ДИРЕКТИВА ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ 2014/111/ЕС НА КОМИСИЯТА
от 17 декември 2014 година
за изменение на Директива 2009/15/ЕО във връзка с приемането от Международната морска организация (ММО) на някои кодекси и свързаните с тях изменения в някои конвенции и протоколи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Директива 2009/15/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 г. относно общите правила и стандарти за организациите за проверка и преглед на кораби и за съответните дейности на морските администрации (1), и по-специално член 7, параграф 2, второ изречение от нея,
в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, уредена в член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 на Европейския парламент и на Съвета за създаване на Комитет по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) (2),
като има предвид, че:
(1)
Съгласно член 5, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 държавите членки и Комисията си сътрудничат, за да определят, при необходимост, обща позиция или подход в компетентния международен форум с оглед намаляване на рисковете от конфликт между законодателството на Съюза в областта на морския транспорт и международните актове.
(2)
Директива 2009/15/ЕО ведно с Регламент (ЕО) № 391/2009 на Европейския парламент и на Съвета (3) формират единна законодателна уредба, по силата на която дейността на признатите организации е регламентирана по последователен начин в съответствие с едни и същи принципи и определения. Съгласно член 3, параграф 2 от Директива 2009/15/ЕО, когато държава членка реши да упълномощи по отношение на плаващи под нейно знаме кораби дадена организация да извършва от нейно име проверките и прегледите, свързани със задължителните свидетелства, тя поверява тези задължения само на призната организация, което съгласно член 2, буква ж) от посочената директива означава организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. Следователно наборът от правила, въз основа на които се признават съответните организации, оказва въздействие върху двата акта.
(3)
Понятието „международни конвенции“ съгласно определението в член 2, буква г) от Директива 2009/15/ЕО означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. („конвенцията SOLAS“), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. („Конвенцията за товарните водолинии“) и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. („конвенцията MARPOL“), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със дължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия.
(4)
На своята 28-а сесия Асамблеята на Международната морска организация прие Кодекс за прилагане на правните инструменти на ММО („Кодекс за правните инструменти“), както това е посочено в Резолюция A.1070(28) на ММО от 4 декември 2013 г., както и изменения на Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага, както това е посочено в Резолюция A.1083(28) на ММО от 4 декември 2013 г.
(5)
На 66-ото си заседание Комитетът по опазване на морската среда (Marine Environment Protection Committee - MEPC) на ММО прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с конвенцията MARPOL, както това е посочено в Резолюция MEPC.246(66) от 4 април 2014 г., и на протокола от 1997 г. във връзка с конвенцията MARPOL, както той се изменя от свързания с него протокол от 1978 г. и както това е посочено в Резолюция MEPC.247(66) от 4 април 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(6)
На 93-ото си заседание Комитетът по морска безопасност (Maritime Safety Committee - MSC) на ММО прие изменения на Конвенцията SOLAS, както това е посочено в Резолюция MSC.366(93) от 22 май 2014 г., и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, както това е посочено в Резолюция MSC.375(93) от 22 май 2014 г., с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за правните инструменти, ведно със съответна схема за одит на държавата на флага.
(7)
Комитетът MEPC на 65-то си заседание и комитетът MSC на 92-то си заседание приеха Кодекс на ММО за признатите организации („Кодекс за признатите организации“), както това е посочено в Резолюция MSC.349(92) от 21 юни 2013 г.
(8)
На 65-ото си заседание комитетът MEPC прие изменения на протокола от 1978 г. във връзка с конвенцията MARPOL, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за признатите организации, както това е посочено в Резолюция MEPC.238(65) от 17 май 2013 г.
(9)
На 92-ото си заседание комитетът MSC прие изменения на конвенцията SOLAS и на протокола от 1988 г. във връзка с Конвенцията за товарните водолинии, с оглед придаване на задължителен характер на Кодекса за признатите организации, както това е посочено в резолюции MSC.350(92) и MSC.356(92) от 21 юни 2013 г.
(10)
Поради това, в съответствие с приложимите правила за приемане, ратифициране и влизане в сила на изменения по силата на всяка от посочените по-горе конвенции на ИМО, се очаква кодексите за правните инструменти и за признатите организации да влязат в сила в периода между 1 януари 2015 г. и 1 януари 2018 г..
(11)
На 13 май 2013 г. Съветът прие Решение 2013/268/ЕС относно позицията, която да бъде взета от името на Европейския съюз в Международната морска организация (ММО) във връзка с приемането на някои кодекси и свързаните с тях изменения на определени конвенции и протоколи (4). Съгласно член 5 от посоченото решение Съветът разрешава на държавите членки да дадат своето съгласие да бъдат обвързани - в интерес на Съюза и в съответствие с декларацията, съдържаща се в приложението към посоченото решение - от измененията, посочени в съображения 4-9 от настоящата директива.
(12)
В декларацията, съдържаща се в приложението към Решение 2013/268/ЕС на Съвета, се посочва, че държавите членки са на мнение, че в Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации се съдържа набор от минимални изисквания, които държавите могат да доразвиват и подобряват в зависимост от конкретния случай с оглед да се оптимизират морската безопасност и опазването на околната среда.
(13)
Също така в декларацията се посочва, че никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти или Кодекса за признатите организации не следва да се тълкува така, че да ограничава по какъвто и да е начин изпълнението на задълженията на държавите членки съгласно правото на Европейския съюз във връзка с определението за „задължителни свидетелства“ и „свидетелства за клас“, обхвата на установените задължения и критерии за признати организации и задълженията на Европейската комисия във връзка с признаването, оценяването и, когато е уместно, налагането на корективни мерки или санкции на признати организации. В същата декларация се посочва, че в случай на одит на ММО държавите членки ще заявят, че се проверява изпълнението само на тези разпоредби от съответните международни конвенции, които са ратифицирани от държавите членки, в това число съгласно условията на посочената декларация.
(14)
Съгласно правовия ред на Съюза в приложното поле на Директива 2009/15/ЕО, както и на Регламент (ЕО) № 391/2009, се включват позовавания на „международни конвенции“ като посочените в съображение 3. В тези рамки измененията на конвенциите на ММО автоматично се инкорпорират в законодателството на Съюза едновременно с влизането им в сила на международно равнище, в това число и свързаните с тях кодекси със задължителен характер като кодексите за правните инструменти и за признатите организации, които съответно стават част от актовете на ММО, които са от значение във връзка с прилагането на Директива 2009/15/ЕО.
(15)
Възможно е обаче измененията на международните конвенции да бъдат изключени от приложното поле на морското законодателство на Съюза в съответствие с процедурата за проверка на съответствието, ако те отговарят поне на един от двата критерия, посочени в член 5, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 2099/2002.
(16)
Комисията подложи на анализ измененията на конвенциите на ММО в съответствие с член 5 от Регламент (ЕО) № 2099/2002 и установи, че съществуват редица несъответствия между Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации, от една страна, и Директива 2009/15/ЕО и Регламент (ЕО) № 391/2009, от друга.
(17)
На първо място, в част 2, параграф 16.1 от Кодекса за правните инструменти е предвиден списък от минимални ресурси и процеси, които държавите на флага трябва да създадат, в това число предоставянето на административни указания, отнасящи се, наред с останалото, и до свидетелствата за клас на корабите, които се изискват от държавата на флага като доказателство, че са спазени изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване и/или други изисквания по силата на международна конвенция, по която държавата на флага е страна, или че са спазени изискванията на вътрешната нормативна уредба на тази държава на флага. Както е пояснено в съображение 21 по-долу обаче, в законодателството на Съюза се прави разграничение между задължителните свидетелства и свидетелствата за клас. Вторите са документ с частен характер и не са актове на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. Тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти всъщност препраща към глава II-1, част А-1, правило 3-1 от конвенцията SOLAS, където е предвидено корабите да са проектирани, построени и поддържани в съответствие с изискванията по отношение на конструкцията, машините и механизмите и електрическото оборудване на класификационна организация, призната от администрацията в съответствие с разпоредбите на правило XI-1/1. 1. В конвенцията SOLAS ясно се определя, че обект на това изискване е корабът или неговият законен представител по отношение на държавата на флага. Освен това, когато една призната организация издава свидетелства за клас на кораби в качеството си на класификационна организация, тя извършва това съобразно своите собствени правила, процедури, условия и частни договорни споразумения, по които държавата на флага не е страна. Следователно тази разпоредба на Кодекса за правните инструменти е в противоречие с разграничението на дейностите по издаване на свидетелства за клас и на задължителни свидетелства, както е предвидено в действащото законодателство на ЕС.
(18)
На второ място, в част 2, параграф 18.1 от Кодекса за правните инструменти се съдържа изискването държавата на флага да определи „само по отношение на корабите, имащи право да плават под нейния флаг“ дали дадена призната организация разполага с достатъчно ресурси по отношение на технически, управленски и изследователски възможности, за да изпълни възложените ѝ задачи. За разлика от това, този аспект е залегнал в законодателството на Съюза като изискване за целите на признаването, за което свидетелства критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, и то по отношение на цялата флота, на която съответната организация е дала клас, без разлика на флага. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, това ще ограничи прилагането на критерий А.3 от приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009 само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(19)
На трето място, в част 2, параграф 19 от Кодекса за правните инструменти е въведена забрана за държавата на флага да предоставя правомощия на нейните признати организации да прилагат за други кораби, освен имащите право да плават под нейния флаг, всички изисквания, които се отнасят, наред с останалото, и до правилата, изискванията или процедурите на тези организации за даване на клас. В съответствие с Директива 2009/15/ЕО държавите членки могат да упълномощят дадена организация да извършва от тяхно име дейностите, свързани с издаването на задължителни свидетелства за тяхната флота, ако тази организация е призната и над нея се упражнява надзор за тази цел в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009. В тази рамка признатите организации като такива трябва да спазват определени изисквания при изпълнението на съответните им дейности за цялата класифицирана от тях флота, независимо от флага. Това се отнася за повечето от критериите, определени в приложение I към Регламент (ЕО) № 391/2009, както и за други задължения, в частност определените в член 10, параграф 4 от същия регламент. В случай че горепосочената разпоредба на Кодекса за правните инструменти бъде инкорпорирана в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи прилагането на съдържащите се в Регламент (ЕО) № 391/2009 действащи изисквания във връзка с признаването, ако те между другото са определени като правила, изисквания и процедури, само до онази част от дейността на признатата организация, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка.
(20)
На четвърто място, в част 2, раздел 1.1 от Кодекса за признатите организации „призната организация“ по определение означава организация, която е била оценена от държава на флага и по отношение на която е установено, че отговаря на изискванията на част 2 от Кодекса за признатите организации. За разлика от това, според определението в член 2, буква ж) от Директива 2009/15/ЕО за призната организация се счита „организация, призната в съответствие с Регламент (ЕО) № 391/2009“. Въз основа на оценката от страна на Комисията, изложена в съображения 21-23, изглежда, че няколко разпоредби в част 2 от Кодекса за признатите организации са несъвместими с Регламент (ЕО) № 391/2009. Оттук следва, че организация, призната по смисъла на определението в Кодекса за признатите организации, няма да отговаря на всички изисквания на Регламент (ЕО) № 391/2009 и поради това няма да отговаря на определението за призната организация, установено в законодателството на Съюза.
(21)
На пето място, в част 2, раздел 1.3 от Кодекса за признатите организации „задължителното сертифициране и услуги“ се определят като единна категория дейности, които една призната организация има право да извършва от името на държавата на флага, включително издаването на свидетелства, които едновременно отговарят на изискванията за задължителни свидетелства и за свидетелства за клас. За разлика от това, в определенията, фигуриращи в член 2, букви и) и к) от Директива 2009/15/ЕО, се прави ясно разграничение между „задължително свидетелство“, което е свидетелство, издадено от държавата на флага или от нейно име в съответствие с международните конвенции, и „свидетелство за клас“, което е документ, издаден от призната организация в качеството ѝ на класификационна организация, с който се удостоверява годността на кораба за конкретна употреба или услуга в съответствие с правилата и процедурите, установени и разгласени от тази призната орган изация. Оттук следва, че в правото на Съюза задължителните свидетелства се разграничават от свидетелствата за клас и имат различен характер. Задължителните свидетелства имат публичен характер, докато свидетелствата за клас имат частен характер, тъй като се издават от класификационна организация в съответствие с нейните собствени правила, процедури и условия. Следователно класификационните свидетелства, издадени за един кораб от призната организация в потвърждение на това, че са спазени класификационните правила и процедури, включително когато се верифицират от държава на флага като доказателство, че са спазени изискванията на правило 3-1 в глава II-I, част А-1 от конвенцията SOLAS, са документи със строго частен характер и не са акт на държава на флага, нито се издават от името на някоя държава на флага. В Кодекса за признатите организации обаче системно се посочва, че „задължителното сертифициране и услуги“ се извършват от признатата организация „от името на държавата на флага“, което противоречи на правното разграничение, установено със законодателството на Съюза. Независимо от това противоречие, ако тази разпоредба на Кодекса за признатите организации бъде приета за норма в правовия ред на Съюза, въпросната разпоредба ще породи явен риск в рамките на ЕС да станат неприложими изискванията във връзка с признаването, които се съдържат в Регламент (ЕО) № 391/2009 и се отнасят за цялостната дейност на организацията, независимо от флага. Поради връзката между двата акта, описана в съображение 2, този риск се отнася също и за Директива 2009/15/ЕО.
(22)
На шесто място, в част 2, раздел 3.9.3.1 от Кодекса за признатите организации е предвиден механизъм за сътрудничество между признатите организации единствено в установената от държавата на флага рамка с оглед стандартизиране на процесите, касаещи задължителното сертифициране и услуги, извършвани от името на държавата на флага, както е целесъобразно; от друга страна в част 2, раздел 3.9.3.2 от същия кодекс се съдържа позоваване на установената „от една държава на флага или група държави на флага“ рамка, която да регламентира сътрудничеството между признатите от тази държава или държави организации по въпроси от техническо естество и по въпросите на безопасността, що се отнася до „задължителното сертифициране на кораби и услуги […] от името на въпросната държава/държави на флага“. За разлика от това, в правото на Съюза сътрудничеството между признати организации е уредено в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, съдържащ изискването признатите организации да се консултират помежду си с оглед поддържане на еквивалентност и постигане на хармонизация на техните правила и процедури и на тяхното прилагане и да определят рамка за взаимното признаване в съответните случаи на свидетелства за клас за материали, оборудване и части. Тези два процеса на сътрудничество по силата на член 10, параграф 1 се отнасят за частните дейности на признатите организации в качеството им на класификационни организации и следователно се прилагат без разграничение въз основа на флага. Следователно, в случай че механизмите за сътрудничество, предвидени в Кодекса за признатите организации, бъдат инкорпорирани в законодателството на Съюза, с това ще се ограничи обхватът на определената в Регламент (ЕО) № 391/2009 рамка за сътрудничество само до онази част от дейността на признатите организации, която се отнася за корабите, плаващи под флага на държава членка, което е в противоречие с изискванията, които понастоящем са в сила.
(23)
На седмо място, раздел 3.9.3.3 от част 2 от Кодекса за признатите организации е идентичен с параграф 19 от част 2 от Кодекса за правните инструменти; поради това изложеното в съображение 19 е валидно в същата степен за тази разпоредба на Кодекса за признатите организации.
(24)
Никоя от разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и Кодекса за признатите организации не трябва да ограничава възможността за определяне от Съюза, в съответствие с Договорите и международното право, на необходимите условия за предоставяне на признаване на организации, които са поискали да бъдат упълномощени от държавите членки за извършване на дейности по преглед и издаване на свидетелства на кораби от тяхно име с оглед постигане целите на Съюза и по-специално за подобряване на морската безопасност и опазване на околната среда.
(25)
Схемата за взаимно признаване на свидетелства за клас за материали, оборудване и части, предвидена в член 10, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 391/2009, е приложима в рамките на Съюза само по отношение на кораби, които плават под флага на държава членка. Преценката за това дали такива свидетелства ще бъдат приемани по отношение на чуждестранни плавателни съдове остава в прерогативите на съответните трети държави на флага извън ЕС в рамките на упражняваната от тях изключителна компетентност, а именно съгласно Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право (UNCLOS).
(26)
Въз основа на направената от нея оценка Комисията установи, че разпоредбите на Кодекса за правните инструменти и на Кодекса за признатите организации, посочени в предходните съображения, са несъвместими с Директива 2009/15/ЕО или с Регламент (ЕО) № 391/2009 и следователно с Директива 2009/15/ЕО поради връзката между двата акта, описана в съображение 2, и следва да бъдат изключени от приложното поле на същата директива. Поради това текстът на член 2, буква г) от Директива 2009/15/ЕО следва да бъде съответно изменен.
(27)
Тъй като Кодексът за признатите организации влиза в сила на 1 януари 2015 г., настоящата директива следва да влезе в сила във възможно най-кратък срок след датата на нейното публикуване.
(28)
Комитетът по морската безопасност и предотвратяването на замърсяването от кораби (КМБПЗК) не даде становище относно мерките, предвидени в настоящата директива. Беше счетено за необходимо да се изготви акт за изпълнение и председателят представи проекта на акт за изпълнение на апелативния комитет за допълнително обсъждане. Мерките, предвидени в настоящата директива, са в съответствие със становището на апелативния комитет,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
Член 1
В член 2 от Директива 2009/15/ЕО буква г) се заменя със следното:
„г):
„международни конвенции“ означава Международната конвенция за безопасност на човешкия живот на море от 1 ноември 1974 г. (SOLAS 74), с изключение на глава XI-2 от анекса към нея, Международната конвенция за товарните водолинии от 5 април 1966 г. и Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби от 2 ноември 1973 г. (MARPOL), ведно с протоколите и измененията към тях, както и свързаните с тях кодекси със задължителен характер във всички държави членки, в тяхната актуализирана версия, с изключение на част 2, параграфи 16.1, 18.1 и 19 от Кодекса за прилагане на правните инструменти на ММО и част 2, раздели 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 и 3.9.3.3 от Кодекса на ММО за признатите организации;“
Член 2
1. Държавите членки приемат и публикуват не по-късно от 31 декември 2015 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
Те прилагат тези разпоредби, считано от 1 януари 2016 г.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки.
2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 3
Настоящата директива влиза в сила в деня след деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 4
Адресати на настоящата директива са държавите членки.
Съставено в Брюксел на 17 декември 2014 година.
KOMMISSIONENS GENOMFÖRANDEDIREKTIV 2014/111/EU
av den 17 december 2014
om ändring av direktiv 2009/15/EG vad gäller Internationella sjöfartsorganisationens (IMO) antagande av vissa koder och tillhörande ändringar av vissa konventioner och protokoll
(Text av betydelse för EES)
EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV
med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt,
med beaktande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/15/EG av den 23 april 2009 om gemensamma regler och standarder för organisationer som utför inspektioner och utövar tillsyn av fartyg och för sjöfartsadministrationernas verksamhet i förbindelse därmed (1), särskilt artikel 7.2 andra meningen,
i enlighet med det förfarande för kontroll av överensstämmelse som fastställs i artikel 5 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2099/2002 om inrättande av en kommitté för sjösäkerhet och förhindrande av förorening från fartyg (Coss) (2), och
av följande skäl:
(1)
I enlighet med artikel 5.1 i förordning (EG) nr 2099/2002 ska medlemsstaterna och kommissionen samarbeta för att i förekommande fall fastställa en gemensam ståndpunkt eller strategi i behöriga internationella forum för att minska risken för en konflikt mellan unionens sjöfartslagstiftning och internationella instrument.
(2)
Tillsammans med Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 391/2009 (3) utgör direktiv 2009/15/EG en sammanhängande rättsakt där erkända organisationers verksamhet regleras på ett enhetligt sätt enligt samma principer och definitioner. I artikel 3.2 i direktiv 2009/15/EG fastställs att om en medlemsstat beslutar att med avseende på fartyg som seglar under dess flagg bemyndiga en organisation att utföra inspektioner och besiktningar avseende föreskrivna certifikat, ska den anförtro dessa uppgifter endast åt en erkänd organisation vilken enligt artikel 2 g i direktivet är en organisation som har erkänts i enlighet med förordning (EG) nr 391/2009. Därför påverkas båda rättsakter av de bestämmelser enligt vilka de berörda organisationerna erkänns.
(3)
Med termen internationella konventioner enligt definitionen i artikel 2 d i direktiv 2009/15/EG avses den internationella konventionen om säkerhet för människoliv till sjöss av den 1 november 1974 (nedan kallad Solas-konventionen) utom kapitel XI-2 i dess bilaga, den internationella lastlinjekonventionen av den 5 april 1966 (nedan kallad lastlinjekonventionen) och den internationella konventionen till förhindrande av förorening från fartyg av den 2 november 1973 (nedan kallad Marpol-konventionen), inklusive protokoll och ändringar till dessa, samt därmed förknippade koder av tvingande karaktär i alla medlemsstater, i uppdaterad version
(4)
IMO:s församling antog vid sitt 28:e möte en genomförandekod för IMO-instrument (III-koden), vilket framgår av IMO:s resolution A.1070(28) av den 4 december 2013, samt ändringar av lastlinjekonventionen för att göra III-koden obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna, vilket anges i IMO:s resolution A.1083(28) av den 4 december 2013.
(5)
IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön (MEPC) antog vid sitt 66:e möte ändringar av 1978 års protokoll till Marpol-konventionen, vilket anges i resolution MEPC.246(66) av den 4 april 2014 och 1997 års protokoll till Marpol-konventionen, ändrad genom 1978 års tillhörande protokoll, vilket anges i resolution MEPC.247(66) av den 4 april 2014, för att göra III-koden obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna.
(6)
IMO:s sjösäkerhetskommitté (MSC) antog vid sitt 93:e möte ändringar av Solas-konventionen, vilket anges i resolution MSC.366(93) av den 22 maj 2014 och 1988 års protokoll till lastlinjekonventionen, vilket anges i resolution MSC.375(93) av den 22 maj 2014, för att göra III-koden obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna.
(7)
Vid det 65:e mötet för kommittén för skydd av den marina miljön och det 92:a mötet för sjösäkerhetskommittén antogs IMO-koden för erkända organisationer (RO-koden), vilket anges i resolution MSC.349(92) av den 21 juni 2013.
(8)
Vid sitt 65:e möte antog kommittén för skydd av den marina miljön ändringar av 1978 års protokoll till Marpol-konventionen för att göra RO-koden obligatorisk, vilket anges i resolution MEPC.238(65) av den 17 maj 2013.
(9)
Vid sitt 92:a möte antog sjösäkerhetskommittén ändringar av Solas-konventionen och 1988 års protokoll till lastlinjekonventionen för att göra RO-koden obligatorisk, vilket anges i resolutionerna MSC.350(92) och MSC.356(92) av den 21 juni 2013.
(10)
III-koden och RO-koden förväntas därför träda i kraft mellan den 1 januari 2015 och den 1 januari 2018 i enlighet med tillämpliga regler för antagande, ratificering och ikraftträdande av ändringar enligt de berörda IMO-konventionerna.
(11)
Den 13 maj 2013 antog rådet rådets beslut 2013/268/EU om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar i Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) i fråga om antagandet av vissa koder och tillhörande ändringar av vissa konventioner och protokoll (4). I enlighet med artikel 5 i det beslutet bemyndigade rådet medlemsstaterna att ge sitt samtycke till att vara bundna, i unionens intresse och med förbehåll för den förklaring som anges i bilagan till det beslutet, av de ändringar som avses i skäl 4-9 i detta direktiv.
(12)
I den förklaring som fogats till rådets beslut 2013/268/EU anges att medlemsstaterna anser att III-koden och RO-koden innehåller ett antal minimikrav för vilka länder kan, beroende på vad som är tillämpligt, utarbeta och förbättra den ökade sjösäkerheten och skyddet av miljön.
(13)
Det anges också att ingenting i III-koden eller RO-koden på något sätt ska anses begränsa eller hindra fullgörandet av medlemsstaternas skyldigheter enligt EU:s lagstiftning när det gäller definitionen av ”föreskrivna certifikat” och ”klasscertifikat”, tillämpningsområdet för de skyldigheter och kriterier som fastställts för erkända organisationer och de förpliktelser som åvilar Europeiska kommissionen vid erkännande, bedömning och, i tillämpliga fall, införande av korrigerande åtgärder eller sanktioner för de erkända organisationerna. I samma förklaring anges att vid en IMO-revision kommer medlemsstaterna att göra ett uttalande om att endast överensstämmelsen med bestämmelserna i de relevanta internationella konventioner som medlemsstaterna har godkänt, däribland vad gäller denna förklaring, ska verifieras.
(14)
Inom unionens rättsordning innehåller direktiv 2009/15/EG och förordning (EG) nr 391/2009 hänvisningar till de ”internationella konventioner” som beskrivs i skäl 3. Inom denna ram införs ändringar av IMO:s konventioner automatiskt i unionslagstiftningen samtidigt som de träder i kraft på internationell nivå, däribland de tillhörande koder som har tvingande karaktär, som t.ex. III-koden och RO-koden, som därför utgör en del av IMO:s instrument som är relevanta vid tillämpningen av direktiv 2009/15/EG.
(15)
Ändringar av internationella konventioner kan dock undantas från räckvidden för EU:s sjöfartslagstiftning i enlighet med förfarandet för kontroll av överensstämmelse om de uppfyller minst ett av de två kriterier som anges i artikel 5.2 i förordning (EG) nr 2099/2002.
(16)
Kommissionen utvärderade ändringarna av IMO-konventionerna i enlighet med artikel 5 i förordning (EG) nr 2099/2002 och fastställde att det finns ett antal avvikelser mellan å ena sidan III-koden och RO-koden, samt å andra sidan direktiv 2009/15/EG och förordning (EG) nr 391/2009.
(17)
För det första anges i punkt 16.1 i del 2 i III-koden en minimiförteckning över resurser och processer som flaggstaterna måste fastställa, inklusive administrativa instruktioner som hänför sig bland annat till fartygsklasscertifikat, som krävs av flaggstaten, för att visa överensstämmelse med strukturella, mekaniska, elektriska och/eller andra krav i en internationell konvention som flaggstaten är part i eller med flaggstatens nationella bestämmelser. Såsom anges i skäl 21 nedan skiljer dock unionslagstiftningen mellan föreskrivna certifikat och klasscertifikat. De senare är dokument av privat karaktär och utfärdas varken av en flaggstat eller på en flaggstats vägnar. Denna bestämmelse i III-koden hänvisar i själva verket till Solas-konventionen kapitel II-1 del A-1 regel 3-1, där det anges att fartyg ska utformas, byggas och underhållas i överensstämmelse med de strukturella, mekaniska och elektriska krav som ställs av ett klassificeringssällskap som är erkänt av administrationen i enlighet med bestämmelserna i regel XI-1/1. 1. I Solas-konventionen identifieras tydligt fartyget eller dess juridiska ombud gentemot flaggstaten som föremål för detta krav. När en erkänd organisation agerar i egenskap av klassificeringssällskap utfärdar den dessutom fartygsklasscertifikat i enlighet med sina egna bestämmelser, förfaranden, villkor och privata avtalsarrangemang som flaggstaten inte är part i. Därför motsäger denna bestämmelse i III-koden avgränsningen mellan klasscertifikat och föreskrivna certifikat i den befintliga EU-lagstiftningen.
(18)
För det andra krävs det i punkt 18.1 i del 2 i III-koden att en flaggstat fastställer ”med avseende enbart på fartyg som har rätt att föra dess flagg”, att en erkänd organisation har tillräckliga resurser i fråga om teknik, ledarskap och forskning för att genomföra de uppgifter som den har anförtrotts. Däremot behandlas denna aspekt enligt unionslagstiftningen som ett krav för erkännande enligt kriterium A.3 i bilaga I till förordning (EG) nr 391/2009, med avseende på hela flottan inom den berörda organisationens klass, utan åtskillnad baserad på flagg. Om denna bestämmelse i III-koden införlivades i unionslagstiftningen, skulle den begränsa tillämpningen av kriterium A.3 i bilaga I till förordning (EG) nr 391/2009 till den erkända organisationens prestationer vad gäller enbart fartyg som för en medlemsstats flagg, i strid med de krav som för närvarande gäller.
(19)
För det tredje har det genom punkt 19 i del 2 i III-koden införts ett förbud för flaggstaten att bemyndiga de erkända organisationerna att i fråga om andra fartyg än de som har rätt att föra dess flagg tillämpa krav som avser bland annat deras klassificeringsregler, krav eller förfaranden. Enligt direktiv 2009/15/EG kan medlemsstaterna endast bemyndiga en organisation att agera på deras vägnar vad gäller att utfärda föreskrivna certifikat för deras respektive flotta om organisationen har godkänts och övervakas för detta ändamål i enlighet med förordning (EG) nr 391/2009. Inom denna ram måste de erkända organisationernas relevanta verksamhet uppfylla vissa krav avseende hela den klassade flottan, oberoende av vilken flagg den för. Detta gäller de flesta av de kriterier som anges i bilaga I till förordning (EG) nr 391/2009 samt andra skyldigheter, i synnerhet artikel 10.4 i samma förordning. Om denna bestämmelse i III-koden införlivades i unionslagstiftningen, skulle den begränsa tillämpningen av befintliga krav på erkännande i förordning (EG) nr 391/2009, bland annat om de kan betraktas som regler, krav och förfaranden, till den erkända organisationens prestationer vad gäller enbart fartyg som för en medlemsstats flagg.
(20)
För det fjärde definieras en ”erkänd organisation” i avsnitt 1.1 i del 2 i RO-koden som en organisation som utvärderats av en flaggstat och anses uppfylla kraven i del 2 i RO-koden. I artikel 2 g i direktiv 2009/15/EG fastställs det däremot att en erkänd organisation är ”en organisation som har erkänts i enlighet med förordning (EG) nr 391/2009”. Mot bakgrund av kommissionens bedömning enligt skälen 21-23 förefaller flera bestämmelser i del 2 i RO-koden vara oförenliga med förordning (EG) nr 391/2009. Följaktligen uppfyller en erkänd organisation enligt definitionen i RO-koden inte alla krav i förordning (EG) nr 391/2009 och kan därför inte uppfylla definitionen av en erkänd organisation enligt unionslagstiftningen.
(21)
För det femte definieras ”föreskriven certifiering och föreskrivna tjänster” i avsnitt 1.3 i del 2 i RO-koden som en enda kategori av verksamheter som en erkänd organisation har rätt att utföra på flaggstatens vägnar, däribland utfärdande av certifikat som avser både föreskrivna krav och klassificeringskrav. I definitionerna i artikel 2 i och 2 k i direktiv (EG) 2009/15/EG görs det däremot en tydlig åtskillnad mellan ”föreskrivna certifikat” som är certifikat som utfärdas av en flaggstat eller på dess vägnar i enlighet med internationella konventioner och ”klasscertifikat” som är dokument som utfärdas av en erkänd organisation som i egenskap av klassificeringssällskap intygar ett fartygs lämplighet för en viss användning eller tjänst i enlighet med de regler och förfaranden som har fastställts och offentliggjorts av den erkända organisationen. Enligt unionslagstiftningen är föreskrivna certifikat och klasscertifikat alltså separata och av olika karaktär. Föreskrivna certifikat har nämligen offentlig karaktär medan klasscertifikat har privat karaktär eftersom de utfärdas av ett klassificeringssällskap i enlighet med dess egna regler, förfaranden och villkor. Av detta följer att de klassificeringscertifikat som utfärdas av en erkänd organisation för ett fartyg för att intyga överensstämmelse med klassificeringsregler och förfaranden, bland annat vid kontroll av en flaggstat som bevis för överensstämmelse med Solas-konventionen kapitel II-I del A-1 regel 3-1, är dokument av rent privat natur som varken är en flaggstats handlingar eller handlingar som utförs på en flaggstats vägnar. I RO-koden anges det dock systematiskt att ”föreskriven certifiering och föreskrivna tjänster” utförs av den erkända organisationen ”på uppdrag av flaggstaten” vilket motsäger den rättsliga åtskillnaden i unionslagstiftningen. Oberoende av denna motstridighet medför denna bestämmelse i RO-koden, om den godtas som norm i unionslagstiftningen, en uppenbar risk för att kraven på erkännande som anges i förordning (EG) nr 391/2009, och som hänför sig till hela organisationens verksamhet oberoende av flaggstat, inte längre kan genomföras inom EU. På grund av kopplingen mellan de två instrumenten som förklaras i skäl 2 är denna risk också relevant för direktiv 2009/15/EG.
(22)
För det sjätte föreskrivs det i avsnitt 3.9.3.1 i del 2 i RO-koden en mekanism för samarbete mellan erkända organisationer inom den enda ram som fastställts av flaggstaten för att vid behov standardisera de förfaranden som avser föreskriven certifiering och föreskrivna tjänster för flaggstaten. I avsnitt 3.9.3.2 i del 2 i samma kod fastställs en ram ”av en flaggstat eller en grupp av flaggstater” för att reglera samarbetet mellan deras erkända organisationer vad gäller tekniska och säkerhetsrelaterade aspekter av ”föreskriven certifiering och föreskrivna tjänster av fartyg […] på den/de nämnda flaggstatens/staternas vägnar”. Däremot regleras samarbetet mellan erkända organisationer enligt unionslagstiftningen i artikel 10.1 i förordning (EG) nr 391/2009 som kräver att erkända organisationer regelbundet samråder med varandra för att bevara likvärdigheten mellan och uppnå harmonisering av sina regler och förfaranden och tillämpningen av dessa, och fastställer en ram för ömsesidigt erkännande i lämpliga fall av klasscertifikat för material, utrustning och komponenter. Dessa två samarbetsförfaranden enligt artikel 10.1 hänför sig till de erkända organisationernas privata verksamhet, i deras egenskap av klassificeringssällskap, och tillämpas därför utan åtskillnad baserad på flagg. Om samarbetsmekanismerna i RO-koden införlivades i unionslagstiftningen, skulle de begränsa tillämpningsområdet för den samarbetsram som fastställs i förordning (EG) nr 391/2009 till den verksamhet som utförs av de erkända organisationerna vilken avser enbart fartyg som för en medlemsstats flagg, i strid med de krav som för närvarande gäller.
(23)
För det sjunde är avsnitt 3.9.3.3 i del 2 i RO-koden identiskt med punkt 19 i del 2 i III-koden. De beaktanden som görs i skäl 19 gäller därför även för denna bestämmelse i RO-koden.
(24)
Ingenting i vare sig III-koden eller RO-koden bör inskränka unionens förmåga att fastställa, i enlighet med fördragen och internationell rätt, lämpliga villkor för erkännande av organisationer som önskar bemyndigas av medlemsstaterna att utföra fartygsrevisioner och certifieringsverksamhet på deras vägnar, i syfte att uppnå unionens mål och särskilt för att öka sjösäkerheten och skyddet av miljön.
(25)
Systemet för ömsesidigt erkännande av klasscertifikat för material, utrustning och komponenter enligt artikel 10.1 i förordning (EG) nr 391/2009 är endast giltigt inom unionen med avseende på fartyg som för en medlemsstats flagg. Vad beträffar utländska fartyg beslutar de relevanta tredjeländerna som är flaggstater själva om godkännandet av sådana certifikat när de utövar sin exklusiva behörighet, särskilt enligt Förenta nationernas havsrättskonvention (Unclos).
(26)
På grundval av sin utvärdering har kommissionen fastställt att de bestämmelser i III-koden och RO-koden som avses i föregående skäl är oförenliga med direktiv 2009/15/EG, eller med förordning (EG) nr 391/2009 och därmed också med direktiv 2009/15/EG på grund av kopplingen mellan de två instrumenten som förklaras i skäl 2, och bör uteslutas från direktivets tillämpningsområde. Artikel 2 d i direktiv (EG) 2009/15 bör därför ändras i enlighet med detta.
(27)
Eftersom RO-koden träder i kraft den 1 januari 2015 bör detta direktiv träda i kraft så snart som möjligt efter dagen för offentliggörandet.
(28)
Kommittén för sjösäkerhet och förhindrande av förorening från fartyg (Coss) har inte avgett något yttrande om de åtgärder som föreskrivs i detta direktiv. En genomförandeakt ansågs vara nödvändig och ordföranden lämnade utkastet till genomförandeakt till omprövningskommittén för ytterligare överläggningar. De åtgärder som föreskrivs i detta direktiv är förenliga med yttrandet från omprövningskommittén.
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
Artikel 1
Artikel 2 d i direktiv 2009/15/EG ska ersättas med följande:
”d) internationella konventioner : den internationella konventionen om säkerhet för människoliv till sjöss av den 1 november 1974 (Solas 74) utom kapitel XI-2 i dess bilaga, den internationella lastlinjekonventionen av den 5 april 1966 och den internationella konventionen till förhindrande av förorening från fartyg av den 2 november 1973 (Marpol), inklusive protokoll och ändringar till dessa samt därmed förknippade koder av tvingande karaktär i alla medlemsstater, utom punkterna 16.1, 18.1 och 19 i del 2 i genomförandekoden för IMO-instrument samt avsnitt 1.1, 1.3, 3.9.3.1, 3.9.3.2 och 3.9.3.3 i del 2 i IMO-koden för erkända organisationer, i uppdaterad lydelse.”
Artikel 2
1. Medlemsstaterna ska senast den 31 december 2015 anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv. De ska genast överlämna texten till dessa bestämmelser till kommissionen.
De ska tillämpa dessa bestämmelser från och med den 1 januari 2016.
När en medlemsstat antar dessa bestämmelser ska de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen ska göras ska varje medlemsstat själv utfärda.
2. Medlemsstaterna ska till kommissionen överlämna texten till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.
Artikel 3
Detta direktiv träder i kraft dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
Artikel 4
Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.
Utfärdat i Bryssel den 17 december 2014.