SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY 2011/99/EU
ze dne 13. prosince 2011
o evropském ochranném příkazu
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 82 odst. 1 písm. a) a d) této smlouvy,
s ohledem na podnět Belgického království, Bulharské republiky, Estonské republiky, Španělského království, Francouzské republiky, Italské republiky, Maďarské republiky, Polské republiky, Portugalské republiky, Rumunska, Finské republiky a Švédského království,
po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,
v souladu s řádným legislativním postupem (1),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Evropská unie si stanovila za cíl zachovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva.
(2)
Podle čl. 82 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) je justiční spolupráce v trestních věcech v Unii založena na zásadě vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí.
(3)
Podle Stockholmského programu - otevřená a bezpečná Evropa, která slouží svým občanům a chrání je (2), by vzájemné uznávání mělo být rozšířeno na všechny druhy rozsudků a soudních rozhodnutí, které mohou být v závislosti na právním systému buď trestní, nebo správní povahy. Program dále vyzývá Komisi a členské státy, aby posoudily, jak zlepšit právní předpisy a opatření zaměřená na praktickou podporu ochrany obětí. Uvedený program rovněž stanoví, že by obětem trestného činu mohla být nabídnuta zvláštní ochranná opatření, která by měla být účinná v rámci celé Unie. Tato směrnice je součástí soudržného a komplexního souboru opatření v oblasti práv obětí.
(4)
V usnesení Evropského parlamentu ze dne 26. listopadu 2009 o odstranění násilí páchaného na ženách se členské státy vyzývají, aby zlepšily své vnitrostátní právní předpisy a politiky zaměřené proti všem formám násilí páchaného na ženách a aby zahájily kroky k boji proti příčinám tohoto násilí, zejména prostřednictvím preventivních akcí, a dále se Unie vyzývá, aby všem obětem násilí zaručila právo na pomoc a podporu. Usnesení Evropského parlamentu ze dne 10. února 2010 o rovnosti žen a mužů v Evropské unii - 2009 podporuje návrh na zavedení evropského příkazu k ochraně obětí.
(5)
Rada ve svém usnesení ze dne 10. června 2011 o plánu posílení práv a ochrany obětí, zejména v trestním řízení, uvedla, že je na úrovni Unie třeba podniknout kroky za účelem posílení práv a ochrany obětí trestných činů, a vyzvala Komisi, aby za tímto účelem předložila příslušné návrhy. V tomto rámci by měl být vytvořen mechanismus k zajištění vzájemného uznávání mezi členskými státy rozhodnutí o ochranných opatřeních pro oběti trestných činů. V souladu s uvedeným usnesením by měla být tato směrnice, která se týká vzájemného uznávání ochranných opatřeních přijatých v trestních věcech, doplněna vhodným mechanismem upravujícím opatření přijímaná v občanských věcech.
(6)
Ve společném prostoru práva bez vnitřních hranic je nezbytné zajistit, aby ochrana poskytovaná fyzické osobě v jednom členském státě byla zachována a pokračovala rovněž v jakémkoli jiném členském státě, do nějž se dotyčná osoba přestěhuje nebo přestěhovala. Také by mělo být zajištěno, aby oprávněný výkon práva občanů Unie svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států v souladu s čl. 3 odst. 2 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“) a článkem 21 Smlouvy o fungování EU nevedl ke ztrátě jejich ochrany.
(7)
Za účelem dosažení těchto cílů by tato směrnice měla stanovit pravidla, na jejichž základě je možné rozšířit ochranu vyplývající z určitých ochranných opatření přijatých podle práva jednoho členského státu (dále jen „vydávající stát“) i na další členský stát, v němž se chráněná osoba rozhodne pobývat nebo se zdržovat (dále jen „vykonávající stát“).
(8)
Tato směrnice zohledňuje rozdílné právní tradice členských států i skutečnost, že účinnou ochranu je možné zajistit prostřednictvím ochranných příkazů vydaných jinými orgány než trestními soudy. Tato směrnice nezakládá povinnost změnit vnitrostátní systémy přijímání ochranných opatření, ani nezakládá povinnost zavést trestněprávní systém pro vykonávání evropského ochranného příkazu nebo takový systém za tímto účelem pozměnit.
(9)
Tato směrnice se použije na ochranná opatření, která mají konkrétně za cíl chránit určité osoby proti trestnému činu jiné osoby, který může jakýmkoli způsobem ohrozit život, tělesnou, duševní a sexuální integritu dané osoby, například prostřednictvím předcházení jakékoli formě obtěžování, jakož i proti činu, který může ohrozit důstojnost nebo osobní svobodu, například prostřednictvím předcházení únosům, nebezpečnému pronásledování (tzv. stalking) a jiným formám nepřímého nátlaku, a která mají za cíl předcházet novému trestnému jednání či zmírnit dopady předchozího trestného jednání. Tato osobní práva chráněné osoby odpovídají úrovni základních hodnot uznávaných a dodržovaných ve všech členských státech. Členský stát však není povinen vydat evropský ochranný příkaz na základě trestního opatření, které neslouží konkrétně k ochraně osoby, ale slouží primárně k jiným účelům, například za účelem společenské rehabilitace pachatele. Je třeba zdůraznit, že tato směrnice se vztahuje na ochranná opatření, která mají za cíl chránit všechny oběti, a nikoli pouze oběti násilí páchaného na základě příslušnosti k pohlaví, přičemž se zohlední zvláštní povaha každého spáchaného trestného činu.
(10)
Tato směrnice se vztahuje na ochranná opatření v trestních věcech, a nevztahuje se proto na ochranná opatření ve věcech občanských. K výkonu ochranného opatření v souladu s touto směrnicí není nezbytné, aby byl spáchaný trestný čin stanoven pravomocným rozhodnutím. Nezáleží ani na tom, zda je orgán, který ochranné opatření přijal, orgánem trestněprávní, správní či občanskoprávní povahy. Tato směrnice neukládá členským státům povinnost, aby změnily své vnitrostátní právní předpisy tak, aby byly schopny přijímat ochranná opatření v rámci trestního řízení.
(11)
Tato směrnice se má vztahovat na ochranná opatření přijatá ve prospěch obětí nebo možných obětí trestných činů. Tato směrnice by se proto neměla vztahovat na opatření přijatá za účelem ochrany svědků.
(12)
Je-li ochranné opatření podle této směrnice přijato na ochranu příbuzného hlavní chráněné osoby, může být požádáno o vydání evropského ochranného příkazu a evropský ochranný příkaz může být vydán ve vztahu k tomuto příbuznému, pokud jsou splněny podmínky stanovené v této směrnici.
(13)
Každá žádost o vydání evropského ochranného příkazu by měla být posouzena dostatečně rychle s ohledem na bližší okolnosti případu včetně naléhavosti, předpokládaného data příjezdu chráněné osoby na území vykonávajícího státu a, pokud je to možné, s ohledem na míru ohrožení chráněné osoby.
(14)
Mají-li být chráněné osobě nebo osobě, která představuje nebezpečí, sdělovány informace podle této směrnice, měly by být tyto informace případně zároveň poskytnuty opatrovníkovi nebo zástupci dotčené osoby. Současně je nutné důsledně zohledňovat skutečnost, že chráněná osoba, osoba, která představuje nebezpečí, opatrovník nebo zástupce pro řízení musí obdržet informace podle této směrnice v jazyce, kterému rozumí.
(15)
V řízeních o vydání a uznání evropského ochranného příkazu by příslušné orgány měly náležitě zohledňovat potřeby obětí, a to zejména zvláště zranitelných osob, jako jsou nezletilí nebo zdravotně postižené osoby.
(16)
Pro použití této směrnice může být ochranné opatření uloženo na základě rozsudku ve smyslu rámcového rozhodnutí Rady 2008/947/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty (3), nebo na základě rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu rámcového rozhodnutí Rady 2009/829/SVV ze dne 23. října 2009 o uplatnění zásady vzájemného uznávání na rozhodnutí o opatřeních dohledu jakožto alternativy zajišťovací vazby mezi členskými státy Evropské unie (4). Bylo-li rozhodnutí přijato ve vydávajícím státě na základě jednoho z uvedených rámcových rozhodnutí, mělo by následovat příslušné řízení o uznání ve vykonávajícím státě. Tím by však neměla být vyloučena možnost postoupení evropského ochranného příkazu do jiného členského státu, než je stát vykonávající rozhodnutí, založená na uvedených rámcových rozhodnutích.
(17)
V souladu s článkem 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a s čl. 47 druhým pododstavcem Listiny základních práv Evropské unie by osoba, která představuje nebezpečí, měla buď v průběhu řízení vedoucího k přijetí ochranného opatření nebo před vydáním evropského ochranného příkazu mít možnost být slyšena a podat proti ochrannému opatření opravný prostředek.
(18)
Aby se předešlo spáchání trestného činu proti oběti ve vykonávajícím státě, měl by uvedený stát mít právní prostředky pro uznání rozhodnutí ve prospěch oběti, které bylo předtím přijato ve vydávajícím státě, a zároveň by se mělo zabránit tomu, aby oběť musela ve vykonávajícím státě zahájit nové řízení nebo znovu předkládat důkazní prostředky, jako by rozhodnutí ve vydávajícím státě nebylo přijato. Uznání evropského ochranného příkazu vykonávajícím státem znamená mimo jiné, že příslušný orgán uvedeného státu, s výhradou omezení uvedených v této směrnici, přijme existenci a platnost ochranného opatření přijatého ve vydávajícím státě, uzná faktickou situaci popsanou v evropském ochranném příkazu a souhlasí, že ochrana by měla být poskytnuta a její poskytování by mělo pokračovat v souladu s jeho vnitrostátním právem.
(19)
Tato směrnice obsahuje úplný seznam zákazů a omezení, které, jsou-li uloženy ve vydávajícím státě a obsaženy v evropském ochranném příkazu, by měly být uznány a vykonány ve vykonávajícím státě, s výhradou omezení stanovených v této směrnici. Umožňuje-li to vnitrostátní právo, lze na vnitrostátní úrovni přijímat další ochranná opatření, jako je povinnost osoby, která představuje nebezpečí, zdržovat se na určeném místě. Vydávající stát může tato opatření uložit v řízení, jehož výsledkem je přijetí některého ochranného opatření, které podle této směrnice může být základem evropského ochranného příkazu.
(20)
Jelikož jsou ve členských státech k přijímání a výkonu ochranných opatření příslušné různé druhy orgánů (občanskoprávní, trestněprávní či správní), je vhodné poskytnout v rámci této směrnice vysokou úroveň flexibility v mechanismu spolupráce mezi členskými státy. Příslušný orgán ve vykonávajícím státě proto nemusí ve všech případech přijmout stejné ochranné opatření, jako bylo přijato ve vydávajícím státě, a může do určité míry uvážit přijetí jakéhokoli opatření, které v obdobné situaci shledává vhodným a přiměřeným podle svého vnitrostátního práva, aby byla chráněné osobě poskytnuta pokračující ochrana s ohledem na ochranné opatření přijaté ve vydávajícím státě, jak je popsané v evropském ochranném příkazu.
(21)
Zákazy nebo omezení, na které se tato směrnice použije, zahrnují mimo jiné opatření zaměřená na omezení osobních kontaktů či kontaktů na dálku mezi chráněnou osobou a osobou, která představuje nebezpečí, například uložením určitých podmínek pro tyto kontakty nebo uložením omezení ohledně obsahu komunikace.
(22)
Příslušný orgán vykonávajícího státu by měl informovat osobu, která představuje nebezpečí, příslušný orgán vydávajícího státu a chráněnou osobu o jakémkoli opatření přijatém na základě evropského ochranného příkazu. Při oznámení osobě, která představuje nebezpečí, by měl být řádně zohledněn zájem chráněné osoby na tom, aby nebyla odhalena její adresa nebo jiné kontaktní údaje. Takové údaje by měly být z oznámení vyloučeny, pokud nejsou adresa či jiné kontaktní údaje zahrnuty v zákazu nebo omezení uloženém jako opatření výkonu osobě, která představuje nebezpečí.
(23)
Pokud příslušný orgán ve vydávajícím státě odvolá evropský ochranný příkaz, měl by příslušný orgán ve vykonávajícím státě přerušit opatření, která přijal za účelem výkonu evropského ochranného příkazu, přičemž se rozumí, že příslušný orgán vykonávajícího státu může nezávisle a v souladu se svým vnitrostátním právem přijmout jakékoli ochranné opatření podle svých vnitrostátních právních předpisů s cílem chránit dotčenou osobu.
(24)
Vzhledem k tomu, že se tato směrnice zabývá situací, kdy se chráněná osoba přestěhuje do jiného členského státu, vydání či výkon evropského ochranného příkazu by nemělo zahrnovat jakékoli přenesení pravomocí týkajících se hlavních, odložených, alternativních, podmíněných nebo vedlejších trestů nebo bezpečnostních opatření uložených osobě, která představuje nebezpečí, na vykonávající stát, pokud tato osoba i nadále pobývá ve státě, který ochranné opatření přijal.
(25)
Tam, kde je to vhodné, by mělo být možné použít elektronické prostředky s cílem uvést v souladu s vnitrostátními právními předpisy a postupy do praxe opatření přijatá na základě této směrnice.
(26)
V rámci spolupráce mezi orgány zapojenými do zajištění ochrany chráněné osoby by měl příslušný orgán vykonávajícího státu sdělit příslušnému orgánu vydávajícího státu jakékoli porušení opatření přijatých ve vykonávajícím státě za účelem výkonu evropského ochranného příkazu. Toto sdělení by mělo umožnit příslušnému orgánu vydávajícího státu urychleně rozhodnout o jakékoli vhodné reakci ohledně ochranného opatření uloženého v jeho státě vůči osobě, která představuje nebezpečí. Taková reakce může zahrnovat, je-li to vhodné, uložení trestu odnětí svobody namísto opatření nezahrnujícího odnětí svobody, které bylo původně přijato například jako alternativa k předběžnému zadržení nebo jako důsledek podmíněného trestu. Rozumí se, že takové rozhodnutí, jelikož neukládá trest ex novo ve vztahu k novému trestnému činu, není v rozporu s možností, že vykonávající stát případně uloží sankce v případě porušení opatření přijatých za účelem výkonu evropského ochranného příkazu.
(27)
Vzhledem k různým právním tradicím členských států, pokud by v případě obdobném faktické situaci popsané v evropském ochranném příkazu nebylo ve vykonávajícím státě k dispozici žádné ochranné opatření, měl by příslušný orgán vykonávajícího státu podat příslušnému orgánu vydávajícího státu zprávu o jakémkoli porušení ochranného opatření uvedeného v evropském ochranném příkazu, které je mu známo.
(28)
V zájmu hladkého uplatňování této směrnice v každém jednotlivém případě by příslušné orgány vydávajícího a vykonávajícího státu měly vykonávat své pravomoci v souladu s touto směrnicí a s ohledem na zásadu ne bis in idem.
(29)
Od chráněné osoby by nemělo být vyžadováno, aby hradila náklady související s uznáním evropského ochranného příkazu, které jsou nepřiměřené ve srovnání s obdobným vnitrostátním případem. Členské státy by měly při uplatňování této směrnice zajistit, aby chráněná osoba nebyla povinna po uznání evropského ochranného příkazu zahájit další vnitrostátní řízení, aby od příslušného orgánu vykonávajícího státu získala, jakožto přímý důsledek tohoto uznání, rozhodnutí o přijetí jakéhokoli opatření, které by bylo podle jeho vnitrostátního práva v obdobném případě dostupné pro zajištění ochrany chráněné osoby.
(30)
S ohledem na zásadu vzájemného uznávání, ze které tato směrnice vychází, by členské státy měly při uplatňování této směrnice podporovat v nejvyšší možné míře přímý kontakt mezi příslušnými orgány.
(31)
Aniž je dotčena nezávislost justice a rozdíly v její organizaci v rámci Unie, členské státy by měly případně od osob odpovědných za odbornou přípravu soudců, státních zástupců, příslušníků policie a soudních úředníků zapojených do řízení směřujícího k vydání nebo uznání evropského ochranného příkazu vyžadovat, aby zajistily náležitou odbornou přípravu, pokud jde o cíle této směrnice.
(32)
Členské státy by měly v zájmu snazšího hodnocení uplatňování této směrnice předávat Komisi příslušné údaje týkající se uplatňování vnitrostátních postupů ve věci evropského ochranného příkazu, a to alespoň počet žádostí o vydání evropského ochranného příkazu a počet vydaných nebo uznaných příkazů. Pro tyto účely by byly užitečné i další údaje, například o povaze dotčených trestných činů.
(33)
Tato směrnice by měla přispět k ochraně osob, jimž hrozí nebezpečí, a tak doplnit, avšak nikoli ovlivnit, již platné nástroje v této oblasti, jako je rámcové rozhodnutí 2008/947/SVV a rámcové rozhodnutí 2009/829/SVV.
(34)
Spadá-li rozhodnutí týkající se ochranného opatření do oblasti působnosti nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (5), nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti (6) nebo Haagské úmluvy z roku 1996 o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí (7), měly by být uznání a výkon takového rozhodnutí provedeny v souladu s příslušným právním nástrojem.
(35)
Členské státy a Komise by případně měly do stávajících vzdělávacích programů a osvětových kampaní zaměřených na ochranu obětí trestných činů zahrnout informace o evropském ochranném příkazu.
(36)
Osobní údaje zpracované v rámci provádění této směrnice by měly být chráněny v souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2008/977/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o ochraně osobních údajů zpracovávaných v rámci policejní a justiční spolupráce v trestních věcech (8) a se zásadami stanovenými v Úmluvě Rady Evropy z roku 1981 o ochraně osob se zřetelem na automatizované zpracování osobních dat.
(37)
Tato směrnice by měla dodržovat základní práva, jak jsou zaručena v Listině základních práv Evropské unie a v Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, v souladu s článkem 6 Smlouvy o EU.
(38)
Členské státy se vyzývají, aby při provádění této směrnice zohlednily práva a zásady zakotvené v Úmluvě Organizace spojených národů z roku 1979 o odstranění všech forem diskriminace žen.
(39)
Jelikož cíle této směrnice, totiž ochrany osob, jimž hrozí nebezpečí, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a proto jej může být z důvodu jeho rozsahu a možných účinků lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o EU. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle.
(40)
V souladu s článkem 3 Protokolu (č. 21) o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, oznámilo Spojené království své přání účastnit se přijímání a používání této směrnice.
(41)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 21) o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o EU a Smlouvě o fungování EU, a aniž je dotčen článek 4 tohoto protokolu, se Irsko neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro něj není závazná ani použitelná.
(42)
V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o fungování EU, se Dánsko neúčastní přijímání této směrnice a tato směrnice pro něj není závazná ani použitelná.
PŘIJALY TUTO SMĚRNICI:
Článek 1
Cíl
Tato směrnice stanoví pravidla umožňující justičnímu nebo rovnocennému orgánu ve členském státě, v němž bylo přijato ochranné opatření s cílem ochrany osoby před trestným činem jiné osoby, jenž může ohrozit její život, tělesnou nebo duševní integritu, důstojnost, osobní svobodu nebo sexuální integritu, vydat evropský ochranný příkaz umožňující příslušnému orgánu v jiném členském státě pokračovat v ochraně této osoby na území tohoto jiného členského státu, v důsledku spáchání trestného činu nebo údajného spáchání trestného činu podle vnitrostátního práva vydávajícího státu.
Článek 2
Definice
Pro účely této směrnice se rozumí:
1)
„evropským ochranným příkazem“ rozhodnutí přijaté justičním nebo rovnocenným orgánem členského státu v souvislosti s ochranným opatřením, na jehož základě justiční či rovnocenný orgán jiného členského státu přijme jakékoli vhodné opatření nebo jakákoliv vhodná opatření podle svého vnitrostátního práva s cílem pokračovat v ochraně chráněné osoby;
2)
„ochranným opatřením“ rozhodnutí v trestních věcech přijaté vydávajícím státem v souladu s jeho vnitrostátním právem hmotným i procesním, jímž se osobě, která představuje nebezpečí, ukládá jeden nebo více zákazů nebo omezení uvedených v článku 5 za účelem ochrany chráněné osoby před trestným činem, který může ohrozit její život, tělesnou nebo duševní integritu, důstojnost, osobní svobodu nebo sexuální integritu;
3)
„chráněnou osobou“ fyzická osoba, která je předmětem ochrany vyplývající z ochranného opatření přijatého vydávajícím státem;
4)
„osobou, která představuje nebezpečí“, fyzická osoba, jíž byl uložen jeden nebo více zákazů nebo omezení uvedených v článku 5;
5)
„vydávajícím státem“ členský stát, v němž bylo přijato ochranné opatření, na jehož podkladě byl vydán evropský ochranný příkaz;
6)
„vykonávajícím státem“ členský stát, kterému byl evropský ochranný příkaz předán za účelem jeho uznání;
7)
„státem dohledu“ členský stát, jemuž byl postoupen rozsudek ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu článku 4 rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV.
Článek 3
Stanovení příslušných orgánů
1. Každý členský stát informuje Komisi, který justiční či rovnocenný orgán nebo orgány jsou podle jeho vnitrostátního práva příslušné vydávat a uznávat evropský ochranný příkaz v souladu s touto směrnicí, je-li daný členský stát vydávajícím nebo vykonávajícím státem.
2. Komise zpřístupní obdržené informace všem členským státům. Členské státy informují Komisi o veškerých změnách informací uvedených v odstavci 1.
Článek 4
Účast ústředního orgánu
1. Každý členský stát může určit ústřední orgán nebo více ústředních orgánů, dovoluje-li to jeho právní systém, které budou nápomocny příslušným orgánům.
2. Členský stát může, je-li to nezbytné kvůli organizaci jeho vnitřního justičního systému, přenést na svůj ústřední orgán nebo orgány odpovědnost za administrativní doručení a převzetí evropského ochranného příkazu a za veškerý další související úřední písemný styk. V důsledku toho lze veškerou komunikaci, konzultace, výměny informací, dotazy a oznámení mezi příslušnými orgány řešit případně za pomoci určeného ústředního orgánu nebo orgánů dotčeného členského státu.
3. Členský stát, který hodlá využít možností uvedených v tomto článku, sdělí Komisi informace o určeném ústředním orgánu nebo orgánech. Tyto údaje jsou závazné pro všechny orgány vydávajícího státu.
Článek 5
Nezbytnost existence ochranného opatření podle vnitrostátního práva
Evropský ochranný příkaz lze vydat pouze tehdy, pokud bylo ve vydávajícím státě již přijato ochranné opatření ukládající osobě, která představuje nebezpečí, jeden nebo více z těchto zákazů nebo omezení:
a)
zákaz vstupu do určitých lokalit, míst nebo vymezených oblastí, kde chráněná osoba pobývá nebo které navštěvuje;
b)
zákaz nebo omezení kontaktů, v jakékoli formě, s chráněnou osobou, včetně kontaktů prostřednictvím telefonu, elektronické či běžné pošty, faxem či jakýmikoli jinými prostředky; nebo
c)
zákaz nebo omezení týkající se přiblížení se chráněné osobě blíže než na předepsanou vzdálenost.
Článek 6
Vydání evropského ochranného příkazu
1. Evropský ochranný příkaz může být vydán, pokud se chráněná osoba rozhodne pobývat, nebo již pobývá, v jiném členském státě, nebo pokud se chráněná osoba rozhodne se zdržovat, nebo se již zdržuje v jiném členském státě. Při rozhodování o vydání evropského ochranného příkazu zohlední příslušný orgán ve vydávajícím státě mimo jiné dobu či doby, po které se chráněná osoba hodlá zdržovat ve vydávajícím státě, a závažnost potřeby ochrany.
2. Justiční či rovnocenný orgán vydávajícího státu může vydat evropský ochranný příkaz pouze na žádost chráněné osoby a po ověření, že ochranné opatření splňuje požadavky stanovené v článku 5.
3. Chráněná osoba může podat žádost o vydání evropského ochranného příkazu buď příslušnému orgánu vydávajícího státu, nebo příslušnému orgánu vykonávajícího státu. Jestliže se žádost podává ve vykonávajícím státě, předá tamní příslušný orgán tuto žádost co nejdříve příslušnému orgánu vydávajícího státu.
4. Před vydáním evropského ochranného příkazu má osoba, která představuje nebezpečí, právo být slyšena a právo podat opravný prostředek proti ochrannému opatření, pokud se jí těchto práv nedostalo během řízení, jehož výsledkem bylo přijetí ochranného opatření.
5. Pokud příslušný orgán přijme ochranné opatření obsahující jeden nebo více zákazů nebo omezení uvedených v článku 5, uvědomí jakýmkoli vhodným způsobem v souladu s postupy podle svého vnitrostátního práva chráněnou osobu o možnosti požádat o evropský ochranný příkaz, pokud se tato osoba rozhodne odejít do jiného členského státu, a o základních podmínkách pro podání takové žádosti. Tento orgán chráněné osobě poradí, aby žádost podala ještě předtím, než opustí území vydávajícího státu.
6. Má-li chráněná osoba opatrovníka nebo zástupce, může tento opatrovník nebo zástupce podat žádost uvedenou v odstavcích 2 a 3 jménem chráněné osoby.
7. Je-li žádost o vydání evropského ochranného příkazu zamítnuta, informuje příslušný orgán vydávajícího státu chráněnou osobu o jakýchkoli použitelných opravných prostředcích proti takovému rozhodnutí, které jsou dostupné podle jeho vnitrostátního práva.
Článek 7
Forma a obsah evropského ochranného příkazu
Evropský ochranný příkaz se vydává v souladu s formulářem uvedeným v příloze I této směrnice. Musí obsahovat zejména tyto informace:
a)
totožnost a státní příslušnost chráněné osoby, jakož i totožnost a státní příslušnost opatrovníka či zástupce, je-li chráněná osoba nezletilá nebo nemá-li způsobilost k právním úkonům;
b)
datum, od kterého chráněná osoba hodlá pobývat nebo se zdržovat ve vykonávajícím státě, a doba nebo doby pobytu, jsou-li známy;
c)
jméno, adresu, číslo telefonu a faxu a adresu elektronické pošty příslušného orgánu vydávajícího státu;
d)
určení (například prostřednictvím čísla a data) právního aktu obsahujícího ochranné opatření, na jehož podkladě byl vydán evropský ochranný příkaz;
e)
souhrn skutečností a okolností, které vedly k přijetí ochranného opatření ve vydávajícím státě;
f)
zákazy nebo omezení uložené v ochranném opatření, které je základem pro evropský ochranný příkaz, osobě, která představuje nebezpečí, doba jejich trvání a označení sankce, existuje-li, v případě porušení příslušného zákazu nebo omezení;
g)
použití technického zařízení, existuje-li, které bylo poskytnuto chráněné osobě nebo osobě, která představuje nebezpečí, jakožto prostředek k posílení ochranného opatření;
h)
totožnost a státní příslušnost osoby, která představuje nebezpečí, jakož i její kontaktní údaje;
i)
skutečnost, zda byla chráněné osobě nebo osobě, která představuje nebezpečí, poskytnuta bezplatná právní pomoc ve vydávajícím státě, pokud je tato skutečnost známa příslušnému orgánu vydávajícího státu bez dalšího zjišťování;
j)
v případě potřeby popis dalších okolností, které by mohly mít vliv na posouzení nebezpečí, jemuž je chráněná osoba vystavena;
k)
výslovné uvedení případné skutečnosti, že rozsudek ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu článku 4 rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV již byly postoupeny státu dohledu, je-li odlišný od státu vykonání evropského ochranného příkazu, a určení orgánu uvedeného státu příslušného pro výkon tohoto rozsudku nebo rozhodnutí.
Článek 8
Postup předávání
1. Předává-li příslušný orgán vydávajícího státu příslušnému orgánu vykonávajícího státu evropský ochranný příkaz, učiní tak jakýmkoli způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu, aby se mohl příslušný orgán vykonávajícího státu přesvědčit o jeho pravosti. Veškerý úřední styk rovněž probíhá přímo mezi těmito příslušnými orgány.
2. Není-li příslušnému orgánu ve vykonávajícím státě nebo vydávajícím státě znám příslušný orgán ve druhém státě, provede tento orgán za účelem získání nezbytných informací všechna příslušná šetření, a to i prostřednictvím kontaktních míst Evropské soudní sítě podle rozhodnutí Rady 2008/976/SVV ze dne 16. prosince 2008 o Evropské soudní síti (9), národního člena Eurojustu nebo národního koordinačního systému Eurojustu ve svém státě.
3. Není-li orgán vykonávajícího státu, který obdrží evropský ochranný příkaz, příslušný k jeho uznání, postoupí jej z úřední povinnosti příslušnému orgánu a neprodleně o tom uvědomí příslušný orgán vydávajícího státu jakýmkoli způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu.
Článek 9
Opatření ve vykonávajícím státě
1. Příslušný orgán vykonávajícího státu neprodleně po obdržení evropského ochranného příkazu předaného v souladu s článkem 8 tento příkaz uzná a přijme rozhodnutí o přijetí jakéhokoli opatření, které by bylo podle jeho vnitrostátního práva v obdobném případě dostupné, aby zajistil ochranu chráněné osoby, pokud se nerozhodne uplatnit některý z důvodů pro odmítnutí uznání stanovených v článku 10. V souladu se svým vnitrostátním právem může vykonávající stát použít opatření trestněprávní, správní nebo občanskoprávní povahy.
2. Opatření přijaté příslušným orgánem vykonávajícího státu podle odstavce 1 a jakékoli jiné opatření přijaté na základě následného rozhodnutí podle článku 11 musí v co největší možné míře odpovídat ochrannému opatření přijatému ve vydávajícím státě.
3. Příslušný orgán vykonávajícího státu uvědomí osobu, která představuje nebezpečí, příslušný orgán vydávajícího státu a chráněnou osobu o jakýchkoli opatřeních přijatých podle odstavce 1 a také o možných právních důsledcích porušení takového opatření, jak jsou stanoveny ve vnitrostátním právu a v čl. 11 odst. 2. Adresa nebo jiné kontaktní údaje týkající se chráněné osoby nesmějí být prozrazeny osobě, která představuje nebezpečí, pokud tyto údaje nejsou nezbytné v zájmu vykonání opatření přijatého podle odstavce 1.
4. Pokud se příslušný orgán vykonávajícího státu domnívá, že informace předané spolu s evropským ochranným příkazem podle článku 7 jsou neúplné, neprodleně o tom uvědomí příslušný orgán vydávajícího státu jakýmkoli způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu a stanoví mu přiměřenou lhůtu k poskytnutí chybějících informací.
Článek 10
Důvody pro neuznání evropského ochranného příkazu
1. Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznat evropský ochranný příkaz za těchto okolností:
a)
evropský ochranný příkaz není úplný nebo nebyl doplněn ve lhůtě stanovené příslušným orgánem vykonávajícího státu;
b)
nebyly dodrženy požadavky stanovené v článku 5;
c)
ochranné opatření se vztahuje na čin, který není trestným činem podle práva vykonávajícího státu;
d)
ochrana vyplývá z výkonu trestu nebo opatření, na něž se podle práva vykonávajícího státu vztahuje amnestie, a týká se činu nebo jednání spadajícího podle tohoto práva do jeho pravomoci;
e)
podle práva vykonávajícího státu se osobě, která představuje nebezpečí, přiznává imunita, což znemožňuje přijmout opatření na základě evropského ochranného příkazu;
f)
trestní stíhání osoby, která představuje nebezpečí z důvodu činu nebo jednání, v souvislosti s nímž bylo přijato ochranné opatření, je podle práva vykonávajícího státu promlčeno, pokud daný čin nebo jednání spadá podle vnitrostátního práva tohoto státu do jeho pravomoci;
g)
uznání evropského ochranného příkazu by porušilo zásadu ne bis in idem;
h)
podle práva vykonávajícího státu nemůže být osoba, která představuje nebezpečí, z důvodu svého věku trestně odpovědná za čin nebo jednání, pro něž bylo přijato ochranné opatření;
i)
ochranné opatření se týká trestného činu, který je podle práva vykonávajícího státu považován za trestný čin, který byl zcela nebo z podstatné zčásti spáchán na jeho území.
2. Pokud příslušný orgán vykonávajícího státu z jednoho z důvodů uvedených v odstavci 1 odmítne uznat evropský ochranný příkaz:
a)
neprodleně uvědomí o tomto odmítnutí a souvisejících důvodech vydávající stát a chráněnou osobu;
b)
v případě potřeby uvědomí chráněnou osobu o možnosti požádat o přijetí ochranného opatření v souladu s jeho vnitrostátní právem;
c)
případně informuje chráněnou osobu o jakýchkoli použitelných opravných prostředcích proti takovému rozhodnutí, které jsou dostupné podle jeho vnitrostátního práva.
Článek 11
Rozhodné právo a příslušnost ve vykonávajícím státě
1. Vykonávající stát je příslušný přijímat a vykonávat opatření v tomto státě po uznání evropského ochranného příkazu. Při přijímání a výkonu rozhodnutí podle čl. 9 odst. 1 se uplatňuje právo vykonávajícího státu, včetně pravidel týkajících se opravných prostředků proti rozhodnutím přijatým ve vykonávajícím státě v souvislosti s evropským ochranným příkazem.
2. V případě porušení jednoho nebo více opatření, která vykonávající stát přijal po uznání evropského ochranného příkazu, je příslušný orgán vykonávajícího státu na základě odstavce 1 příslušný k:
a)
uložení trestů a přijetí jakéhokoli jiného opatření v důsledku porušení daného opatření, pokud toto porušení představuje podle právních předpisů vykonávajícího státu trestný čin;
b)
přijetí rozhodnutí jiné než trestněprávní povahy v souvislosti s porušením opatření;
c)
přijetí jakéhokoli naléhavého a předběžného opatření za účelem ukončení porušování opatření, případně v očekávání následného rozhodnutí ze strany vydávajícího státu.
3. Pokud na vnitrostátní úrovni neexistuje žádné opatření, které by mohlo být v obdobném případě přijato ve vykonávajícím státě, podá příslušný orgán vykonávajícího státu příslušnému orgánu vydávajícího státu zprávu o jakémkoli porušení ochranného opatření uvedeného v evropském ochranném příkazu, které je mu známo.
Článek 12
Oznámení v případě porušení
Příslušný orgán vykonávajícího státu oznámí příslušnému orgánu vydávajícího státu nebo státu dohledu jakékoli porušení opatření přijatých na základě evropského ochranného příkazu. Pro oznámení se použije jednotný formulář obsažený v příloze II.
Článek 13
Příslušnost ve vydávajícím státě
1. Příslušný orgán vydávajícího státu má výlučnou příslušnost k přijímání rozhodnutí týkajících se:
a)
obnovení, přezkumu, změny, zrušení a odvolání ochranného opatření a následně i evropského ochranného příkazu;
b)
uložení opatření spojeného s odnětím svobody v důsledku zrušení ochranného opatření za předpokladu, že se ochranné opatření uplatňovalo na základě rozsudku ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo na základě rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu článku 4 rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV.
2. Na rozhodnutí přijatá podle odstavce 1 se použije právo vydávajícího státu.
3. Pokud rozsudek ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu článku 4 rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV byly jinému členskému státu již postoupeny, nebo jsou-li postoupeny po vydání evropského ochranného příkazu, následná rozhodnutí, jak stanovují uvedená rámcová rozhodnutí, se přijímají v souladu s příslušnými ustanoveními uvedených rámcových rozhodnutí.
4. Je-li ochranné opatření součástí rozsudku ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV, který byl po vydání evropského ochranného příkazu postoupen nebo je postupován do jiného členského státu, a příslušný orgán státu dohledu přijal další rozhodnutí týkající se povinností a příkazů obsažených v ochranném opatření v souladu se článkem 14 uvedeného rámcového rozhodnutí, příslušný orgán vydávajícího státu na tomto základě ochranný příkaz přiměřeně obnoví, přezkoumá, změní, zruší nebo odvolá.
5. Příslušný orgán vydávajícího státu neprodleně informuje příslušný orgán vykonávajícího státu o jakémkoli rozhodnutí přijatém v souladu s odstavci 1 nebo 4.
6. Pokud příslušný orgán vydávajícího státu zrušil nebo odvolal evropský ochranný příkaz v souladu s odst. 1 písm. a) nebo odstavcem 4, přeruší příslušný orgán vykonávajícího státu opatření přijatá v souladu s čl. 9 odst. 1, jakmile je o této skutečnosti náležitě informován příslušným orgánem vydávajícího státu.
7. Pokud příslušný orgán vydávajícího státu pozměnil evropský ochranný příkaz v souladu s odst. 1 písm. a) nebo odstavcem 4, příslušný orgán vykonávajícího státu případně:
a)
v souladu s článkem 9 změní opatření přijatá na základě evropského ochranného příkazu nebo
b)
odmítne vykonat pozměněný zákaz nebo omezení, pokud nespadá mezi druhy zákazů nebo omezení uvedené v článku 5 nebo pokud jsou informace předávané spolu s evropským ochranným příkazem podle článku 7 neúplné, nebo nebyly doplněny ve lhůtě stanovené příslušným orgánem vykonávajícího státu v souladu s čl. 9 odst. 4.
Článek 14
Důvody pro přerušení opatření přijatých na základě evropského ochranného příkazu
1. Příslušný orgán vykonávajícího státu může přerušit opatření přijatá při výkonu evropského ochranného příkazu:
a)
existují-li jednoznačné informace o tom, že chráněná osoba nepobývá ani se nezdržuje na území vykonávajícího státu nebo že toto území definitivně opustila;
b)
pokud v souladu s vnitrostátním právem uplynula maximální doba trvání opatření přijatých při výkonu evropského ochranného příkazu;
c)
v případě uvedeném v čl. 13 odst. 7 písm. b) nebo
d)
jsou-li rozsudek ve smyslu článku 2 rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo rozhodnutí o opatřeních dohledu ve smyslu článku 4 rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV postoupeny vykonávajícímu státu po uznání evropského ochranného příkazu.
2. Příslušný orgán vykonávajícího státu o tomto rozhodnutí neprodleně informuje příslušný orgán vydávajícího státu a pokud možno i chráněnou osobu.
3. Příslušný orgán vykonávajícího státu může před přerušením opatření podle odst. 1 písm. b) vyzvat příslušný orgán vydávajícího státu, aby poskytl informace o tom, zda je za okolností daného případu stále nezbytná ochrana stanovená v evropském ochranném příkazu. Příslušný orgán vydávajícího státu na tuto výzvu neprodleně odpoví.
Článek 15
Priorita při uznávání evropského ochranného příkazu
Uznání evropského ochranného příkazu má stejnou prioritu, jakou by mělo v obdobném případě poskytnutí ochrany na základě vnitrostátního práva, a to s ohledem na konkrétní okolnosti případu včetně naléhavosti, předpokládané datum příjezdu chráněné osoby na území vykonávajícího státu a pokud možno s ohledem na míru ohrožení chráněné osoby.
Článek 16
Konzultace mezi příslušnými orgány
Příslušné orgány vydávajícího státu a vykonávajícího státu se mohou případně navzájem konzultovat, aby usnadnily plynulé a účinné uplatňování této směrnice.
Článek 17
Jazyky
1. Evropský ochranný příkaz musí být příslušným orgánem vydávajícího státu přeložen do úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků vykonávajícího státu.
2. Příslušný orgán vykonávajícího státu přeloží do úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků vydávajícího státu formulář uvedený v článku 12.
3. Každý členský stát může v okamžiku přijetí této směrnice nebo později uvést v prohlášení, které uloží u Komise, že přijme překlad do jednoho nebo více dalších úředních jazyků Unie.
Článek 18
Náklady
Náklady vyplývající z uplatňování této směrnice, s výjimkou nákladů vzniklých výlučně na území vydávajícího státu, nese v souladu se svým vnitrostátním právem vykonávající stát.
Článek 19
Vztah k jiným dohodám a ujednáním
1. Členské státy mohou nadále uplatňovat dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání platné v okamžiku vstupu této směrnice v platnost, pokud tyto dohody nebo ujednání umožňují prohloubit nebo rozšířit cíle této směrnice a pokud pomáhají dále zjednodušit nebo usnadnit postupy pro přijímání ochranných opatření.
2. Členské státy mohou uzavírat dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání po vstupu této směrnice v platnost, pokud tyto dohody nebo ujednání umožňují prohloubit nebo rozšířit cíle této směrnice a pokud pomáhají zjednodušit nebo usnadnit postupy pro přijímání ochranných opatření.
3. Do 11. dubna 2012 oznámí členské státy Komisi stávající dohody a ujednání uvedené v odstavci 1, které si přejí nadále uplatňovat. Členské státy Komisi rovněž oznámí všechny nové dohody nebo ujednání podle odstavce 2 do tří měsíců od jejich podpisu.
Článek 20
Vztah k jiným nástrojům
1. Touto směrnicí není dotčeno uplatňování nařízení (ES) č. 44/2001, nařízení (ES) č. 2201/2003, Haagské úmluvy z roku 1996 o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí, nebo Haagské úmluvy z roku 1980 o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí.
2. Touto směrnicí není dotčeno uplatňování rámcového rozhodnutí 2008/947/SVV nebo rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV.
Článek 21
Provádění
1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 11. ledna 2015. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
Tyto předpisy přijaté členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.
Článek 22
Shromažďování údajů
Členské státy v zájmu snazšího hodnocení uplatňování této směrnice předávají Komisi příslušné údaje týkající se uplatňování vnitrostátních postupů ve věci evropského ochranného příkazu, a to alespoň počet žádostí o vydání evropského ochranného příkazu a počet vydaných nebo uznaných příkazů.
Článek 23
Přezkum
Do 11. ledna 2016 předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování této směrnice. K uvedené zprávě se případně připojí legislativní návrhy.
Článek 24
Vstup v platnost
Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 25
Určení
Tato směrnice je určena členským státům v souladu se Smlouvami
Ve Štrasburku dne 13. prosince 2011.
EUROPOS PARLAMENTO IR TARYBOS DIREKTYVA 2011/99/ES
2011 m. gruodžio 13 d.
dėl Europos apsaugos orderio
EUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,
atsižvelgdami į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 82 straipsnio 1 dalies a ir d punktus,
atsižvelgdami į Belgijos Karalystės, Bulgarijos Respublikos, Estijos Respublikos, Ispanijos Karalystės, Prancūzijos Respublikos, Italijos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Portugalijos Respublikos, Rumunijos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės iniciatyvą,
perdavus įstatymo galią turinčio teisės akto projektą nacionaliniams parlamentams,
laikydamiesi įprastos teisėkūros procedūros (1),
kadangi:
(1)
Europos Sąjunga užsibrėžė tikslą puoselėti bei plėtoti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę;
(2)
Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (toliau - SESV) 82 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad teisminis bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose Sąjungoje grindžiamas nuosprendžių ir teismo sprendimų tarpusavio pripažinimo principu;
(3)
pagal Stokholmo programą - Atvira ir saugi Europa piliečių labui ir saugumui (2) - tarpusavio pripažinimas turėtų būti taikomas visų rūšių teismo nuosprendžiams ir sprendimams, kurie, atsižvelgiant į teisės sistemą, gali būti baudžiamieji ar administraciniai. Joje taip pat raginama, kad Komisija ir valstybės narės išnagrinėtų būdus, kaip patobulinti teisės aktus ir praktines paramos priemones aukoms apsaugoti. Programoje taip pat nurodyta, kad nusikaltimo aukoms gali būti taikomos specialios apsaugos priemonės, kurios turėtų galioti visoje Sąjungoje. Ši direktyva yra nuoseklaus ir išsamaus aukų teisėms skirto priemonių rinkinio dalis;
(4)
2009 m. lapkričio 26 d. Europos Parlamento rezoliucijoje dėl smurto prieš moteris panaikinimo valstybės narės raginamos pagerinti savo nacionalinės teisės aktus ir politiką, kad būtų kovojama su visų formų smurtu prieš moteris ir šalinamos smurto prieš moteris priežastys, be kita ko, imantis prevencinių priemonių, o Sąjunga raginama užtikrinti teisę visoms nuo smurto nukentėjusioms moterims gauti pagalbą ir paramą. 2010 m. vasario 10 d. Europos Parlamento rezoliucijoje dėl moterų ir vyrų lygybės Europos Sąjungoje (2009 m.) pritariama pasiūlymui įvesti nusikaltimų aukoms skirtą Europos apsaugos orderį;
(5)
2011 m. birželio 10 d. rezoliucijoje dėl nusikaltimų aukų teisių užtikrinimo ir apsaugos, ypač baudžiamosiose bylose, gerinimo veiksmų plano Taryba nurodė, jog tam, kad būtų pagerintas nusikaltimų aukų teisių užtikrinimas ir apsauga, veiksmų turėtų būti imamasi Sąjungos lygiu, ir paragino Komisiją pateikti atitinkamų su tuo susijusių pasiūlymų. Šioje srityje reikėtų sukurti mechanizmą, kuriuo būtų užtikrintas valstybių narių teismo sprendimų dėl nusikaltimų aukų apsaugos priemonių tarpusavio pripažinimas. Pagal tą rezoliuciją šią direktyvą, kuri susijusi su baudžiamosiose bylose paskirtų apsaugos priemonių tarpusavio pripažinimu, turėtų papildyti atitinkamas mechanizmas, susijęs su civilinėse bylose paskirtomis priemonėmis;
(6)
bendroje vidaus sienų neturinčioje teisingumo erdvėje būtina užtikrinti, kad vienoje valstybėje narėje fiziniam asmeniui suteikta apsauga būtų išlaikoma ir toliau jam teikiama kitoje valstybėje narėje, į kurią jis persikelia arba jau persikėlė. Be to, turėtų būti užtikrinama, kad Sąjungos piliečiams teisėtai naudojantis savo teise laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje pagal Europos Sąjungos sutarties (toliau - ES sutartis) 3 straipsnio 2 dalį ir SESV 21 straipsnį nebūtų prarandama jų apsauga;
(7)
kad būtų pasiekti šie tikslai, šia direktyva turėtų būti nustatytos taisyklės, pagal kurias apsauga, pagrįsta pagal vienos valstybės narės (toliau - išduodančioji valstybė) teisės aktus paskirtomis tam tikromis apsaugos priemonėmis, gali būti taikoma ir kitoje valstybėje narėje, kurioje saugomas asmuo nusprendžia apsigyventi ar būti (toliau - vykdančioji valstybė);
(8)
šia direktyva atsižvelgiama į skirtingas valstybių narių teisines tradicijas bei į faktą, kad veiksminga apsauga gali būti užtikrinta apsaugos orderiais, kuriuos išduoda ne baudžiamųjų bylų teismas, o kita institucija. Šia direktyva nenustatomos prievolės keisti apsaugos priemonių skyrimo nacionalines sistemas, nei prievolės nustatyti arba iš dalies keisti Europos apsaugos orderio vykdymo baudžiamosios teisės sistemą;
(9)
ši direktyva taikoma apsaugos priemonėms, kuriomis siekiama konkrečiai apsaugoti asmenį nuo kito asmens nusikalstamos veikos, kuri gali kokiu nors būdu kelti pavojų to asmens gyvybei ar fiziniam, psichiniam ir lytiniam neliečiamumui, pvz., užkertant kelią bet kokios formos persekiojimui, taip pat kelti pavojų to asmens orumui arba laisvei, pvz., užkertant kelią pagrobimui, persekiojimui ir kitų formų netiesioginei prievartai, ir kuriomis siekiama užkirsti kelią naujoms nusikalstamoms veikoms arba sumažinti ankstesnių nusikalstamų veikų pasekmes. Šios saugomo asmens asmeninės teisės atitinka pagrindines vertybes, kurios pripažįstamos ir puoselėjamos visose valstybėse narėse. Tačiau valstybė narė neprivalo išduoti Europos apsaugos orderio, remdamasi baudžiamąja priemone, kuri skirta ne konkrečiai apsaugoti asmenį, o kitiems tikslams, pvz., socialinei nusikaltėlio reabilitacijai. Svarbu pabrėžti, kad ši direktyva taikoma apsaugos priemonėms, kurios skirtos ne tik smurto dėl lyties aukoms apsaugoti, bet ir visoms nusikaltimų aukoms, atsižvelgiant į kiekvienos atitinkamo nusikaltimo rūšies ypatumus;
(10)
ši direktyva taikoma baudžiamosiose bylose paskirtoms apsaugos priemonėms, todėl neapima civilinėse bylose paskirtų apsaugos priemonių. Tam, kad apsaugos priemonė būtų vykdytina pagal šią direktyvą, nėra būtina, kad nusikalstama veika būtų nustatyta galutiniu sprendimu. Taip pat nėra svarbu, ar apsaugos priemonę skiria baudžiamoji, administracinė ar civilinė institucija. Šia direktyva valstybės narės neįpareigojamos iš dalies pakeisti savo nacionalinę teisę taip, kad jos privalėtų galėti skirti apsaugos priemones baudžiamosiose bylose;
(11)
šią direktyvą siekiama taikyti apsaugos priemonėms, kurios skiriamos nusikaltimų aukoms arba galimoms aukoms. Ši direktyva todėl neturėtų būti taikoma priemonėms, kurios paskirtos siekiant apsaugoti liudytojus;
(12)
jei šioje direktyvoje apibrėžta apsaugos priemonė skiriama pagrindinio saugomo asmens giminaičiui apsaugoti, tas giminaitis taip pat gali prašyti išduoti Europos apsaugos orderį ir šis orderis gali būti jam išduotas, jei laikomasi šioje direktyvoje nustatytų sąlygų;
(13)
visi prašymai išduoti Europos apsaugos orderį turėtų būti nagrinėjami tinkama sparta, atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, įskaitant klausimo skubumą, į datą, kurią numatyta, kad saugomas asmuo atvyks į vykdančiosios valstybės teritoriją, ir, jei įmanoma, saugomam asmeniui gresiančio pavojaus dydį;
(14)
kai informacija pagal šią direktyvą turi būti suteikta saugomam asmeniui arba pavojų keliančiam asmeniui, ši informacija taip pat, kur taikoma, turėtų būti suteikta atitinkamo asmens globėjui arba atstovui. Be to, deramas dėmesys turėtų būti skiriamas saugomo asmens, pavojų keliančio asmens ar jų globėjo ar atstovo bylose poreikiui gauti šioje direktyvoje numatytą informaciją tam asmeniui suprantama kalba;
(15)
vykdydamos Europos apsaugos orderio išdavimo ir pripažinimo procedūras, kompetentingos institucijos turėtų tinkamai atsižvelgti į nusikaltimų aukų, įskaitant itin pažeidžiamus asmenis, pvz., nepilnamečius ar neįgaliuosius, poreikius;
(16)
taikant šią direktyvą, apsaugos priemonė gali būti paskirta priėmus teismo sprendimą, kaip apibrėžta 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatiniame sprendime 2008/947/TVR dėl teismo sprendimų ir sprendimų dėl lygtinio nuteisimo tarpusavio pripažinimo principo taikymo siekiant užtikrinti lygtinio atleidimo priemonių ir alternatyvių sankcijų priežiūrą (3), arba priėmus sprendimą dėl kardomųjų priemonių, kaip apibrėžta2009 m. spalio 23 d. Tarybos pamatiniame sprendime 2009/829/TVR dėl tarpusavio pripažinimo principo taikymo sprendimams dėl kardomųjų priemonių Europos Sąjungos valstybėse narėse kaip alternatyvos kardomajam kalinimui (4). Jei išduodančiojoje valstybėje sprendimas buvo priimtas remiantis vienu iš šių pamatinių sprendimų, pripažinimo procedūra turėtų būti atitinkamai vykdoma vykdančiojoje valstybėje. Tačiau tuo neturėtų būti atmetama galimybė perduoti Europos apsaugos orderį kitai valstybei narei nei ta, kuri vykdo šiais pamatiniais sprendimais grindžiamus sprendimus;
(17)
pagal Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnį ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio antrą pastraipą pavojų keliančiam žmogui turėtų būti sudaryta galimybė būti išklausytam ir ginčyti apsaugos priemonę procese dėl apsaugos priemonės paskyrimo arba prieš išduodant Europos apsaugos orderį;
(18)
siekiant užkirsti kelią nusikaltimui prieš auką vykdančiojoje valstybėje, tai valstybei turėtų būti suteiktos teisinės priemonės pripažinti išduodančiosios valstybės anksčiau priimtą aukai palankų sprendimą, taip pat išvengiant būtinybės aukai pradėti naują procesą ar vėl pateikti įrodymų vykdančiojoje valstybėje, lyg išduodančioji valstybė nebūtų priėmusi sprendimo. Europos apsaugos orderio pripažinimas vykdančiojoje valstybėje reiškia, inter alia, kad tos valstybės kompetentinga institucija, atsižvelgdama į šia direktyva nustatytus apribojimus, pripažįsta išduodančiojoje valstybėje paskirtos apsaugos priemonės egzistavimą ir galiojimą, Europos apsaugos orderyje apibūdintą faktinę padėtį ir tai, kad ta apsauga turėtų būti teikiama ir kad toliau tęsiamas teikimas pagal jos nacionalinę teisę;
(19)
šioje direktyvoje numatytas draudimų ir apribojimų, kurie, nustatyti išduodančiojoje valstybėje ir nurodyti Europos apsaugos orderyje, turėtų būti pripažįstami ir vykdomi vykdančiojoje valstybėje, baigtinis sąrašas, atsižvelgiant į šioje direktyvoje nustatytus apribojimus. Nacionaliniu lygmeniu gali egzistuoti kitos apsaugos priemonių rūšys, pvz., įpareigojimas pavojų keliančiam asmeniui būti tam tikroje vietoje, jei tai numatyta nacionalinėje teisėje. Išduodančioji valstybė gali paskirti tokias priemones, vykdydama procedūrą dėl vienos iš apsaugos priemonių paskyrimo, kurios pagal šią direktyvą gali būti Europos apsaugos orderio pagrindas;
(20)
kadangi valstybėse narėse įvairios institucijos (civilinės, baudžiamosios ar administracinės) yra kompetentingos paskirti apsaugos priemones ir jas vykdyti, yra tikslinga numatyti didelį valstybių narių bendradarbiavimo pagal šią direktyvą mechanizmo lankstumą. Todėl vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija ne visais atvejais privalo imtis tos pačios apsaugos priemonės, kurią paskyrė išduodančioji valstybė, ir gali tam tikru mastu savo nuožiūra paskirti bet kurią priemonę, kurią ji laiko tinkama ir tikslinga panašiu atveju pagal savo nacionalinę teisę, kad užtikrintų tolesnę saugomo asmens apsaugą, atsižvelgdama į išduodančiojoje valstybėje paskirtą apsaugos priemonę, apibūdintą Europos apsaugos orderyje;
(21)
draudimai ar apribojimai kuriems taikoma ši direktyva, be kita ko, apima priemones, kuriomis siekiama apriboti asmeninius ar nuotolinius saugomo asmens ir pavojų keliančio asmens kontaktus, pvz., nustatant tam tikras tokių kontaktų palaikymo sąlygas arba bendravimo turinio apribojimus;
(22)
vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija turėtų informuoti pavojų keliantį asmenį, išduodančiosios valstybės kompetentingą instituciją ir saugomą asmenį apie visas priemones, kurios paskirtos remiantis Europos apsaugos orderiu. Pranešime pavojų keliančiam asmeniui reikėtų deramai atsižvelgti į saugomo asmens interesą neatskleisti to asmens adreso arba kitų kontaktinių duomenų. Tokie duomenys pranešime turėtų būti nenurodyti, jei adresas ar kiti kontaktiniai duomenys nėra nurodyti draudime ar apribojime, pavojų keliančiam asmeniui nustatytame kaip vykdymo priemonė;
(23)
jei išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija panaikina Europos apsaugos orderį, vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija turėtų nutraukti priemones, kurias ji yra paskyrusi, kad įvykdytų Europos apsaugos orderį, susitariant, kad vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija atitinkamam asmeniui apsaugoti gali autonomiškai ir pagal savo nacionalinę teisę paskirti bet kurią apsaugos priemonę pagal savo nacionalinę teisę;
(24)
atsižvelgiant į tai, kad šioje direktyvoje nagrinėjami atvejai, kai saugomas asmuo persikelia į kitą valstybę narę, Europos apsaugos orderio išdavimas ir vykdymas neturėtų reikšti, kad vykdančiajai valstybei perduodami įgaliojimai, susiję su pagrindinėmis, atidėtomis, alternatyviomis, lygtinėmis ar antrinėmis sankcijomis arba susiję su saugumo priemonėmis, taikomomis pavojų keliančiam asmeniui, jei pastarasis ir toliau gyvena valstybėje, kuri paskyrė apsaugos priemonę;
(25)
atitinkamais atvejais turėtų būti galima naudotis elektroninėmis priemonėmis, siekiant pagal nacionalinės teisės aktus ir procedūras praktikoje įgyvendinti taikant šią direktyvą paskirtas priemones;
(26)
bendradarbiaujant institucijoms, kurios dalyvauja užtikrinant saugomo asmens apsaugą, vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija turėtų pranešti išduodančiosios valstybės kompetentingai institucijai apie vykdančiojoje valstybėje siekiant vykdyti Europos apsaugos orderį paskirtų priemonių pažeidimus. Šis pranešimas turėtų sudaryti galimybes išduodančiosios valstybės kompetentingai institucijai greitai nuspręsti dėl tinkamo atsako, susijusio su pavojų keliančiam asmeniui jos valstybėje nustatyta apsaugos priemone. Toks atsakas atitinkamais atvejais gali apimti laisvės atėmimo priemonės nustatymą vietoj pirminės ne laisvės atėmimo priemonės, kuri, pavyzdžiui, buvo kaip alternatyva prevenciniam sulaikymui arba kaip sąlyginio bausmės vykdymo atidėjimo pasekmė. Suprantama, kad toks sprendimas, kadangi juo nenustatoma sankcija ex novo už naują baudžiamąją veiką, netrukdo vykdančiajai valstybei pasinaudoti galimybe atitinkamais atvejais nustatyti sankcijas, jei pažeidžiamos priemonės, paskirtos siekiant vykdyti Europos apsaugos orderį;
(27)
atsižvelgiant į skirtingas valstybių narių teisines tradicijas, jei vykdančiojoje valstybėje nebūtų apsaugos priemonės, kurią būtų galima taikyti atveju, panašiu į faktinę Europos apsaugos orderyje apibūdintą padėtį, vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija turėtų pranešti išduodančiosios valstybės kompetentingai institucijai apie visus jai žinomus Europos apsaugos orderyje apibūdintos apsaugos priemonės pažeidimus;
(28)
kad būtų užtikrintas sklandus šios direktyvos taikymas kiekvienu konkrečiu atveju, išduodančiosios ir vykdančiosios valstybių kompetentingos institucijos turėtų vykdyti savo kompetenciją, laikydamosi šios direktyvos nuostatų ir atsižvelgdamos į principą ne bis in idem;
(29)
iš saugomo asmens neturėtų būti reikalaujama padengti išlaidas, susijusias su Europos apsaugos orderio pripažinimu, kurios yra neproporcingai didelės, palyginti su panašiu nacionaliniu atveju. Įgyvendindamos šią direktyvą, valstybės narės turėtų užtikrinti, kad, pripažinus Europos apsaugos orderį iš saugomo asmens nebūtų reikalaujama inicijuoti paskesnę nacionalinę bylą siekiant iš vykdančiosios valstybės kompetentingos institucijos gauti kaip tiesioginę Europos apsaugos orderio pripažinimo pasekmę sprendimą dėl bet kurios priemonės, kuri pagal nacionalinę teisę panašiu atveju galėtų būti paskirta saugomo asmens apsaugai užtikrinti, paskyrimo;
(30)
atsižvelgdamos į tarpusavio pripažinimo principą, kuriuo grindžiama ši direktyva, valstybės narės turėtų skatinti kuo platesnį įmanomą tiesioginį kompetentingų institucijų bendravimą, kai jos taiko šią direktyvą;
(31)
nedarant poveikio teismų nepriklausomumui Sąjungoje ir atsižvelgdamos į teismų struktūros Sąjungoje skirtumus, valstybės narės turėtų apsvarstyti galimybę prašyti už teisėjų, prokurorų, policijos ir procesuose dėl Europos apsaugos orderio išdavimo ar pripažinimo dalyvaujančių teisminių institucijų darbuotojų mokymą atsakingų asmenų organizuoti tinkamą mokymą šios direktyvos tikslų įgyvendinimo srityje;
(32)
kad sudarytų palankesnes sąlygas vertinti šios direktyvos taikymą, valstybės narės Komisijai turėtų pranešti apie aktualius duomenis, susijusius su Europos apsaugos orderio nacionalinių procedūrų taikymu, - bent paprašytų išduoti, išduotų ir (arba) pripažintų Europos apsaugos orderių skaičių. Šiuo atžvilgiu taip pat būtų naudingi kitų rūšių duomenys, pvz., atitinkamų nusikaltimų rūšys;
(33)
šia direktyva turėtų būti prisidedama prie asmenų, kurie yra pavojuje, apsaugos, taip papildant šioje srityje jau taikomus dokumentus, pavyzdžiui, Pamatinį sprendimą 2008/947/TVR ir Pamatinį sprendimą 2009/829/TVR, bet nedarant jiems poveikio;
(34)
jei sprendimas dėl apsaugos priemonės patenka į 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (5), 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo (6) ar 1996 m. Hagos konvencijos dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, pripažinimo, vykdymo ir bendradarbiavimo tėvų pareigų ir vaikų apsaugos priemonių srityje (7) taikymo sritį, jis turėtų būti pripažįstamas ir vykdomas pagal atitinkamo teisės akto nuostatas;
(35)
jei tinkama, valstybės narės ir Komisija turėtų įtraukti informaciją apie Europos apsaugos orderį į vykdomas švietimo ir informuotumo didinimo kampanijas nusikaltimų aukų apsaugos srityje;
(36)
įgyvendinant šią direktyvą tvarkomi asmens duomenys turėtų būti saugomi pagal 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinį sprendimą 2008/977/TVR dėl asmens duomenų, tvarkomų vykdant policijos ir teisminį bendradarbiavimą baudžiamosiose bylose, apsaugos (8) ir laikantis 1981 m. Europos Tarybos konvencijoje dėl asmenų apsaugos ryšium su asmens duomenų automatizuotu tvarkymu nustatytų principų;
(37)
šia direktyva turėtų būti gerbiamos pagrindinės teisės, garantuojamos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija bei Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija, laikantis ES sutarties 6 straipsnio;
(38)
valstybės narės skatinamos, įgyvendinant šią direktyvą, atsižvelgti į teises ir principus, įtvirtintus 1979 m. Jungtinių Tautų Konvencijoje dėl visų formų diskriminacijos panaikinimo moterims;
(39)
kadangi šios direktyvos tikslo, t. y. apsaugoti pavojuje esančius asmenis, valstybės narės negali deramai pasiekti ir kadangi dėl jos masto ir galimo poveikio to tikslo būtų geriau siekti Sąjungos lygmeniu, laikydamasi Europos Sąjungos sutarties 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo, Sąjunga gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva neviršijama to, kas būtina nurodytam tikslui pasiekti;
(40)
pagal prie Europos Sąjungos sutarties ir Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo pridėto Protokolo Nr. 21 dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės 3 straipsnį, Jungtinė Karalystė pranešė, kad pageidauja dalyvauti priimant šią direktyvą ir ją taikyti;
(41)
pagal prie Europos Sąjungos sutarties ir Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo pridėto Protokolo Nr. 21 dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės 1 ir 2 straipsnius ir nedarant poveikio to protokolo 4 straipsniui, Airija nedalyvauja priimant šią direktyvą, jai ji nėra privaloma ar taikoma;
(42)
pagal prie Europos Sąjungos sutarties ir Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo pridėto Protokolo Nr. 22 dėl Danijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės 1 ir 2 straipsnius, Danija nedalyvauja priimant šią direktyvą, jai ji nėra privaloma ar taikoma,
PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:
1 straipsnis
Tikslas
Šia direktyva nustatomos taisyklės, pagal kurias teisminė arba jai lygiavertė institucija valstybėje narėje, kurioje yra paskirta apsaugos priemonė siekiant apsaugoti asmenį nuo kito asmens nusikalstamos veikos, kuri gali kelti pavojų jo gyvybei, fiziniam arba psichiniam neliečiamumui, orumui, asmens laisvei arba lytiniam neliečiamumui, kai įvykdyta nusikalstama veika arba įtariama nusikalstama veika pagal išduodančiosios valstybės narės nacionalinę teisę, gali išduoti Europos apsaugos orderį, kad kitos valstybės narės kompetentinga institucija galėtų toliau saugoti asmenį tos valstybės narės teritorijoje.
2 straipsnis
Apibrėžtys
Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
1. Europos apsaugos orderis- valstybės narės teisminės arba jai lygiavertės institucijos priimtas sprendimas, susijęs su apsaugos priemone, kuriuo remdamasi kitos valstybės narės teisminė arba jai lygiavertė institucija imasi tinkamos priemonės arba priemonių pagal savo nacionalinę teisę, siekdama toliau užtikrinti saugomo asmens apsaugą.
2. Apsaugos priemonė- išduodančiojoje valstybėje pagal jos nacionalinę teisę ir procedūras priimtas sprendimas baudžiamosiose bylose, kuriuo pavojų keliančiam asmeniui nustatomas vienas ar keli 5 straipsnyje nurodyti draudimai ar apribojimai, siekiant apsaugoti saugomą asmenį nuo nusikalstamos veikos, kuri gali kelti pavojų jo gyvybei, fiziniam arba psichiniam neliečiamumui, orumui, asmens laisvei arba lytiniam neliečiamumui.
3. Saugomas asmuo- fizinis asmuo, kuriam taikoma apsauga, pagrįsta išduodančiosios valstybės paskirta apsaugos priemone.
4. Pavojų keliantis asmuo- fizinis asmuo, kuriam nustatytas vienas ar keli 5 straipsnyje nurodyti draudimai arba apribojimai.
5. Išduodančioji valstybė- valstybė narė, kurioje paskirta apsaugos priemonė, kuri yra pagrindas išduoti Europos apsaugos orderį.
6. Vykdančioji valstybė- valstybė narė, kuriai perduotas Europos apsaugos orderis, kad jį pripažintų.
7. Priežiūros valstybė- valstybė narė, kuriai perduotas teismo sprendimas, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2008/947/TVR 2 straipsnyje, arba sprendimas dėl kardomųjų priemonių, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2009/829/TVR 4 straipsnyje.
3 straipsnis
Kompetentingų institucijų skyrimas
1. Kiekviena valstybė narė praneša Komisijai, kuri teisminė ar jai lygiavertė institucija arba institucijos pagal jos nacionalinę teisę yra kompetentingos išduoti Europos apsaugos orderį ir jį pripažinti pagal šią direktyvą, kai ta valstybė narė yra išduodančioji valstybė arba vykdančioji valstybė.
2. Komisija visoms valstybėms narėms suteikia galimybę susipažinti su gauta informacija. Valstybės narės informuoja Komisiją apie visus 1 dalyje nurodytos informacijos pakeitimus.
4 straipsnis
Kreipimasis į centrinę instituciją
1. Kiekviena valstybė narė gali paskirti centrinę instituciją arba, jei taip numatyta jos teisės sistemoje, kelias centrines institucijas kompetentingoms institucijoms padėti.
2. Valstybė narė, jei tai būtina dėl jos vidaus teisminės sistemos sąrangos, gali nustatyti, kad jos centrinė institucija ar institucijos yra atsakinga (-os) už Europos apsaugos orderių administracinį perdavimą ir priėmimą bei už visą kitą su tuo susijusį oficialų susirašinėjimą. Todėl visi kompetentingų institucijų tarpusavio ryšiai, konsultacijos, keitimasis informacija, paklausimai ir pranešimai gali būti atitinkamais atvejais tvarkomi padedant atitinkamos valstybės narės paskirtai centrinei institucijai ar institucijoms.
3. Valstybės narės, pageidaujančios pasinaudoti šiame straipsnyje nurodytomis galimybėmis, praneša Komisijai su paskirta centrine institucija arba institucijoms susijusią informaciją. Šie nurodymai yra privalomi visoms išduodančiosios valstybės institucijoms.
5 straipsnis
Apsaugos priemonės, egzistuojančios pagal nacionalinę teisę, reikmė
Europos apsaugos orderis gali būti išduodamas tik tais atvejais, kai išduodančiojoje valstybėje anksčiau buvo paskirta apsaugos priemonė, kuria pavojų keliančiam asmeniui nustatomas vienas ar keli toliau nurodyti draudimai arba apribojimai:
a)
draudimas lankytis tam tikrose vietovėse, vietose ar apibrėžtuose regionuose, kuriuose gyvena arba lankosi saugomas asmuo;
b)
draudimas bet kokia forma, įskaitant telefoną, elektroninį ar įprastinį paštą, faksą ar kitas priemones, kontaktuoti su saugomu asmeniu arba tokių kontaktų reguliavimas; arba
c)
draudimas priartėti prie saugomo asmens arčiau nei nustatytu atstumu arba tokio kontakto reguliavimas.
6 straipsnis
Europos apsaugos orderio išdavimas
1. Europos apsaugos orderis gali būti išduotas, jei saugomas asmuo nusprendžia gyventi arba jau gyvena kitoje valstybėje narėje arba jei saugomas asmuo nusprendžia būti arba jau yra kitoje valstybėje narėje. Priimdama sprendimą dėl Europos apsaugos orderio išdavimo, išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija atsižvelgia, inter alia, į laikotarpio ar laikotarpių, kuriais saugomas asmuo ketina būti vykdančiojoje valstybėje, trukmę ir apsaugos poreikio svarbą.
2. Išduodančiosios valstybės teisminė arba jai lygiavertė institucija gali išduoti Europos apsaugos orderį tik saugomo asmens prašymu ir įsitikinusi, kad apsaugos priemonė atitinka 5 straipsnyje išdėstytus reikalavimus.
3. Saugomas asmuo gali pateikti prašymą išduoti Europos apsaugos orderį išduodančiosios valstybės kompetentingai institucijai arba vykdančiosios valstybės kompetentingai institucijai. Jei toks prašymas pateiktas vykdančiajai valstybei, jos kompetentinga institucija kuo greičiau perduoda jį išduodančiosios valstybės kompetentingai institucijai.
4. Prieš išduodant Europos apsaugos orderį, pavojų keliančiam asmeniui suteikiama teisė būti išklausytam ir teisė ginčyti apsaugos priemonę, jei tos teisės tam asmeniui nebuvo suteiktos proceso, dėl kurio ta apsaugos priemonė buvo paskirta, metu.
5. Apsaugos priemonę, kurioje numatytas vienas ar keli 5 straipsnyje nurodyti draudimai ar apribojimai, skirianti kompetentinga institucija tinkamu būdu, laikydamasi nacionalinėje teisėje nustatytų procedūrų, informuoja saugomą asmenį apie galimybę pateikti prašymą išduoti Europos apsaugos orderį tuo atveju, jei tas asmuo ketina išvykti į kitą valstybę narę, taip pat apie pagrindines tokio prašymo pateikimo sąlygas. Institucija pataria saugomam asmeniui pateikti prašymą prieš išvykstant iš išduodančiosios valstybės teritorijos.
6. Jei saugomas asmuo turi globėją arba atstovą, tas globėjas arba atstovas gali pateikti 2 ir 3 dalyse nurodytą prašymą saugomo asmens vardu.
7. Jei prašymas išduoti Europos apsaugos orderį atmetamas, išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija informuoja saugomą asmenį apie visas jos nacionalinėje teisėje numatytas taikytinas teisės gynimo priemones dėl tokio sprendimo.
7 straipsnis
Europos apsaugos orderio forma ir turinys
Europos apsaugos orderis išduodamas laikantis šios direktyvos I priede pateiktos formos. Jame visų pirma nurodoma ši informacija:
a)
saugomo asmens tapatybė ir pilietybė, taip pat globėjo arba atstovo, jei saugomas asmuo yra nepilnametis arba neveiksnus, tapatybė ir pilietybė;
b)
data, nuo kurios saugomas asmuo ketina gyventi arba būti vykdančiojoje valstybėje, ir buvimo laikotarpis ar laikotarpiai (jei žinomas (-i));
c)
išduodančiosios valstybės kompetentingos institucijos pavadinimas, adresas, telefono ir fakso numeriai ir el. pašto adresas;
d)
informacija apie teisės aktą (pavyzdžiui, nurodant numerį ir datą), kuriame numatyta apsaugos priemonė, kuria remiantis išduotas Europos apsaugos orderis;
e)
faktų ir aplinkybių, dėl kurių išduodančiojoje valstybėje paskirta apsaugos priemonė, santrauka;
f)
pavojų keliančiam asmeniui apsaugos priemone, kuria grindžiamas Europos apsaugos orderis, nustatyti draudimai ar apribojimai, jų galiojimo trukmė ir informacija apie sankciją (jeigu numatyta) bet kurio draudimų ar apribojimų pažeidimo atveju;
g)
apsaugos priemonės vykdymui užtikrinti naudojama techninė priemonė (jei naudojama), suteikta saugomam asmeniui arba pavojų keliančiam asmeniui;
h)
pavojų keliančio asmens tapatybė ir pilietybė, taip pat to asmens kontaktiniai duomenys;
i)
ar saugomam asmeniui ir (arba) pavojų keliančiam asmeniui išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija suteikė nemokamą teisinę pagalbą, jei išduodančioji institucija turi šią informaciją ir tam nereikia papildomo tyrimo;
j)
atitinkamais atvejais kitų aplinkybių, kurios galėtų turėti įtakos vertinant saugomam asmeniui kylantį pavojų, aprašymas;
k)
atitinkamais atvejais aiškiai nurodoma, kad teismo sprendimas, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2008/947/TVR 2 straipsnyje, arba sprendimas dėl kardomųjų priemonių, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2009/829/TVR 4 straipsnyje, jau perduotas priežiūros valstybei, jei tai kita valstybė nei ta, kurioje vykdomas Europos apsaugos orderis, ir nurodoma tokio sprendimo vykdymą užtikrinanti tos valstybės kompetentinga institucija.
8 straipsnis
Perdavimo procedūra
1. Išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija Europos apsaugos orderį perduoda vykdančiosios valstybės kompetentingai institucijai bet kuriuo būdu, jei tik pateikiamas rašytinis dokumentas, kad vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija galėtų nustatyti jo autentiškumą. Visi oficialūs ryšiai taip pat palaikomi tiesiogiai tarp tų kompetentingų institucijų.
2. Jeigu vykdančiosios valstybės arba išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija kitos valstybės kompetentingai institucijai nėra žinoma, pastaroji pateikia visus atitinkamus paklausimus, be kita ko, kreipdamasi į 2008 m. gruodžio 16 d. Tarybos sprendime 2008/976/TVR dėl Europos teisminio tinklo (9) nurodyto Europos teisminio tinklo kontaktinius asmenis, Eurojusto nacionalinį narį arba tos valstybės Eurojusto nacionalinę koordinavimo sistemą, kad gautų būtiną informaciją.
3. Jeigu vykdančiosios valstybės institucija, gavusi Europos apsaugos orderį, neturi įgaliojimų jo pripažinti, ši institucija ex officio persiunčia Europos apsaugos orderį kompetentingai institucijai ir nedelsdama bet kuriuo būdu, jei tik pateikiamas rašytinis dokumentas, informuoja apie tai išduodančiosios valstybės kompetentingą instituciją.
9 straipsnis
Priemonės vykdančiojoje valstybėje
1. Vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija, gavusi pagal 8 straipsnį perduotą Europos apsaugos orderį, be nederamo delsimo jį pripažįsta ir priima sprendimą, kuriuo paskiriama priemonė, kurios ji galėtų imtis pagal savo nacionalinę teisę panašiu atveju, kad užtikrintų saugomo asmens apsaugą, išskyrus atvejus, kai ji nusprendžia remtis vienu iš 10 straipsnyje nurodytų nepripažinimo pagrindų. Vykdančioji valstybė gali pagal savo nacionalinę teisę taikyti baudžiamąsias, administracines ar civilines priemones.
2. Vykdančiosios valstybės kompetentingos institucijos paskirta priemonė pagal 1 dalį ir bet kokia kita priemonė, kurios imamasi remiantis 11 straipsnyje nurodytu vėlesniu sprendimu, turi kuo labiau atitikti išduodančiosios valstybės paskirtą apsaugos priemonę.
3. Vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija informuoja pavojų keliantį asmenį, išduodančiosios valstybės kompetentingą instituciją ir saugomą asmenį apie visas priemones, kurios paskirtos taikant 1 dalį, taip pat apie tokios priemonės pažeidimo galimas teisines pasekmes, numatytas nacionalinėje teisėje ir pagal 11 straipsnio 2 dalį. Saugomo asmens adresas ar kita kontaktinė informacija pavojų keliančiam asmeniui neatskleidžiama, išskyrus atvejus, kai tokia informacija būtina taikant 1 dalį paskirtos priemonės vykdymui užtikrinti.
4. Jeigu vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija mano, kad pagal 7 straipsnį Europos apsaugos orderyje pateikta informacija yra neišsami, ji nedelsdama bet kuriuo būdu, jei tik pateikiamas rašytinis dokumentas, apie tai informuoja išduodančiosios valstybės kompetentingą instituciją, jai nustatydama pagrįstą terminą trūkstamai informacijai pateikti.
10 straipsnis
Europos apsaugos orderio nepripažinimo pagrindai
1. Vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija gali atsisakyti pripažinti Europos apsaugos orderį šiomis aplinkybėmis:
a)
Europos apsaugos orderis yra neišsamus arba nebuvo užpildytas per vykdančiosios valstybės kompetentingos institucijos nustatytą terminą;
b)
neįvykdyti 5 straipsnyje nustatyti reikalavimai;
c)
apsaugos priemonė yra susijusi su veika, kuri pagal vykdančiosios valstybės teisę nėra laikoma nusikalstama veika;
d)
apsauga grindžiama sankcijos arba priemonės, kuriai pagal vykdančiosios valstybės teisę taikoma amnestija ir kuri susijusi su veika arba elgesiu, priklausančiu jos kompetencijai pagal tą teisę, vykdymu;
e)
pagal vykdančiosios valstybės teisę pavojų keliantis asmuo naudojasi imunitetu ir todėl neįmanoma paskirti apsaugos priemonių pagal Europos apsaugos orderį;
f)
pagal vykdančiosios valstybės teisę pavojaus keliančio asmens baudžiamasis persekiojimas už veiką arba elgesį, dėl kurio paskirta apsaugos priemonė, negali būti vykdomas, kai veika arba elgesys pagal vykdančiosios valstybės nacionalinę teisę priklauso jos kompetencijai;
g)
Europos apsaugos orderio pripažinimas prieštarautų principui ne bis in idem;
h)
pagal vykdančiosios valstybės teisę pavojų keliantis asmuo dėl savo amžiaus negali būti patrauktas baudžiamojon atsakomybėn už veiką ar elgesį, dėl kurio paskirta apsaugos priemonė;
i)
apsaugos priemonė yra susijusi su nusikalstama veika, kuri pagal vykdančiosios valstybės teisę laikoma visiškai, daugiausia arba iš esmės įvykdyta jos teritorijoje.
2. Kai vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija atsisako pripažinti Europos apsaugos orderį dėl vieno 1 dalyje nurodytų pagrindų, ji:
a)
be nederamo delsimo informuoja išduodančiąją valstybę ir saugomą asmenį apie šį atsisakymą bei su jo pagrindus;
b)
atitinkamais atvejais informuoja saugomą asmenį apie galimybę prašyti paskirti apsaugos priemonę pagal jos nacionalinę teisę;
c)
informuoja saugomą asmenį apie bet kurias taikytinas teisės gynimo priemones, kurios yra numatytos jos nacionalinėje teisėje, dėl tokio sprendimo.
11 straipsnis
Taikoma teisė ir kompetencija vykdančiojoje valstybėje
1. Paskirti ir vykdyti priemones vykdančiojoje valstybėje, kurioje pripažintas Europos apsaugos orderis, yra vykdančiosios valstybės kompetencija. 9 straipsnio 1 dalyje numatyto sprendimo priėmimui ir vykdymui taikoma vykdančiosios valstybės teisė, įskaitant taisykles dėl teisės gynimo priemonių dėl vykdančiojoje valstybėje priimtų sprendimų dėl Europos apsaugos orderio.
2. Pažeidus vieną ar daugiau priemonių, kurias vykdančioji valstybė paskyrė, pripažinusi Europos apsaugos orderį, vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija, taikydama 1 dalį, turi kompetenciją:
a)
dėl tokio pažeidimo skirti baudžiamąsias sankcijas ir imtis kitos priemonės, jeigu tas pažeidimas pagal vykdančiosios valstybės teisę prilygsta nusikalstamai veikai;
b)
priimti su pažeidimu susijusius bet kuriuos kitus nebaudžiamuosius sprendimus;
c)
taikyti bet kurią skubią ir laikiną priemonę, kad būtų nutrauktas pažeidimas, atitinkamais atvejais laukiant, kol tolesnį sprendimą priims išduodančioji valstybė.
3. Jei vykdančiojoje valstybėje nėra nacionalinio lygio priemonės, kurią panašiu atveju būtų galima skirti, vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija praneša išduodančiosios valstybės kompetentingai institucijai apie visus jai žinomus Europos apsaugos orderyje apibūdintos apsaugos priemonės pažeidimus.
12 straipsnis
Pranešimas pažeidimo atveju
Vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija praneša išduodančiosios valstybės arba priežiūros valstybės kompetentingai institucijai apie visus priemonės ar priemonių, paskirtų remiantis Europos apsaugos orderiu, pažeidimus. Pranešama naudojant II priede pateiktą standartinę formą.
13 straipsnis
Išduodančiosios valstybės kompetencija
1. Išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija turi išskirtinę kompetenciją priimti sprendimus, susijusius su:
a)
apsaugos priemonės ir atitinkamai Europos apsaugos orderio atnaujinimu, peržiūra, pakeitimu, atšaukimu ir panaikinimu;
b)
laisvės atėmimo priemonės nustatymu dėl to, kad buvo atšaukta apsaugos priemonė, su sąlyga, kad apsaugos priemonė buvo taikoma remiantis teismo sprendimu, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2008/947/TVR 2 straipsnyje, arba remiantis sprendimu dėl kardomųjų priemonių, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2009/829/TVR 4 straipsnyje.
2. Pagal 1 dalį priimtiems sprendimams taikoma išduodančiosios valstybės teisė.
3. Tais atvejais, kai teismo sprendimas, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2008/947/TVR 2 straipsnyje, arba sprendimas dėl kardomųjų priemonių, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2009/829/TVR 4 straipsnyje, jau perduotas arba, išdavus Europos apsaugos orderį, perduodamas kitai valstybei narei, tolesni sprendimai, kaip numatyta šiuose Pamatiniuose sprendimuose, priimami remiantis atitinkamomis tų pamatinių sprendimų nuostatomis.
4. Kai apsaugos priemonė numatyta teismo sprendime, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2008/947/TVR 2 straipsnyje, kuris jau perduotas arba, išdavus Europos apsaugos orderį, perduodamas kitai valstybei narei, o priežiūros valstybės kompetentinga institucija pagal to pamatinio sprendimo 14 straipsnį yra priėmusi tolesnių sprendimų, turinčių įtakos apsaugos priemonėje numatytiems įpareigojimams ar nurodymams, išduodančiosios valstybės narės kompetentinga institucija nedelsdama atitinkamai atnaujina, peržiūri, pakeičia, atšaukia ar panaikina Europos apsaugos orderį.
5. Išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija nedelsdama informuoja vykdančiosios valstybės kompetentingą instituciją apie visus pagal 1 ir 4 dalis priimtus sprendimus.
6. Jeigu išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija pagal 1 dalies a punktą arba pagal 4 dalį atšaukė ar panaikino Europos apsaugos orderį, vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija, vos tik tinkama tvarka gavusi išduodančiosios valstybės kompetentingos institucijos pranešimą, nutraukia priemones, paskirtas pagal 9 straipsnio 1 dalį.
7. Jeigu išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija pagal 1 dalies a punktą arba pagal 4 dalį pakeitė Europos apsaugos orderį, vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija atitinkamai:
a)
laikydamasi 9 straipsnio iš dalies pakeičia priemones, paskirtas remiantis Europos apsaugos orderiu; arba
b)
atsisako vykdyti pakeistą draudimą ar apribojimą tais atvejais, kai jis neatitinka 5 straipsnyje nurodytų draudimų ar apribojimų rūšių arba kai pagal 7 straipsnį Europos apsaugos orderyje pateikta informacija yra neišsami ar per vykdančiosios valstybės kompetentingos institucijos pagal 9 straipsnio 4 dalį nustatytą terminą nebuvo pateikta patikslinta informacija.
14 straipsnis
Priemonių, paskirtų remiantis Europos apsaugos orderiu, nutraukimo pagrindai
1. Vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija gali nutraukti priemones, paskirtas vykdant Europos apsaugos orderį:
a)
jeigu yra aiškus pagrindas manyti, kad saugomas asmuo negyvena arba jo nėra vykdančiosios valstybės teritorijoje arba jis galutinai išvyko iš tos teritorijos;
b)
kai pagal jos nacionalinę teisę pasibaigia priemonių, paskirtų vykdant Europos apsaugos orderį, maksimalus galiojimo laikotarpis;
c)
13 straipsnio 7 dalies b punkte nurodytu atveju; ar
d)
kai teismo sprendimas, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2008/947/TVR 2 straipsnyje, arba sprendimas dėl kardomųjų priemonių, kaip apibrėžta Pamatinio sprendimo 2009/829/TVR 4 straipsnyje, perkeliamas į vykdančiąją valstybę, jai pripažinus Europos apsaugos orderį.
2. Apie tokį sprendimą vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija nedelsdama informuoja išduodančiosios valstybės kompetentingą instituciją ir, jei įmanoma, saugomą asmenį.
3. Vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija, prieš nutraukdama priemones pagal 1 dalies b punktą, gali paprašyti išduodančiosios valstybės kompetentingos institucijos pateikti informaciją, ar tuo konkrečiu atveju esančiomis aplinkybėmis vis dar reikalinga Europos apsaugos orderio teikiama apsauga. Išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija nedelsdama atsako į tokį prašymą.
15 straipsnis
Europos apsaugos orderio pripažinimui teikiamas prioritetas
Europos apsaugos orderio pripažinimui teikiamas toks pat prioritetas, kuris būtų taikytinas panašiu atveju nacionaliniu lygiu, atsižvelgiant į bet kurias konkrečias bylos aplinkybes, įskaitant klausimo skubumą, į datą, kurią numatyta, kad saugomas asmuo atvyks į vykdančiosios valstybės teritoriją, ir, jei įmanoma, saugomam asmeniui gresiančio pavojaus dydį.
16 straipsnis
Kompetentingų institucijų tarpusavio konsultacijos
Atitinkamais atvejais išduodančiosios valstybės ir vykdančiosios valstybės kompetentingos institucijos gali konsultuotis viena su kita, siekdamos sudaryti palankesnes sąlygas sklandžiai ir efektyviai taikyti šią direktyvą.
17 straipsnis
Kalbos
1. Išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija išverčia Europos apsaugos orderį į vykdančiosios valstybės valstybinę kalbą arba į vieną iš jos valstybinių kalbų.
2. Vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija išverčia 12 straipsnyje nurodytą formą į išduodančiosios valstybės valstybinę kalbą arba į vieną iš jos valstybinių kalbų.
3. Priimant šią direktyvą arba vėliau bet kuri valstybė narė pareiškime, kurį ji deponuoja Komisijoje, gali nurodyti, kad ji priims vertimą į vieną ar daugiau Sąjungos kitų oficialių kalbų.
18 straipsnis
Išlaidos
Vykdančioji valstybė padengia šios direktyvos taikymo išlaidas pagal savo nacionalinę teisę, išskyrus išlaidas, kurios atsiranda išskirtinai išduodančiosios valstybės teritorijoje.
19 straipsnis
Ryšys su kitomis sutartimis ir susitarimais
1. Valstybės narės gali toliau taikyti dvišales ar daugiašales sutartis ar susitarimus, kurie galioja šios direktyvos įsigaliojimo metu, jei pagal juos galima praplėsti ar papildyti šios direktyvos tikslus ir supaprastinti apsaugos priemonių taikymo tvarką ar jai sudaryti dar palankesnes sąlygas.
2. Įsigaliojus šiai direktyvai, valstybės narės gali sudaryti dvišales ar daugiašales sutartis ar susitarimus, jei pagal juos galima praplėsti ar papildyti šios direktyvos tikslus ir supaprastinti apsaugos priemonių taikymo tvarką ar jai sudaryti palankesnes sąlygas.
3. Ne vėliau kaip 2012 m. balandžio 11 d. valstybės narės praneša Komisijai apie 1 dalyje nurodytas galiojančias sutartis ar susitarimus, kuriuos jos pageidauja toliau taikyti. Be to, valstybės narės praneša Komisijai apie visas 2 dalyje nurodytas naujas sutartis ar susitarimus per tris mėnesius nuo jų pasirašymo.
20 straipsnis
Ryšys su kitais teisės aktais
1. Ši direktyva neturi įtakos Reglamento (EB) Nr. 44/2001, Reglamento (EB) Nr. 2201/2003, 1996 m. Hagos konvencijos dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, pripažinimo, vykdymo ir bendradarbiavimo tėvų pareigų ir vaikų apsaugos priemonių srityje ir 1980 m. Hagos konvencijos dėl tarptautinio vaikų grobimo civilinių aspektų taikymui.
2. Ši direktyva neturi įtakos Pamatinio sprendimo 2008/947/TVR ar Pamatinio sprendimo 2009/829/TVR taikymui.
21 straipsnis
Įgyvendinimas
1. Valstybės narės iki 2015 m. sausio 11 d. priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kad būtų laikomasi šios direktyvos. Jos nedelsdamos informuoja apie tai Komisiją.
Valstybės narės, patvirtindamos tas priemones, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
2. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės pagrindinių nuostatų tekstus.
22 straipsnis
Duomenų rinkimas
Kad sudarytų palankesnes sąlygas vertinti šios direktyvos taikymą, valstybės narės praneša Komisijai aktualius duomenis, susijusius su Europos apsaugos orderio nacionalinių procedūrų taikymu, bent paprašytų išduoti, išduotų ir (arba) pripažintų Europos apsaugos orderių skaičių.
23 straipsnis
Peržiūra
Ne vėliau kaip 2016 m. sausio 11 d. Komisija Europos Parlamentui ir Tarybai pateikia šios direktyvos taikymo ataskaitą. Prireikus prie tos ataskaitos pridedami pasiūlymai dėl teisės aktų.
24 straipsnis
Įsigaliojimas
Ši direktyva įsigalioja dvidešimtą dieną po jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
25 straipsnis
Adresatai
Ši direktyva pagal Sutartis skirta valstybėms narėms.
Priimta Strasbūre 2011 m. gruodžio 13 d.