)
Todėl Italija teigė, kad speciali tarifų sistema, atspindinti paklausos pobūdį, turėtų būti laikoma pagrįsta kaip reguliavimo priemonė, kuria skatinami mechanizmai, kurie veiktų visiškai konkurencingoje rinkoje. Šia priemone sugrąžintos vienodos įvairiose valstybėse narėse veikiančių daug energijos vartojančių įmonių veiklos sąlygos, pašalinant nepalankius geografinius aspektus, kurie veikia Sardinijoje įsikūrusias įmones. Šia sistema įtvirtintas lauktas liberalizavimo proceso poveikis. Pasak Italijos, panašios priemonės įgyvendintos ir kitose valstybėse narėse, kuriose stambūs energijos vartotojai naudojasi reguliuojamais elektros energijos tarifais.
(73)
Pasak Italijos, 2004 m. potvarkiu siekta dviejų tikslų: paremti užimtumą Sardinijoje, kur daugiausia darbo vietų sukurta metalo sektoriuje, ir išsaugoti pakankamą energijos gamybos paklausos lygį Sardinijoje, kurioje yra perteklinių pajėgumų problemų.
(74)
Italija tvirtino, kad nauja tarifo sistema de facto prilygsta Alumix tarifui, kurį Komisija nustatė nesant valstybės pagalba. Skirtumai tarp senos ir naujos sistemų kilo tik dėl naujos „tarifo struktūros“, kuri tapo reikalinga liberalizavus energijos rinką.
(75)
Italija teigė, kad tarifo sistema nėra valstybės pagalba. Dėl valstybės išteklių naudojimo - tarifo sistema panaši į tvarką, svarstytą byloje PreussenElektra, kurioje Teisingumo Teismas nustatė, kad valstybės ištekliai nebuvo naudojami (29). Išlyginimo fondas yra techninė institucija, kuri veda sistemos apskaitą ir laisvai nedisponuoja turimais finansiniais ištekliais. Tai, kad AEEG ir Finansų ministerija vykdo Išlyginimo fondo veiklos kontrolę, nereiškia, kad valstybė gali laisvai disponuoti šiais ištekliais. Todėl, pasak Italijos, ištekliai, naudojami tarifo mechanizmui finansuoti, yra visiškai privatūs.
(76)
Italija taip pat teigė, kad tarifas nedaro poveikio prekybai Sąjungos viduje ir negali iškraipyti konkurencijos, nes produktams, kurie yra biržos prekės, yra nustatyta pasaulinė kaina (žr. „Portovesme“ pastabas 55 konstatuojamojoje dalyje). Be to, ir ES, ir Italijos gamyba neatitinka augančios atitinkamų metalų paklausos. 2005 m. vidaus gamyba patenkino tik 12 % aliuminio, 55 % cinko ir 80 % švino paklausos Italijoje. Šių metalų gamybos deficitas ES ir Italijoje augo, vis didesnė paklausos dalis buvo patenkinama importu iš trečiųjų šalių. Jeigu metalo pramonė Italijoje išnyktų, joks naujas ES rinkos dalyvis negalėtų užpildyti Italijoje panaikintų pajėgumų, nes ES gamyklos jau veikia visu pajėgumu ir joks esamas gamintojas arba naujas dalyvis neturėtų akstino didinti pajėgumus, nes ilgalaikės galimybių naudoti energiją už prieinamą kainą perspektyvos nėra tvirtos. Todėl šių gamybos pajėgumų išsaugojimas Italijoje negali padaryti žalos konkurentams. Kadangi lengvatinis tarifas nėra mažesnis už elektros energijos kainų, kurias moka konkuruojančios bendrovės, vidurkį, juo neskatinamas eksportas iš Sardinijos į kitas valstybes nares.
(77)
Italija tvirtino, kad net jei Komisija padarytų išvadą, kad priemonė iš tiesų yra valstybės pagalba, tarifą būtų galima laikyti suderinamu su vidaus rinka remiantis tuo, kad tai regioninė veiklos pagalba, kurią Sardinijai leidžiama teikti vadovaujantis Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies a punkto išimtimi.
(78)
Pasak Italijos, Sardinijos elektros energijos rinkos trūkumai (rinkos koncentracija, menkos jungiamosios linijos, pertekliniai elektros energijos gamybos pajėgumai) ir galimybės prisijungti prie dujų infrastruktūros nebuvimas sukuria kliūtis regionui, o tarifu siekiama šias kliūtis pašalinti.
(79)
Elektros energijos kainos Italijoje 38 % didesnės, palyginti su stambių energijos vartotojų ES mokamu vidurkiu. Dėl to kyla konkurencingumo problema, kuri Sardinijoje yra dar didesnė dėl vietos elektros energijos rinkos trūkumų ir dėl to, kad nėra galimybės prisijungti prie gamtinių dujų sistemos.
(80)
Italija tvirtino, kad priemone prisidedama prie regiono vystymosi, nes metalo pramonės indėlis į Sardinijos ekonomiką ir užimtumą yra labai svarbus: metalo pramonėje dirba 12 % visos darbo jėgos, ji sukuria 12,2 % regiono gamybos BNP. Tarifas teigiamai veikia užimtumą ir padeda išsaugoti salos socialinę bei ekonominę sistemą.
(81)
Pasak Italijos, tarifas proporcingas trūkumams, su kuriais susiduria naudos gavėjai, nes juo tik suderinamos Sardinijos gamintojų mokamos elektros energijos kainos su vidutinėmis ES konkurentų mokamomis kainomis.
(82)
Be to, tarifas yra trumpalaikis ir laikinas, nes numatyta, kad užbaigus infrastruktūros projektus, kuriais siekiama pagerinti jungiamąsias linijas su elektros energijos ir dujų sistemomis (naujas SAPEI jungiamasis kabelis ir GALSI dujotiekis) (30), jis nebebus taikomas.
(83)
Pasak Italijos, priemonė yra laipsniškai mažėjanti, nes lengvatinė kaina indeksuojama remiantis kuro kainų pokyčiais ir gali būti tik didinama arba nebūti keičiama.
4.2. Byla C 13/06
4.2.1. „Portovesme“ pateiktos pastabos
(84)
„Portovesme“ manė, kad 2005 m. tarifai neiškraipo konkurencijos, kad jie būtini siekiant užtikrinti atitinkamų pramonės šakų išlikimą ir kad galima būti laikomi suderinama regionine pagalba. Bendrovės argumentai panašūs į Italijos pateiktus argumentus, į kuriuos galima daryti nuorodą (žr. 87-104 konstatuojamąsias dalis).
4.2.2. „Eurallumina“ pateiktos pastabos
(85)
„Eurallumina“ taip pat manė, kad 2005 m. tarifai neiškraipo konkurencijos, kad jie būtini siekiant užtikrinti atitinkamų pramonės šakų išlikimą ir kad juos galima laikyti suderinama regionine pagalba. Bendrovės argumentai panašūs į Italijos pateiktus argumentus, į kuriuos galima daryti nuorodą.
4.2.3. Kitų suinteresuotųjų šalių pateiktos pastabos
(86)
Du „Portovesme“ ir „Syndial“ konkurentai, kurie pateikė pastabas byloje C 38/B/04, pateikė pastabas ir šioje byloje. Abu tvirtino, kad ginčijamos priemonės yra veiklos pagalba, kurią reikėtų laikyti nesuderinama su vidaus rinka.
4.2.4. Italijos pateiktos pastabos
(87)
Italija tvirtino, kad 2005 m. tarifai labai skiriasi nuo 2004 m. taikytų tarifų, nes dabar jie atitinka Regioninės pagalbos teikimo gairių reikalavimus.
(88)
Pasak Italijos, atlikus paviršutinį vertinimą tarifus galima priskirti prie veiklos pagalbos, bet iš tikrųjų jie yra priemonių, skirtų palaikyti Sardinijos regiono vystymąsi, dalis. Visų pirma, Italija atkreipė dėmesį į glaudžią tarifų ir įsipareigojimo skirti ilgalaikes investicijas, kurį naudos gavėjų reikalauta prisiimti, sąsają. Ribojamoji nuostata, pagal kurią priemonę galima įgyvendinti tik leidus Komisijai, pasak Italijos, rodo, kad priemonė yra regioninės pagalbos pobūdžio.
(89)
Šios strategijos esmė išdėstyta susitarimo memorandume (it. protocollo d’intesa), kurį regionas sudarė su naudos gavėjais. Jame aptarta:
a)
investicijos į gamybą, numatytos naudos gavėjų pateiktuose pramoniniuose planuose;
b)
operatyvus energijos jungiamųjų linijų infrastruktūros patvirtinimas, kad naudos gavėjai galėtų naudotis energijos šaltiniais konkurencingomis kainomis (GALSI dujotiekis ir SAPEI jungiamasis kabelis);
c)
integruotos koncesijos eksploatuoti Sulcis anglių kasyklą ir statyti (valdyti) anglimis kūrenamą jėgainę elektros energijai tiekti naudos gavėjams suteikimas; ir
d)
lengvatiniai tarifai.
(90)
Italija laikėsi nuomonės, kad tarifus reikėtų vertinti kaip politikos priemones, kuriomis siekiama apsaugoti sektorius, kuriems kelia grėsmę didelės energijos kainos ir kurie antraip išsikeltų iš Italijos ir Europos dėl agresyvios konkurencijos su mažesnes gamybos išlaidas patiriančiomis ne ES bendrovėmis. Tarifai turėjo būti taikomi iki numatytos infrastruktūros ir konkurencingos vidaus energetikos rinkos sukūrimo. Priemonė atitinka regioninės pagalbos principus, nes ja skatinamas salos, kurioje daug energijos vartojančių gamybos įmonių konkurencinė padėtis nepalanki ne tik dėl nepakankamai liberalios elektros energijos rinkos, bet ir dėl išskirtinių jungiamųjų linijų su elektros ir dujų tiekimo sistemomis infrastruktūros trūkumų Sardinijoje, ekonomikos augimas ir užimtumas.
(91)
Šiam integruotam požiūriui patvirtinti Italija cituoja pirmąją Konkurencingumo, energetikos ir aplinkos aukšto lygio atstovų grupės ataskaitą (31), kurioje nustatyta, kad liberalizavimo procesas energijos sektoriuje neatnešė tinkamų rezultatų, kad reikalingos geresnės jungiamosios linijos ir būtų tikslinga sudaryti ilgalaikius tiekimo susitarimus prognozuojamomis kainomis arba klientų ir energijos tiekėjų partnerystę. Italija tvirtino, kad Sardinijai suplanuotos priemonės yra kreipiamos šia linkme, bet kad trumpalaikės priemonės, kaip antai tarifai, taip pat reikalingos, siekiant apsaugoti Sardinijos pramonės konkurencingumą ir užtikrinti jos išlikimą tol, kol bus įgyvendintos suplanuotos investicijos ir bus išspręstos struktūrinės problemos.
(92)
Italija tvirtino, kad Sardinijos naudos gavėjų mokamų kainų negalima lyginti su panašių bendrovių žemyninėje Italijos dalyje mokamomis kainomis, nes daug energijos vartojančios įmonės perka elektros energiją pagal dvišalius susitarimus, kurie nepriklauso viešajam sektoriui. Pasak Italijos, Komisija klysta lygindama energijos biržose registruotas kainas, nes tik nedidelė šių įmonių energijos dalis perkama biržose.
(93)
Pasak Italijos, pagal dvišalius susitarimus sulygtos kainos būtų palankios vartotojams tik jeigu vartotojai galėtų laisvai rinktis tiekėjus ir naudojant konkurencingas technologijas pagamintos elektros energijos šaltinius. Sardinijoje, kur jėgainėse negalima pagaminti pigios elektros energijos, nes nėra galimybės naudoti gamtines dujas, tai neįmanoma. Be to, naujas investicijas į modernias jėgaines stabdo ribotos jungiamosios elektros linijos, tad elektros energijos negalima eksportuoti. Kitas veiksnys - rinkos koncentracija ir vietos operatoriams tenkantis vaidmuo.
(94)
Tokiomis aplinkybėmis, anot Italijos, pagrįstai taikyti tarifai, kuriais stabilizuotos elektros energijos kainos tol, kol elektros energijos rinkoje bus pasiekta veiksmingesnė konkurencija. Italija dar kartą patvirtino, kad lengvatiniais tarifais skatintas visiškai konkurencingos rinkos mechanizmas.
(95)
Dėl perteklinių elektros energijos gamybos pajėgumų, dėl kurių Komisija suabejojo, ar energijos kainos Sardinijoje yra didesnės negu žemyninėje Italijos dalyje (nes pertekliniai pajėgumai turėtų skatinti gamintojus parduoti energiją stambiems vartotojams už konkurencingą kainą, žr. 47 konstatuojamąją dalį), Italija pateikė šiuos argumentus. Pertekliniai Sardinijos elektros energijos gamybos pajėgumai negalėjo lemti žemesnių kainų vartotojams, nes šiuo konkrečiu atveju pertekliniai pajėgumai susidarė dėl ribotų jungiamųjų linijų, dėl to buvo būtina sukurti labai didelį energijos rezervą, siekiant užtikrinti elektros energijos tiekimo saloje tęstinumą (32). Kadangi šis rezervas bet kuriuo atveju buvo padengiamas iš visų galutinių elektros energijos vartotojų mokamų mokesčių, energijos tiekėjai nebuvo suinteresuoti parduoti naudojant šiuos neišnaudojamus pajėgumus pagamintą elektros energiją konkurencingesnėmis kainomis.
(96)
Pasak Italijos, priemonė yra proporcinga, nes AEEG nustatyta 2005 m. kaina (žr. 34 konstatuojamąją dalį) atitinka vidutinę kainą, kurią ES moka naudos gavėjų konkurentai ir kurią objektyviai apskaičiavo priežiūros institucija. Italija taip pat nurodė, kad valstybėse narėse, kuriose tarifai reguliuojami, stambūs pramoniniai vartotojai už tiekiamą elektros energiją 2005 m. mokėjo tik 25 EUR už MWh.
(97)
Todėl Italija ginčijo skundų pateikėjų pateiktus duomenis, kurie, jos nuomone, parengti taikant netinkamą metodiką, nes juose nurodomos pernelyg aukštos naudos gavėjų konkurentų ES mokamos vidutinės elektros energijos kainos.
(98)
Pasak Italijos, sistemos galiojimo trukmė - šešeri, o ne penkeri metai - pateisinama tuo, kad reikia laukti, kol bus baigta kurti energetikos infrastruktūra.
(99)
Italija taip pat tvirtino, kad laipsniško pagalbos mažėjimo reikalavimas įvykdytas: pagalba tarifais buvo laipsniškai mažinama, nes tarifai buvo tikslinami pagal svertinį Amsterdamo ir Frankfurto energijos biržų kainų svyravimo vidurkį ir galėjo būti tik didinami, bet ne mažinami.
(100)
Tarifai buvo susieti su energijos biržų kainų svyravimais, nes, pasak Italijos, tai yra objektyvus atskaitos taškas, atspindintis daugybę energijos kainų tendencijų. Tačiau Italija tvirtino, kad paprastai ES stambių energijos vartotojų mokamos kainos faktiškai padidėja mažiau, negu skelbiama biržose, nes tokie vartotojai moka dvišaliais susitarimais sulygtas arba, tais atvejais, kai tarifai reguliuojami, valstybės nustatytas kainas, o šios kainos mažiau linkusios svyruoti.
(101)
Italija padarė išvadą, kad metinis 4 % Sardinijos tarifų augimas atitiko tiesioginių ES konkurentų mokamų energijos kainų augimą.
(102)
Italija atkreipė dėmesį į tai, kad ES esama priemonių, kurių poveikis toks pat kaip ginčijamų lengvatinių tarifų, ir tvirtino, kad visos jos turėtų būti vertinamos taip pat, nepaisant jų formos, nes bendras tikslas yra užtikrinti daug energijos vartojančių pramonės šakų išlikimą ES ir užkirsti kelią jų perkėlimui už nacionalinės teritorijos ribų.
(103)
Nors nuo 2007 m. Sardinija nebegalėjo naudotis regionine veiklos pagalba, Italija tvirtino, kad Regioninės pagalbos teikimo gairėse numatytas laipsniškas sistemų, taikytų tuo metu, kai baigėsi regiono teisės naudotis išimtimi pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies a punktą galiojimo laikotarpis, įgyvendinimo nutraukimas. Taigi Komisija vis dar gali leisti taikyti priemonę pagal 2007 m. Regioninės pagalbos teikimo gaires. Bet kuriuo atveju Italija tvirtino, kad ginčijama priemonė neturėtų būti laikoma paprasta veiklos pagalba.
(104)
Italija dar kartą patvirtino, kad tarifai nedaro poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai, remdamasi 76 konstatuojamojoje dalyje išdėstytais argumentais dėl aliuminio, cinko ir švino. Italijos nuomone, ta pati logika taikytina ir chemijos pramonei. Italija nurodė, kad 2003 m. chemijos pramonės produktų importas į Italiją buvo didesnis už eksportą ir kad ES ir Italijos gamyba nuo 2001 m. mažėjo. Konkrečiai dėl PVC gamybos, pagrindinės chloro panaudojimo srities, Italija nurodė, kad šalyje jaučiamas gamybos deficitas. 2002 m. Italijoje pagaminta tik 470 000, o sunaudota 970 000 tonų PVC.
5. PRIEMONĖS VERTINIMAS
5.1. Valstybės pagalbos buvimas pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalį
(105)
Pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalį priemonė yra valstybės pagalba, jeigu atitinka visas šias sąlygas: a) suteikia pranašumą jos naudos gavėjui; b) yra finansuojama valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių; c) yra atrankioji; ir d) veikia valstybių narių tarpusavio prekybą ir gali iškraipyti konkurenciją ES.
5.1.1. Pranašumo buvimas
(106)
Pagal 2004 ir 2005 m. tarifų tvarką valstybė imasi veiksmų subsidijuoti elektros energijos kainą, kurią naudos gavėjai sulygsta su tiekėjais. Pavyzdžiui, 2004 m. pagal galiojančius dvišalius tiekimo susitarimus, kol nebuvo kompensuojamųjų išmokų, „Portovesme“ turėjo mokėti 63 EUR už MWh (33), o „Eurallumina“ 65,95 EUR už MWh. Šiuos duomenis pateikė Italija ir patys naudos gavėjai, tad jie neginčijami.
(107)
Kaip matyti iš Italijos pateiktų duomenų, 2005 m. „Syndial“ su tiekėju sulygta elektros energijos kaina buvo didesnė nei 60 EUR už MWh, o pritaikius tarifą ji sumažėtų iki 27 EUR už MWh. Abi priemonės grindžiamos logika, kad valstybė naudos gavėjams atlygina papildomas išlaidas, kurias šie patiria pirkdami elektros energiją Sardinijoje, palyginti su ES konkurentų mokamų kainų vidurkiu.
(108)
„Portovesme“ tvirtina, kad lengvatinė kaina atitinka kainą, kuri galiotų visiškai konkurencingoje rinkoje, todėl nesuteikia pranašumo. Komisija jau atmetė šio pobūdžio argumentus byloje Alcoa, kurioje buvo svarstomi iš esmės tokie patys tarifai. Vertindami, ar esama pranašumo, nei Sąjungos teismai, nei Komisija niekada neatsižvelgdavo į sąlygas, kurios galiotų hipotetinėje geriau veikiančioje rinkoje. Visuomet būdavo remiamasi atitinkamose faktinėse rinkose galiojančiomis sąlygomis (34).
(109)
Pagal šį argumentą taip pat daroma prielaida, kad jei rinka veikia netinkamai, valstybė narė gali pagrįstai nustatyti kainas, kurios paskatintų veiksmingos konkurencijos sąlygas (žr. Italijos pastabas 72 konstatuojamojoje dalyje).
(110)
Tokių argumentų priimti negalima, nes jie prieštarauja nusistovėjusiam ES teismų praktikos principui, kad „tai, kad valstybė narė, imdamasi vienašalių priemonių, siekia užtikrinti konkrečiame ekonomikos sektoriuje konkurencijos sąlygas, kurios būtų panašios į kitose valstybėse narėse vyraujančias sąlygas, negali panaikinti tokių priemonių valstybės pagalbos pobūdžio“ (35). Komisija mano, kad tas pats principas taikomas ir tais atvejais, kai valstybė narė siekia užtikrinti, kad konkurencijos sąlygos būtų panašios į tas, kurios veiktų visiškai konkurencingoje rinkoje.
(111)
Jeigu tokie argumentai būtų priimti, nebūtų laikoma, kad valstybės pagalba teikiama tais atvejais, kai valstybė narė skiria subsidiją, kad padengtų skirtumą tarp dviejų rinkos dalyvių laisvai sulygtos kainos ir teorinės kainos, dėl kurios visiškos konkurencijos sąlygomis rinkoje būtų buvę galima sudaryti susitarimą. Tai prieštarautų pagrindiniam valstybės pagalbos kontrolės tikslui.
(112)
Italija tvirtina, kad šie tarifai yra tokie patys, kaip Alumix tarifas, kuris, Komisijos nuomone, nėra valstybės pagalba (žr. 74 konstatuojamąją dalį), todėl taip pat turėtų būti vertinami kaip ne pagalba.
(113)
Komisija pažymi, kad padėtis, dėl kurios Komisija pareiškė savo nuomonę byloje Alumix, buvo visai kitokia. Byloje Alumix tarifą nustatė ENEL, kuri tuo metu buvo viešoji monopolinė elektros energijos tiekimo institucija, veikianti dar neliberalizuotoje elektros energijos rinkoje (36). Tuo atveju Komisija turėjo patikrinti, ar ENEL energiją tiekė už dirbtinai mažą kainą, ar veikė kaip racionalus rinkos ekonomikos subjektas. Kadangi ENEL priklausė elektros energijos gamybos ir tiekimo monopolija, konkurencinės rinkos kainos, kuria Komisija galėtų remtis vertindama, ar esama pranašumo, nebuvo. Todėl Komisija nustatė metodą, kaip nustatyti mažiausią teorinę rinkos kainą, už kurią racionalus tiekėjas būtų pasirengęs parduoti energiją savo „geriausiam klientui“.
(114)
Tačiau šio metodo negalima taikyti tuo atveju, kai galutiniai vartojai sulygsta kainas su energijos tiekėjais liberalioje rinkoje ir ex post gauna kompensuojamąsias išmokas. Taigi sprendimo byloje Alumix analizė ir Komisijos išvados toje byloje šiuo atveju neturi jokios reikšmės. Tai patvirtinta Pirmosios instancijos teismo sprendime, kuriame patvirtintas sprendimas pradėti oficialų tyrimą byloje Alcoa (37) (sprendimo 132 punktas).
(115)
Šiuo atveju rinkos subjekto principas netaikomas. Padėtį reikėtų įvertinti taikant rinkos subjekto testą, jeigu valstybė parduotų elektros energiją atitinkamoms bendrovėms tiesiogiai arba per valstybei priklausančią bendrovę, kaip byloje Alumix. Tačiau šiuo atveju elektros energiją tiekia privačios bendrovės. Todėl nėra poreikio kaip byloje Alumix nagrinėti, ar valstybės elgsena panaši į racionalaus rinkos subjekto.
(116)
Darytina išvada, kad 2004 ir 2005 m. kompensuojamųjų išmokų sistema mažinami mokesčiai, mokėtini pagal naudos gavėjų sudarytus susitarimus, kurie paprastai turėtų būti įtraukiami į bendrovių biudžetą. Todėl remiantis nusistovėjusia teismų praktika, ginčijamomis priemonėmis jų gavėjams suteikiamas pranašumas (38).
5.1.2. Atrankumas
(117)
Kadangi lengvatiniai elektros energijos tarifai Italijoje suteikiami tik įmonėms, kurių gamyklos veikia Sardinijoje ir kurios įtrauktos į konkretų pramonės sričių sąrašą, nustatytą įstatymuose ir priežiūros dokumentuose, kurie sudaro šių priemonių teisinę bazę, jų suteikiamas pranašumas yra atrankusis.
5.1.3. Valstybės ištekliai ir priskyrimas valstybei
(118)
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pranašumas yra valstybės pagalba pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 87 straipsnio 1 dalį, tik jei jis tiesiogiai arba netiesiogiai suteikiamas iš valstybės išteklių (39) ir išteklių naudojimas priskiriamas valstybei (40).
(119)
Kaip paaiškinta 28 konstatuojamojoje dalyje, aptariamos kompensuojamosios išmokos finansuojamos iš parafiskalinio mokesčio, kurį renka Išlyginimo fondas, elektros energijos tarifo A4 komponento. Šis mokestis yra privalomas, nustatytas nacionalinės teisės aktus įgyvendinančios AEEG sprendimais. Išlyginimo fondas yra pagal įstatymą įsteigta viešoji institucija, kuri vykdo savo funkcijas vadovaudamasi tiksliais AEEG sprendimuose nustatytais nurodymais.
(120)
Teismų praktikoje taip pat yra nusistovėję, kad rinkliavos, kuri pagal nacionalinius įstatymus yra privaloma ir mokama pagal įstatymus įsteigtai institucijai, pajamos yra valstybės ištekliai pagal Sutarties 87 straipsnio 1 dalį, jei yra skirtos priemonei, kuri atitinka to straipsnio kriterijus, finansuoti (41).
(121)
Italija remiasi Teisingumo Teismo sprendimu byloje PreussenElektra (42) savo teiginiui pagrįsti, kad nagrinėjama priemonė nėra finansuojama iš valstybės išteklių. Italija tvirtina, kad tarifui finansuoti reikalingas lėšas privačiosios šalys (elektros energijos vartotojai) perveda privačiosioms šalims (naudos gavėjams); valstybės vaidmuo apsiriboja tik tuo, kad ji priėmė įstatymą, pagal kurį reikalaujama sumokėti nustatytas sumas ir lėšas leidžiama naudoti tik įstatyme nustatytai sistemai įgyvendinti. Visų pirma, pasak Italijos ir kai kurių naudos gavėjų, Išlyginimo fondas negali niekaip kontroliuoti šių lėšų, jis yra tik apskaitos tarpininkas.
(122)
Byloje PreussenElektra Teismas nustatė, kad privačiosioms elektros energijos tiekimo įmonėms nustatyta prievolė pirkti iš atsinaujinančiųjų energijos išteklių pagamintą elektrą už mažiausią galimą kainą, kuri yra didesnė už realią tokio pobūdžio elektros energijos rinkos kainą, nėra valstybės pagalba, nes priemonei valstybės ištekliai neskiriami nei tiesiogiai, nei netiesiogiai.
(123)
Komisija pažymi, kad byloje PreussenElektra priemonei finansuoti reikalingus išteklius elektros energijos tiekėjai tiesiogiai teikė atsinaujinančiųjų energijos išteklių gamintojams, nepervesdami jų per jokią viešąją instituciją. Toje sistemoje valstybės narės valdžios institucijos niekada nedisponavo pervedamomis sumomis. Tačiau šiuo atveju lėšos, prieš patekdamos galutiniams naudos gavėjams, keliauja per viešąją instituciją, Išlyginimo fondą. Taigi byloje PreussenElektra nagrinėjamos kitokios faktinės aplinkybės ir ji neturi reikšmės šiuo atveju.
(124)
Sprendimas byloje Pearle (43) taip pat negali padėti Italijai ar naudos gavėjams. Byloje Pearle Teismas nustatė, kad tam tikromis konkrečiomis sąlygomis rinkliavos pajamos, kurios pervedamos per kurią nors viešąją instituciją, nėra valstybės pagalba. Byloje Pearle nagrinėtas priemones konkretus pardavėjas finansavo vien tik savo iniciatyva. Lėšos iš parafiskalinės rinkliavos buvo renkamos per viešąją instituciją, kuri negalėjo bet kuriuo metu laisvai jomis disponuoti. Be to, tarp tų įmonių, kurios mokėjo rinkliavą, ir tų, kurios naudojosi priemone, buvo panašumų.
(125)
Italija tvirtina, kad Išlyginimo fondas savo nuožiūra negalėjo išmokėti lėšų, skirtų tarifams finansuoti, ir niekada neveikė „viešųjų finansų srityje“. Taigi valstybė negali laisvai disponuoti lėšomis, tad tos lėšos nėra valstybės ištekliai.
(126)
Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad nors kai kuriuos kriterijus byloje Pearle galima subjektyviai vertinti kaip svarbesnius už kitus, byloje Pearle nėra „pagrindinio kriterijaus“. Sprendime išvardyti kriterijai sumuojami. Tokį išaiškinimą Teisingumo Teismas pateikia ir byloje Earl Salvat, kurioje nagrinėjo parafiskalinę rinkliavą, kuri buvo vertinama pagal kiekvieną ir visus byloje Pearle nustatytus kriterijus (44).
(127)
Prieš nagrinėdama Išlyginimo fondo vaidmenį Komisija turi patikrinti, ar patenkinti kiti byloje Pearle išvardyti kriterijai. Aišku, kad šiuo atveju, kitaip negu byloje Pearle, ginčijami tarifai nustatyti valstybės, o ne ūkio sektoriaus iniciatyva. Be to, byloje Pearle priemonės naudos gavėjai buvo vieninteliai, kurie suteikė naudotus išteklius, taigi viešosios institucijos veiksmais nebuvo teikiamas pranašumas, kuris sukurtų papildomą naštą valstybei. Šiuo atveju naudos gavėjai neprisiima finansinės rinkliavos naštos, ją visą dengia tik elektros energijos vartotojai. Taigi sprendimu byloje Pearle negalima pagrįstai remtis, nepaisant to, ar argumentas, kad Išlyginimo fondas yra tik apskaitos tarpininkas, turi pagrindo.
(128)
Dėl paties Išlyginimo fondo Komisija pažymi, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką atvejų, kai pagalbą suteikia tiesiogiai valstybė ir kai pagalbą suteikia valstybės paskirta arba įsteigta viešoji arba privačioji institucija, nereikėtų laikyti skirtingais (45). Taigi, tai, ar Išlyginimo fondas turi viešosios, ar privačiosios institucijos statusą, nėra lemiamas veiksnys taikant valstybės pagalbos taisykles. Tai, kad Išlyginimo fondas yra viešoji institucija, savaime nereiškia, kad taikytinas Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnis (46); taip pat tai, kad veikia privačioji institucija, savaime nereiškia, kad tas straipsnis negali būti taikomas.
(129)
Tačiau analizės negalima apriboti tik Išlyginimo fondo kaip viešosios institucijos įgaliojimais. Reikia patikrinti bendresnį aspektą - ar valstybė tiesiogiai arba per savo paskirtą instituciją gali kontroliuoti tarifui finansuoti naudotas lėšas. Tas pats kriterijus turi būti taikomas, jei Išlyginimo fondas būtų privačioji institucija.
(130)
Neseniai priimtame Teisingumo Teismo sprendime byloje Essent (47) pateiktas geriausias šio klausimo išaiškinimas. Byloje Essent Nyderlandai įstatymu įvedė elektros antkainį. Antkainį elektros energijos vartotojai mokėjo tinklo operatoriams, kurie, savo ruožtu, pervesdavo lėšas paskirtai bendrovei SEP. SEP negalėjo savo nuožiūra tvarkyti lėšų, jos veiklą griežtai kontroliavo valdžios institucijos. Teismas padarė išvadą, kad įplaukos iš antkainio yra valstybės ištekliai, nes elektros energijos antkainis nustatytas nacionaliniu įstatymu, todėl yra mokestis; SEP neturėjo teisės iš mokesčio gautų pajamų naudoti kitais tikslais, negu numatyta įstatyme, taigi lėšos toliau buvo valstybės kontroliuojamos ir dėl to prieinamos nacionalinėms valdžios institucijoms. Teismas nusprendė, kad to pakanka, kad tokios lėšos būtų priskiriamos prie valstybės išteklių.
(131)
Panašumai su šia byla yra akivaizdūs. Šiuo atveju elektros energijos antkainis, iš kurio finansuojami nagrinėjami tarifai, kaip ir byloje Essent, nustatyti įstatymu. Išlyginimo fondas atlieka tokį patį vaidmenį kaip SEP, nes jis renka ir tvarko pajamas iš parafiskalinio mokesčio, jam taikomi tokie patys apribojimai, nes jis negali naudoti mokesčio pajamų kitais tikslais, negu numatyta įstatyme (lengvatinių tarifų finansavimas). Valstybė gali kontroliuoti ir nukreipti išteklių naudojimą. Išlyginimo fondas vykdo apskaitos funkcijas vadovaudamasis tiksliais AEEG, kuri vykdo įstatymais nustatytas reguliavimo funkcijas ir (arba) įgyvendina nacionalinės teisės aktus, nurodymais. Taigi Išlyginimo fondo tvarkomi ištekliai yra visą laiką kontroliuojami valstybės.
(132)
Ši analizė atitinka Komisijos sprendimą byloje dėl per didelių Italijos išlaidų, kurioje ji prie valstybės išteklių priskyrė Išlyginimo fondo A6 sąskaitoje tvarkomas lėšas (48).
(133)
Išlyginimo fondo tvarkomos lėšos priskirtos prie valstybės išteklių ir Pirmosios instancijos teismo sprendime byloje Iride (49).
(134)
Italijos aukščiausiasis kasacinis teismas jau nusprendė, kad Išlyginimo fondo teisinis subjektiškumas neatskiriamas nuo Italijos valstybės ir kad Išlyginimo fondui pervestos lėšos turėtų būti laikomos valstybės nuosavybe, net jei jos gautos iš privačių subjektų ir yra skirtos privačioms įmonėms (2003 m. balandžio 3 d. sprendimas Nr. 11632/03). Byloje Iride pareiškėjai „Iride SpA“ ir „Iride Energija SpA“ iškėlė bylą Pirmosios instancijos teisme ginčydami sprendimą, kuriame Komisija prie valstybės išteklių priskyrė Išlyginimo fondo A6 sąskaitoje tvarkomas lėšas. Pareiškėjai pateikė labai panašius argumentus. Jie iš esmės ginčijo Kasacinio teismo sprendimą, tvirtindami, kad Išlyginimo fondas veikė tik kaip finansinę prievolę turinčių privačių piliečių ir atitinkamų sumų gavėjų apskaitos tarpininkas ir vykdydamas tokias funkcijas negalėjo net ir trumpam pasinaudoti jam pervestomis lėšomis. Pareiškėjai taip pat tvirtino, kad taikytina byloje PreussenElektra suformuota Teismo praktika.
(135)
Pirmosios instancijos teismas, nurodęs, kad neturi jurisdikcijos persvarstyti Kasacinio teismo pateiktą Italijos teisės aktų išaiškinimą, patvirtino, kad Išlyginimo fondo A6 sąskaitoje laikomos lėšos turi būti priskirtos prie valstybės išteklių, nes tai ne tik valstybei priklausanti, bet ir nuolat valstybės kontroliuojama nuosavybė (50).
(136)
Ši išvada priimta dėl Išlyginimo fondo A6 sąskaitos, naudotos per didelėms energijos sektoriaus išlaidoms finansuoti. Tačiau ją galima logiškai pritaikyti A4 komponentui, iš kurio finansuojami ginčijami tarifai. Kasacinio teismo sprendimas pagrįstas Išlyginimo fondo teisinio subjektiškumo analize, todėl jo išvados dėl valstybės nuosavybės taikomos visoms Išlyginimo fondui pervestoms lėšoms. Tas pat galioja Pirmosios instancijos teismo išvadai, kad valstybė gali kontroliuoti Išlyginimo fondo tvarkomus išteklius. Tarp A6 sąskaitos ir A4 komponento kitų skirtumų nėra, skiriasi tik tikslas, kuriuo skiriami ištekliai (A6 sąskaitos atveju - padengti per dideles išlaidas, A4 komponento atveju - finansuoti lengvatinius tarifus). Todėl Sardinijos naudos gavėjams iš A4 komponento pervestas lėšas taip pat reikia priskirti prie valstybės išteklių.
(137)
Ginčijami tarifai ne tik finansuojami iš valstybės išteklių, jie priskiriami valstybei, nes priemonių teisinis pagrindas nustatytas nacionalinės teisės aktuose ir potvarkiuose ir viešosios institucijos AEEG vykdant savo kaip viešosios valdžios institucijos funkcijas priimtuose sprendimuose (51).
5.1.4. Poveikis prekybai ir konkurencijos iškraipymas
(138)
Dėl priemonių poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir dėl to sukelto konkurencijos iškraipymo - neginčytina, kad atitinkamos rinkos (švino, cinko, sidabro, aliuminio ir chloro (sodos)) yra visiškai atviros konkurencijai. To savaime pakanka nustatyti, kad tarifai daro poveikį prekybai Europos Sąjungos viduje.
(139)
Vis dėlto Komisija svarstė naudos gavėjų ir Italijos pateiktą argumentą, kad metalo pramonėje (argumentas nebuvo pateiktas konkrečiai dėl chloro) tarifai nedaro poveikio prekybai ir neiškraipo konkurencijos, nes faktinių prekybos srautų tarp valstybių narių nėra; nėra tikėtina, kad tokie prekybos srautai rasis, o atsižvelgiant į pramonės specifiką, tarifai nedaro žalos naudos gavėjų konkurentams Europos Sąjungoje.
(140)
Komisijos sprendimuose ir Teisingumo Teismo sprendimuose niekada nebuvo sutinkama, kad tai, kad nėra faktinių prekybos srautų, rodo, kad pagalbos priemonė nedaro poveikio prekybai Europos Sąjungos viduje. Teismas savo sprendimuose nuosekliai laikėsi nuomonės, kad dėl pagalbos įmonei poveikio gali būti trikdoma valstybių narių tarpusavio prekyba ir iškraipoma konkurencija, net jei naudos gavėja įmonė pati nedalyvauja prekyboje Europos Sąjungoje viduje. Jei valstybė narė suteikia pagalbą įmonei, dėl tos priežasties gali būti palaikoma arba didinama vidaus gamyba, todėl kitose valstybėse narėse įsteigtos įmonės turės mažiau galimybių eksportuoti savo produktus į tos valstybės narės rinką (52).
(141)
Be to, ES gamybos mažėjimo ir importo iš ne ES šalių didėjimo tendencija ir riboti prekybos srautai tarp valstybių narių arba jų nebuvimas nėra neįprastas dalykas: iš tiesų tai įprasta pramonėms šakoms, patiriančioms struktūrinių sunkumų arba stiprų konkurencinį spaudimą. Tokios pramonės šakos ypač jautrios priemonėms, kurių imasi valstybės narės, kad pagerintų savo vidaus pramonės konkurencinę padėtį.
(142)
Tai, kad cinko, švino ir sidabro gamybos Italijoje mastas yra pernelyg mažas, kad paveiktų orientacinę kainą, neturi reikšmės. Tai, kad yra šių metalų orientacinė kaina, kurios vienoje valstybėje narėje susiklosčiusios gamybos sąlygos negali lengvai paveikti, nereiškia, kad tarp EEE šalių įmonių negali vykti konkurencija ir metalas negali būti parduodamas pasaulio rinkose. Manoma, kad pagalba Sardinijos naudos gavėjams nesuteiks jiems galios sumažinti pasaulinę jų produktų kainą ir išstumti konkurentus iš rinkos ir kad kiti Europos gamintojai vykdys šią veiklą tol, kol galės pelningai prekiauti pasauline kaina. Bet pelnas, gautas Italijoje dėl subsidijuojamų elektros energijos tarifų, bendrąja prasme sustiprina bendrovių konkurencinę padėtį. Pavyzdžiui, sukaupti kapitalo rezervai gali būti panaudoti konkurentams perimti ir rinkos daliai padidinti. Šis argumentas yra svarbus, juolab kad kai kurie naudos gavėjai priklauso tarptautinėms bendrovėms (53).
(143)
Priešingai, negu teigia naudos gavėjai, tai, kad Italijoje atitinkamuose sektoriuose mokama kaina yra panaši į vidutinę elektros energijos kainą, kurią Europoje moka konkuruojantys gamintojai, negali būti įrodymas, kad kitų Europos gamintojų interesams Italijos tarifas nekelia grėsmės. Byloje C-372/97 Italija prieš Komisiją aiškiai nustatyta, kad vienašalės priemonės, kuriomis siekiama užtikrinti, kad vienos valstybės narės konkurencijos sąlygos būtų panašios kitoje valstybėje narėje vyraujančias trikdo prekybą (todėl neišvengiamai klasifikuojamos kaip pagalba). Be to, kai kuriose kitose valstybėse narėse galiojančiuose energijos tiekimo susitarimuose gali būti numatyta valstybės pagalba, tad Komisija pradėjo nuodugnų keleto šio pobūdžio priemonių tyrimą (54). Nors šio argumento Italija arba „Alcoa“ konkrečiai nepateikė, Komisija mano, kad naudinga atkreipti dėmesį į nusistovėjusį principą, kad tai, kad kai kuriose valstybėse narėse teikiama neteisėta pagalba, negali pateisinti panašių priemonių priėmimo kitoje valstybėje narėje.
(144)
Bet kuriuo atveju iš naudos gavėjų konkurentų gautų skundų matyti, kad ginčijami tarifai tikrai kelia konkurencijos problemų ir trikdo prekybą Europos Sąjungos viduje.
(145)
Be to, Italija nepranešė apie 2004 m. tarifus. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, jei apie pagalbą nepranešta, Komisija neprivalo įrodyti faktinių priemonės padarinių konkurencijai arba valstybių narių tarpusavio prekybai. „Jeigu Komisijai savo sprendimuose reikėtų įrodyti realų jau suteiktos pagalbos poveikį, tai iš karto suteiktų pranašumo toms valstybėms narėms, kurios teikia pagalbą pažeisdamos pareigą pranešti apie pagalbą planavimo etape, nustatytą [EB] sutarties 93 straipsnio 3 dalyje, valstybių narių, kurios praneša apie pagalbą planavimo etape, nenaudai“ (55).
(146)
Darytina išvada, kad ginčijami lengvatiniai elektros energijos tarifai gali pagerinti jų naudos gavėjų konkurencinę padėtį, palyginti su konkuruojančiomis įmonėmis ES. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tokiomis aplinkybėmis turi būti daroma išvada, kad valstybių narių tarpusavio prekyba yra trikdoma, o konkurencija iškraipoma (56).
5.1.5. Išvados dėl pagalbos buvimo
(147)
Komisija daro išvadą, kad ginčijami 2004 ir 2005 m. tarifai yra valstybės pagalba pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 87 straipsnio 1 dalį ir juos taikyti galima leisti tik jeigu jie atitinka vieną iš Sutartyje numatytų išimčių. Ši išvada atitinka byloje Alcoa dėl praktiškai tokių pačių tarifų padarytą išvadą.
5.2. Nauja ar esama pagalba
(148)
Atvejų, kai priemonė yra esama pagalba, baigtinis sąrašas pateiktas 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (57), 1 straipsnyje.
(149)
Neginčytina, kad nagrinėjamos priemonės nebuvo įvestos iki Italijos įstojimo į Europos Sąjungą (reglamento 1 straipsnio b punkto i papunktis), negalima laikyti, kad jas buvo leista taikyti dėl to, kad Komisija iki nustatytų procedūrų terminų nepriėmė sprendimo (1 straipsnio b punkto iii papunktis), ir negalima laikyti, kad tai esama pagalba, nes pasibaigė taikymo laikotarpis (1 straipsnio b punkto iv papunktis). Jos netapo pagalba dėl bendros rinkos vystymosi ir nebuvo atitinkamos valstybės pakeistos (1 straipsnio b punkto v papunktis).
(150)
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, Komisija mano, kad ginčijami tarifai yra nauja pagalba.
5.3. Pagalbos teisėtumas
(151)
Pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 3 dalį valstybės narės privalo pranešti apie visus planus suteikti arba pakeisti pagalbą ir negali įgyvendinti siūlomų priemonių tol, kol dėl pranešimo bus priimtas galutinis sprendimas.
(152)
Kadangi Italija apie 2004 m. potvarkio 1 straipsnį nepranešė, 2004 m. tarifai yra neteisėta pagalba.
(153)
Tačiau Italija pranešė apie Įstatymo Nr. 80/2005 11 straipsnio 12 dalį ir neįgyvendino tos priemonės. Taigi, įvykdė prievoles pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 3 dalį.
6. PAGALBOS SUDERINAMUMAS
(154)
Nukrypstant nuo bendro Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalyje nustatyto draudimo teikti valstybės pagalbą, valstybės pagalba gali būti paskelbta suderinama, jeigu atitinka vieną iš Sutartyje nustatytų išimčių.
(155)
2004 ir 2005 m. tarifai yra veiklos pagalba. Italijos argumentas, kad 2005 m. tarifai neturėtų būti laikomi veiklos pagalba, nes yra regiono rėmimo strategijos dalis ir taikomi tik su sąlyga, kad bus skirtos gamybos investicijos, atmestinas. Net jei susitarimo memorandume numatyta, kad naudos gavėjai turi skirti tam tikras investicijas, 2005 m. lengvatinių tarifų pagalbos aspektas nėra reikalavimus atitinkančių išlaidų dalis ir jam netaikomas didžiausio galimo pagalbos intensyvumo reikalavimas. Nėra požymių, kad priemonė atitinka investicinės pagalbos kriterijų arba kad pagalba yra proporcinga. Tačiau priemonė yra akivaizdžiai susieta su elektros energijos vartojimu ir ja siekiama sumažinti elektros energijos pirkimo išlaidas, kurios yra atitinkamų bendrovių patirtos veiklos išlaidos. Taigi ji nėra investicinė pagalba.
(156)
Iš esmės veiklos pagalba yra nesuderinama su vidaus rinka. Byloje C-86/89 Italija prieš Komisiją Teisingumo Teismas nustatė, kad „nagrinėjama pagalba, kuri buvo suteikta be jokių konkrečių sąlygų ir tik pagal naudojamus kiekius, laikytina pagalba susijusių įmonių veiklai ir kad dėl savo pobūdžio ji paveikė prekybos sąlygas, pažeisdama bendruosius interesus“ (58).
(157)
Byloje T-459/93 Siemens prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas priminė principą, kad „pagalba, skirta padengti įmonės išlaidas, kurių ji paprastai būtų turėjusi patirti savo kasdienėje valdymo ar įprastoje veikloje, iš esmės nepatenka į 92 straipsnio 3 dalies (dabar 107 straipsnio 3 dalies) taikymo sritį … . Pagal atitinkamą teismų praktiką tokios pagalbos poveikis iš esmės yra konkurencijos sąlygų iškraipymas tuose sektoriuose, kuriuose ji teikiama, o kartu šia pagalba dėl jos pobūdžio neįmanoma pasiekti jokių minėtomis leidžiančiomis nukrypti nuostatomis siekiamų tikslų.“
(158)
Vis dėlto, atvejai, kada veiklos pagalba gali būti teikiama, yra aiškiai apibrėžti. Visų pirma, veiklos pagalba gali būti teikiama aplinkos apsaugos tikslais remiantis Valstybės pagalbos aplinkos apsaugai Bendrijos gairėmis (59). Remiamose srityse taip pat galima leisti išimties tvarka teikti veiklos pagalbą kaip regioninę pagalbą. Komisija vertino, ar ginčijamus tarifus būtų galima priskirti prie vienos iš šių kategorijų.
(159)
Komisija pažymi, kad tarifais nesiekiama aplinkos apsaugos tikslų, taigi jų negalima leisti taikyti kaip pagalbą aplinkos apsaugai.
6.1. Suderinamumas su 1998 m. Regioninės pagalbos teikimo gairėmis
(160)
Išimties tvarka veiklos pagalba gali būti teikiama remiamose teritorijose, kurios gali gauti pagalbą pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies a punkto išimtį. Sardinijos regionas galėjo gauti tokią paramą iki 2006 m. pabaigos. Todėl Komisija nagrinėjo, ar tuo laikotarpiu 2004 ir 2005 m. tarifus buvo galima leisti taikyti pagal 1998 m. regioninės pagalbos teikimo gaires.
(161)
Pagal gairių 4.15 punktą veiklos pagalba išimties tvarka gali būti teikiama, jeigu i) yra pagrįsta savo indėliu į regiono vystymąsi ir savo pobūdžiu ir ii) jos lygis proporcingas tiems sunkumams, kuriuos siekiama palengvinti. Būtent valstybės narės turi įrodyti, kad sunkumų esama, ir paaiškinti jų svarbą. Pagal gairių 4.17 punktą veiklos pagalba turi būti ribotos trukmės ir laipsniškai mažinama.
(162)
Pagal gairių 2 punktą „atskiros ad hoc pagalbos išmokėjimas vienai kuriai įmonei arba pagalba, kurią skiriant apsiribota viena veiklos sritimi, gali daryti didelį poveikį konkurencijai atitinkamoje rinkoje, bet jos poveikis regiono vystymuisi gali būti visiškai nežymus. … Dėl to aptariamos nukrypti leidžiančios nuostatos paprastai turi būti taikomos tik daugelį sektorių apimančioms pagalbos schemoms, kurios konkrečiame regione prieinamos visoms suinteresuotų sektorių įmonėms.“ Elektros energijos tarifas, kuris atrankiai taikomas kelioms konkrečioms įmonėms tam tikruose sektoriuose, akivaizdžiai neatitinka regioninės pagalbos, kuri turėtų būti teikiama daugeliui sektorių, esmės. Tačiau kadangi absoliutaus draudimo teikti ad hoc regioninę pagalbą nėra, Komisija svarstė, ar esama išimtinių aplinkybių, dėl kurių šiuos tarifus taikyti būtų pateisinama.
(163)
Visų pirma Komisija svarstė Italijos ir naudos gavėjų užfiksuotus Sardinijos elektros energijos rinkos trūkumus, norėdama įvertinti, ar jie galėtų būti kliūtis regionui.
6.1.1. Sardinijos elektros energijos rinkos padėtis, palyginti su bendra Italijos rinka
(164)
Italijos elektros energijos rinka yra labai koncentruota (kiek mažiau šalies šiaurėje). Visose zonose dominuojantis operatorius yra buvusi monopolinė įmonė ENEL, išskyrus Sardiniją, kur vyrauja šios įmonės ir E.ON duopolija. ENEL turi gana didelę įtaką rinkoje, Italijos konkurencijos tarnyba yra nustačiusi, kad ji šia įtaka keliais atvejais piktnaudžiavo. Elektros energijos kainos Italijoje apskritai yra aukštos dėl naudojamų įvairių gamybos šaltinių - daugiausia naudojamas iškastinis kuras (daugiausia dujos) - branduolinės energijos nebuvimo ir perkrautos tarpusavio jungties su likusia Europos dalimi.
(165)
Sardinijoje, kuriai tenka 4,1 % Italijos įrengtos naudingosios galios (60), elektros energija gaminama daugiausia termoelektrinėse jėgainėse, naudojant iškastinį kurą (anglį, mazutą, rafinavimo dervą). Saloje nėra gamtinių dujų paskirstymo infrastruktūros.
(166)
Sardinijoje yra susikaupę per dideli energijos gamybos pajėgumai, ypač aukštų kainų segmente (mazutu kūrenamose elektrinėse) dėl Vyriausybės planų sutelkti Italijos sunkiąją pramonę saloje, bet šie planai niekada nebuvo įgyvendinti ir ENEL buvo priversta daugiau investuoti į elektrines. Šios gamyklos ne tik struktūriškai brangesnės, bet ir greičiau technologiškai sensta. Per nagrinėjamą laikotarpį Sardinijos elektros energijos eksportas į žemyninę Italijos dalį buvo ribotas dėl menkų jungiamųjų linijų, kurios greitai pernelyg apkraunamos, pajėgumų (61).
(167)
Dviem energijos bendrovėms, ENEL ir E.ON, kartu priklauso 95 % Sardinijos elektros energijos tiekimo rinkos (apie 58 % E.ON ir 42 % ENEL). Iš energijos sektoriaus tyrimo (62) matyti, kad Sardiniją konkurencijos požiūriu galima vadinti duopolija, kuriai būdingas kolektyvus dominavimas. Rinkos koncentracija yra didelė, bet ne didžiausia Italijoje (63). Kadangi E.ON ir ENEL gali kontroliuoti iš esmės visas elektrines, nuo vidutinių iki didžiausių, didžiąją laiko dalį kainas nustato jos. Tačiau padėtis Sardinijoje ne tokia kritinė kaip Italijos pietuose, kur kainas visą laiką nustato tik ENEL (64).
(168)
Didmeninės elektros energijos kainos Italijoje yra vienos aukščiausių Europoje (65), kainos Sardinijoje yra vienos aukščiausių Italijoje. 2007 m. vidutinė nacionalinė kaina (PUN) buvo 70,99 EUR už MWh, o vidutinė Sardinijos regiono kaina buvo 75,00 EUR už MWh, sumažėjusi nuo 2006 m. buvusios 80,00 EUR už MWh kainos (66). 2008 ir 2009 m. vidutinės Sardinijos regiono kainos ir toliau augo. Pirmą 2009 m. pusmetį kainos Sardinijoje stabiliai laikėsi virš nacionalinio vidurkio (vidutinė kaina buvo 106,60 EUR už MWh, palyginti su PUN 60,50 EUR už MWh).
(169)
Kainos, kurias 2004 ir 2005 m. tarifų naudos gavėjai mokėjo Sardinijoje pagal dvišalius susitarimus, svyravo nuo 60 iki 65 EUR už MWh. Šias kainas palyginti su žemyninėje Italijos dalyje užregistruotomis kainomis nebuvo įmanoma, nes Komisija neturi reikiamų duomenų (Italija teigė, kad negali jų pateikti, žr. 92 konstatuojamąją dalį). Tačiau, remiantis pirmiau pateikta bendra kainų tendencijų, kurios bendrais bruožais atspindi kainų tendencijas pagal dvišalius susitarimus, analize, galima daryti prielaidą, kad nagrinėjamu laikotarpiu daug energijos vartojančios įmonės Sardinijoje mokėjo didesnę kainą, palyginti su žemynine Italijos dalimi.
(170)
Apibendrinant, Sardinijos elektros rinkoje esama įvairių problemų, tarp jų - aukštos kainos, didelė rinkos koncentracija, dominuojanti operatorių įtaka rinkoje, per dideli gamybos pajėgumai aukštų kainų segmente, palyginti neveiksmingos pasenusios elektrinės, galimybės naudotis gamtinių dujų infrastruktūra nebuvimas, nepakankamos elektros jungiamosios linijos. Tikėtina, kad šios problemos gali lemti aukštesnes elektros energijos kainas galutiniams vartotojams, įskaitant tuos, kurie suvartoja daugiausia energijos.
6.1.2. Kliūčių regionui buvimas
(171)
Pirmas klausimas, į kurį reikia atsakyti, ar tokios problemos yra kliūtis regionui, t. y. ar jos labai veikia Sardinijos ekonomikos vystymąsi. Byloje C 34/02 Komisija nesutiko, kad energijos jungiamųjų linijų nebuvimas yra kliūtis (67). Nors galima pripažinti, kad MVĮ mažiau kenčia nuo aukštų elektros energijos kainų, palyginti su didžiosiomis, daug energijos vartojančiomis pramonės įmonėmis, vis dėlto vienos pramonės šakos gerovė negali būti automatiškai prilyginta viso regiono gerovei. Komisija mano, kad Italija nepakankamai pagrindė, kad esama kliūčių regionui, kurias sukelia Sardinijos elektros energijos rinka.
(172)
Bet net jei būtų daroma prielaida, kad tokios kliūties regionui esama, vis tiek reikėtų įvykdyti Regioninės pagalbos teikimo gairėse nurodytus kriterijus. Taigi Komisija atitinkamai vertino, ar šie kriterijai patenkinti.
6.1.3. Indėlis į regiono plėtrą
(173)
Pagalba turi labai prisidėti prie regiono vystymosi ir būti proporcinga kliūtims, kurias ja siekiama pašalinti. Negalima leisti teikti veiklos pagalbos remiamam regionui dėl to, kad viena pramonės šaka turi sunkumų, būtina įrodyti ilgalaikį poveikį ir viso regiono vystymuisi. Šiuo konkrečiu atveju tai nėra tikėtina. NET jei sutiktume, kad kai kuri salos pramoninės gamybos infrastruktūra prisidėtų prie salos užimtumo ir gamybinės bazės išsaugojimo, poveikis nebūtų ilgalaikis. Jeigu aukštos elektros energijos kainos yra struktūrinė problema Sardinijoje, kaip teigia Italija, sunkumų daug energijos vartojančioms pramonės įmonėms vėl kiltų, vos tik tarifai būtų panaikinti.
(174)
Italijos valdžios institucijos tarifą pristato kaip laikiną priemonę, skirtą taikyti tik iki tol, kol 2010 m. bus užbaigti infrastruktūros projektai, kurie šiuo metu vykdomi energijos ganybos ir jungiamųjų linijų srityje (GALSI dujotiekis ir SAPEI jūrų kabelis) (68). Italija pateikia argumentą, kad dėl geresnės jungiamosios linijos šioms įmonėms nustatytos kainos sumažės. Komisijos manymu, nors nauja infrastruktūra gali sumažinti arba išlyginti kainų skirtumus tarp Sardinijos ir žemyno, mažai tikėtina, kad dėl tokių projektų galėtų perpus sumažėti elektros energijos kainos ir pasiekti tokį lygį, kuris tariamai reikalingas, kad šios pramonės įmonės veiktų stabiliai pelningai.
(175)
Komisija taip pat pažymi, kad stambių vartotojų elektros energijos išlaidoms sumažinti skirta valstybės subsidija elektros energijos tiekėjai neskatinami sumažinti kainų, idant šie neprarastų stambiausių klientų, ir neužkertamas kelias jų išlaidų struktūros blogėjimui. Tačiau subsidija tiekėjai tik labiau skatinami naudotis savo įtaka rinkoje. Todėl, atsižvelgiant į perteklinius pajėgumus, net jei daug energijos vartojančios įmonės įprastomis sąlygomis, jeigu nebūtų elektros energijos tiekėjų įtakos rinkoje (pasak Italijos ir naudos gavėjų, jie suinteresuoti laikyti aukštas kainas), ir tikrai mokėtų konkurencingą kainą, Komisija mano, kad lengvatinis tarifas nėra tinkama priemonė kovoti su tokia įtaka rinkoje.
6.1.4. Proporcingumas
(176)
Tarifo naudos gavėjams skiriama subsidija nėra skaičiuojama taip, kad būtų kompensuojami regioniniai skirtumai (t. y. elektros kainų žemyninėje Italijos dalyje ir Sardinijoje tos pačios kategorijos klientams taikomų kainų skirtumas), bet ja siekiama suderinti Sardinijos kainas su tomis kainomis, kurias moka naudos gavėjų konkurentai ES. Sardinijos naudos gavėjams nustatytos kainos yra ypač mažos ir tikrai mažesnės už galiojančias žemyninėje Italijos dalyje, kurios yra vienos aukščiausių ES. Todėl tarifai nėra proporcingi kliūčiai regionui, kurią jais tariamai siekiama pašalinti.
(177)
Jau iš paties pasirinkto subsidijos sumos apskaičiavimo metodo matyti, kad priemone siekiama pramonės politikos tikslo, o ne regioninio tikslo. Iš tiesų Italijos pateiktoje medžiagoje pakartotinai pabrėžtas tarifų pramonės politikos aspektas.
6.1.5. Laipsniškas mažėjimas
(178)
Regioninė veiklos pagalba turi būti laipsniškai mažinama (Regioninės pagalbos teikimo gairių 4.17 punktas). Kadangi 2004 ir 2005 m. tarifų tikslinimo mechanizmai yra skirtingi, jie vertinti atskirai.
(179)
2004 m. tarifai indeksuojami atsižvelgiant į kuro kainų svyravimus ir gali tik arba didėti, arba išlikti nepakitę. Pasak Italijos, tai užtikrina, kad pagalba būtų laipsniškai mažinama. Komisija mano, kad laipsniško mažėjimo reikalavimą galima laikyti įvykdytu, tik jei garantuojama, kad kompensuojamosios išmokos, kurios yra lygios faktinei pagalbos sumai, ilgainiui mažės. To, kad tarifas ilgainiui turėtų didėti, nepakanka, nes aukštesnis tarifas vis tiek gali reikšti didesnę pagalbos sumą, jeigu tuo metu galutiniams vartotojams nustatomos kainos atitinkamoje rinkoje didėja sparčiau negu tarifas. Italijos metodas šiuo atžvilgiu nesuteikia jokios garantijos (69).
(180)
Dėl 2005 m. tarifų - Komisija vertino Įstatymo Nr. 80/2005 11 straipsnio 13 dalyje nustatytą indeksavimo mechanizmą, kurį AEEG išaiškino sprendime 217/05 (žr. 33 konstatuojamąją dalį). AEEG nustatytose įgyvendinimo taisyklėse nurodyta, kad tarifas turi būti kasmet didinamas tokia procentine dalimi, kuri atitinka elektros energijos kainų ES tendencijas, bet ne daugiau kaip 4 % Pasak Italijos, šis mechanizmas užtikrina laipsnišką pagalbos mažėjimą.
(181)
Tačiau Komisija laikosi nuomonės, kad gana nedidelis nominaliojo tarifo didinimas per metus nereiškia, kad grynoji pagalbos suma, vertinant pagal kompensuojamąsias išmokas, ilgainiui laipsniškai mažės.
(182)
Jeigu būtų pripažinta, kad kainų tendencijas energijos biržose iš esmės galima laikyti atspindinčias bendrus kainų pagal dvišalius susitarimus pokyčius, kaip kad siūlo Italija, pagalba pagal 2005 m. tarifus laipsniškai mažėtų, tik jei sumažėtų vidutinės ES kainos (nes tarifai negali būti mažinami, tik didinami). Visais kitais atvejais tarifai teiktų didėjantį pranašumą (70). Kadangi nuo 2004 m. iki bent 2007 m. vidutinės ES elektros energijos kainos sparčiai augo (sparčiau negu 4 % per metus), 2005 m. tarifų pagalbos elementas ilgainiui būtų didėjęs.
(183)
Italija taip pat tvirtina, kad realiai pagal dvišalius susitarimus kainos yra mažiau linkusios didėti negu kainos energijos biržose, todėl 2005 m. tarifais teikiama pagalba de facto laipsniškai mažėja. Komisija pažymi, kad vertinti pateiktas indeksavimo mechanizmas yra grindžiamas kainų svyravimu energijos biržose ir kad Italija nepateikė duomenų apie kainų pagal dvišalius susitarimus kaitą. Taigi Italijos argumentas nepakankamai pagrįstas.
(184)
Iš tiesų ribota Komisijos turima informacija yra priešinga, t. y. kad kainos pagal dvišalius susitarimus Sardinijoje labai išaugo (pavyzdžiui, žr. „Eurallumina“ teiginį, kad 2005 - 2006 m. ji mokėjo 80 EUR už MWh laisvojoje rinkoje, o 2004 m. 65 EUR už MWh). Tokiomis aplinkybėmis, jeigu tarifai būtų taikyti, kompensuojamosios išmokos ilgainiui būtų padidėjusios.
(185)
Taigi nei 2004 m. tarifai, nei 2005 m. tarifai neatitinka laipsniško pagalbos mažėjimo reikalavimo.
6.1.6. Išvados dėl priemonės suderinamumo kaip regioninės pagalbos
(186)
Komisija daro išvadą, kad nagrinėjamų tarifų negalima laikyti suderinamais kaip regioninės pagalbos pagal 1998 m. regioninės pagalbos teikimo gaires. Kadangi Sardinija pagal 107 straipsnio 3 dalies a punktą nuo 2006 m. gruodžio mėn. nebegali gauti pagalbos, nėra būtina nagrinėti, ar pagalba yra suderinama pagal 2007-2013 m. regioninės pagalbos teikimo gaires.
(187)
Komisija tokios pačios neigiamos pozicijos laikėsi 2005 m. dėl priemonės, skirtos „Eurallumina“ energijos išlaidoms Sardinijoje mažinti. Komisija manė, kad ginčijamos priemonės, kaip atleidimo nuo mazuto akcizo, negalima leisti taikyti pagal Regioninės pagalbos teikimo gaires (71).
6.2. Kiti suderinamumui svarbūs aspektai
(188)
Italija ir atitinkamos įmonės nurodė, kad sistemos tikslas - pašalinti elektros rinkų, kuriose kainos dar nėra konkurencingos, trūkumus. Jos tvirtina, kad energijos kainos kelia grėsmę daug energijos vartojančių pramonės įmonių konkurencingumui. Pagalba daro skatinamąjį poveikį, nes be jos bendrovės nutrauktų veiklą.
(189)
Komisija nemano, kad galima sutikti, kad veiklos pagalba kelioms pramonės įmonėms yra tinkama reakcija į nepakankamą konkurenciją vietos elektros energijos rinkoje, kuri veikia visus elektros energijos vartotojus.
(190)
Taip pat abejotina, ar pagalba yra tinkama ir proporcinga persikėlimo už ES ribų prevencijos priemonė. Nei Komisija, nei Europos Sąjungos teismai savo sprendimuose niekada nėra sutikę su tokiu argumentu valstybės pagalbai pateisinti. Sprendimai perkelti visą gamybą arba jos dalį yra bendrovės verslo strategijos dalis ir Komisija niekada nemanė, kad jie yra rinkos nepakankamumo veiksnys. Bylose Terni (72) ir Alcoa (73) Komisija išreiškė abejones dėl panašių argumentų, pagal kuriuos pagalbos priemonės siejamos su pramonės perkėlimo už ES ribų prevencijos tikslu.
(191)
Taip pat reikėtų pažymėti, kad specializuotų institucijų, pavyzdžiui, Konkurencingumo, energetikos ir aplinkos aukšto lygio atstovų grupės (74), išvadose, kurios buvo cituotos byloje, nėra nurodoma, kad turėtų būti teikiama speciali valstybės pagalba konkurencingumo problemoms, kylančioms dėl aukštų energijos kainų, spręsti, bet nurodoma, kad turėtų būti užtikrinama būtinybė visapusiškai laikytis valstybės pagalbos taisyklių (75).
(192)
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, Komisija mano, kad ginčijami 2004 ir 2005 m. tarifai neatitinka nei vienos Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnyje numatytos išimties. Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 2 dalyje numatytos išimtys netaikomos, nes pagalba nėra nei socialinio pobūdžio, nei skirta gaivalinių nelaimių ar kitų nenumatytų įvykių padarytai žalai ištaisyti ar ekonominiam atsilikimui dėl Vokietijos padalijimo kompensuoti. Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies b punkte numatytos išimtys taip pat netaikytinos, nes priemone nėra siekiama įvykdyti svarbų bendro Europos intereso projektą arba ištaisyti kurios nors valstybės narės ekonomikos didelius sutrikimus, skatinti kultūros ir paveldo išsaugojimą. Dėl Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies a punkto išimties - iš pirmiau 160-187 konstatuojamosiose dalyse atliktos analizės matyti, kad tarifo negalima patvirtinti kaip pagalbos, kuria siekiama skatinti regiono, kurio pragyvenimo lygis yra nenormaliai žemas arba kuriame yra didelis nedarbas, ekonomikos vystymąsi. Dėl Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies c punkto - veiklos pagalbai ši išimtis iš esmės negali būti taikoma, kaip nurodyta 155-158 konstatuojamosiose dalyse, ir Komisija negalėjo nustatyti jokių specialių aplinkybių, kuriomis būtų galima pagrįsti pagalbos teikimą šiuo atveju.
(193)
Todėl Komisija mano, kad ir 2004 m., ir 2005 m. tarifai yra nesuderinami su vidaus rinka.
(194)
Kadangi Komisija padarė tokią išvadą, jai nereikia nagrinėti galimo kaupiamojo naujos pagalbos ir senos nesuderinamos pagalbos poveikio, nurodyto 31 konstatuojamojoje dalyje, atsižvelgiant į sprendimą byloje Deggendorf.
7. SUSIGRĄŽINIMAS
(195)
Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad neteisėtos pagalbos atvejais, kai pagalba yra nesuderinama su vidaus rinka, būtina atkurti veiksmingą konkurenciją, išskyrus tuos atvejus, kai susigrąžinimas prieštarauja bendram Bendrijos teisės principui.
(196)
Šiuo atveju susigrąžinimo reikalavimas taikomas tik 2004 m. tarifams (byla C 38/A/04), nes 2005 m. tarifai nebuvo įgyvendinti (byla C 13/06).
7.1. Teisėti lūkesčiai ir kiti bendrieji Bendrijos teisės principai, dėl kurių lėšas susigrąžinti gali būti neįmanoma
(197)
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, kai pagalba suteikiama prieš tai apie ją nepranešus pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 3 dalį, pagalbos gavėjas negali turėti teisėtų lūkesčių, kad pagalba teisėta (76). Sąžininga įmonė turėtų gebėti nustatyti, ar pranešimo procedūros laikytasi ir ar pagalba yra teisėta.
(198)
Tačiau nesąžiningai suteiktos pagalbos gavėjams nedraudžiama remtis išimtinėmis aplinkybėmis, kurioms esant daroma teisėta prielaida, kad pagalba yra teisėta, taigi tos pagalbos nereikia grąžinti (77).
(199)
2004 m. tarifų naudos gavėjai šiuo atžvilgiu nepateikė jokios informacijos, Komisija taip pat nenustatė jokių išimtinių aplinkybių, dėl kurių naudos gavėjai galėtų turėti kokių nors teisėtų lūkesčių. Visų pirma, negali būti teisėto lūkesčio, kad tarifai nėra valstybės pagalba, dėl 1996 m. sprendimo byloje Alumix. Kaip nurodyta 2004 m. sprendime pradėti procedūrą (žr. 37 konstatuojamąją dalį), tarifas, kuriuo remiantis nustatyti ginčijami 2004 m. tarifai, nebuvo tarifas, nagrinėtas byloje Alumix, kuris, kaip Komisija nustatė 1996 m., nėra pagalba, tai buvo visiškai nauja priemonė, kuri vėliau buvo pakeista (visų pirma, pakeistas jos finansavimo mechanizmas) (78) ir kurios taikymą Italijos valdžios institucijos išplėtė. Šiuo atveju apdairus gavėjas turėjo patikrinti, ar nauja priemonė yra teisėta.
(200)
Komisija taip pat mano, kad susigrąžinimas nepažeistų jokių kitų bendrųjų Bendrijos teisės principų.
7.2. Susigrąžintinos sumos dydis
(201)
Visa nesuderinama „Portovesme“, ILA ir „Eurallumina“ pagal 2004 m. potvarkio 1 straipsnį gauta pagalba turi būti sugrąžinta su palūkanomis pagal 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 794/2004, įgyvendinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 659/1999, nustatantį išsamias EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (79), V skyrių.
(202)
Susigrąžinimo tikslas - atkurti tą konkurencinę naudos gavėjų padėtį, kurią jie turėjo prieš gaudami nesuderinamą pagalbą, panaikinant nederamą pagalbos suteiktą pranašumą. Šiuo atveju suteiktas pranašumas lygus lengvatinio tarifo ir elektros energijos kainos, kurią naudos gavėjai būtų mokėję rinkoje, jeigu nebūtų taikyti ginčijami tarifai, skirtumui.
(203)
Tuo metu, kai buvo įvesti tarifai, visos atitinkamos bendrovės pirko elektros energiją pagal dvišalius susitarimus. Valstybė ėmėsi veiksmų, kad subsidijuotų pagal sutartis sulygtą kainą, skirdama kompensuojamąsias išmokas. Todėl susigrąžintinos sumos yra lygios kompensuojamosioms išmokoms, kurias gavėjai gavo per nagrinėjamą laikotarpį (žr. 30 konstatuojamąją dalį).
8. IŠVADA
Komisija daro išvadą, kad ir 2004 m., ir 2005 m. tarifai yra veiklos pagalba, kuri neatitinka nei vienos bendro draudimo teikti valstybės pagalbą išimties pagal EB sutartį, todėl yra nesuderinama su vidaus rinka.
Dėl 2004 m. tarifų, kurie buvo neteisėtai taikyti pažeidžiant Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 3 dalį - visi likusios pagalbos mokėjimai turi būti sustabdyti, o sumokėta pagalba susigrąžinta. Susigrąžintina suma yra lygi visų kompensuojamųjų išmokų, kurias Išlyginimo fonas yra sumokėjęs „Portovesme“, ILA ir „Eurallumina“, sumai.
2005 m. tarifų, apie kuriuos Italija nustatyta tvarka pranešė pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 3 dalies reikalavimus, negalima taikyti,
PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
1 straipsnis
1. Valstybės pagalba, kurią Italija ketina suteikti „Portovesme Srl“, „Eurallumina SpA“, „ILA SpA“ ir „Syndial SpA“ pagal 2005 m. kovo 14 d. Potvarkio-įstatymo Nr. 35, pakeisto į statutą 2005 m. gegužės 14 d. Įstatymu Nr. 80/2005, 11 straipsnio 12 dalį, yra nesuderinama su vidaus rinka.
2. Taigi šios pagalbos teikti negalima.
2 straipsnis
Valstybės pagalba, kurią Italija neteisėtai suteikė pažeisdama Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 3 dalį ir kurią, remiantis 2004 m. vasario 6 d. Ministro Pirmininko potvarkio 1 straipsniu, sudaro 12 845 892,82 EUR „Portovesme Srl“, 5 208 152,05 EUR „Eurallumina SpA“ ir 291 120,27 EUR „ILA SpA“, yra nesuderinama su vidaus rinka.
3 straipsnis
1. Italija susigrąžina 2 straipsnyje nurodytą pagalbą iš naudos gavėjų.
2. Nuo susigrąžintinų sumų nuo tos dienos, kurią jos suteiktos disponuoti naudos gavėjams, iki visiško susigrąžinimo skaičiuojamos palūkanos.
3. Palūkanos apskaičiuojamos kaupiamuoju principu pagal Reglamento (EB) Nr. 794/2004 V skyrių.
4. Italija nutraukia visą 2 straipsnyje nurodytos pagalbos mokėjimą, reikalavimas įsigalioja šio sprendimo priėmimo dieną.
4 straipsnis
1. 2 straipsnyje nurodyta pagalba turi būti susigrąžinta nedelsiant ir veiksmingai.
2. Italija užtikrina, kad šis sprendimas būtų įgyvendintas per keturis mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos.
5 straipsnis
1. Italija per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos pateikia Komisijai šią informaciją:
a)
nurodo bendrą sumą (pagrindinę dalį ir palūkanas), kuri turi būti susigrąžinta iš naudos gavėjo;
b)
išsamiai apibūdina jau pritaikytas ir ketinamas taikyti priemones šiam sprendimui įgyvendinti;
c)
pateikia dokumentus, kuriais įrodoma, kad naudos gavėjams nurodyta sugrąžinti pagalbą.
2. Italija nuolat informuoja Komisiją apie nacionalinių priemonių, kurių imtasi šiam sprendimui įgyvendinti, taikymo eigą tol, kol bus visiškai susigrąžinta 2 straipsnyje nurodyta pagalba. Komisijos prašymu ji nedelsdama pateikia informaciją apie jau pritaikytas ir ketinamas taikyti priemones šiam sprendimui įgyvendinti. Ji taip pat pateikia išsamią informaciją apie pagalbą ir palūkanas, kurios jau susigrąžintos iš naudos gavėjo.
6 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Italijos Respublikai.
Priimta Briuselyje 2011 m. vasario 23 d.