ДЕЛЕГИРАН РЕГЛАМЕНТ (ЕС) № 1187/2014 НА КОМИСИЯТА
от 2 октомври 2014 година
за допълване на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на регулаторните технически стандарти за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на сделките с базисни активи
(текст от значение за ЕИП)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (1), и по-специално член 390, параграф 8, алинея 3 от него,
като има предвид, че:
(1)
За да се определи цялостната експозиция към определен длъжник, която произтича от експозициите на институцията към сделка с базисни активи, първо следва да се определи отделно стойността на всяка от тези експозиции. След това общата стойност на експозициите следва да се определи като сбор от тези експозиции, но не би трябвало да е по-голяма от стойността на експозицията, формирана от самия базисен актив.
(2)
Когато експозиции на други инвеститори са с равностоен ранг с тази на институцията, стойността на експозицията на институцията към базисен актив следва да отразява пропорционалното разпределение на загубите между експозициите с равностоен ранг. Това произтича от факта, че ако е настъпило неизпълнение по базисен актив, загубите винаги се разпределят между експозициите с равностоен ранг пропорционално на размера на всяка от тях и максималната загуба, която институцията може да понесе в случай на пълна загуба на базисен актив, е ограничена до частта, която съответства на дела на експозицията на институцията от общия размер на всички експозиции, които са с равностоен ранг.
(3)
Следва да се прави разграничение между сделки, при които всички инвеститори са с равностоен ранг, като например предприятия за колективно инвестиране, и други видове сделки, като например секюритизации, при които може да е необходимо разделяне на траншове с различаващи се по своя ранг експозиции. При първия вид сделки произтичащата експозицията към базисен актив зависи единствено от дела на експозицията на инвеститора от общия размер на експозициите на всички инвеститори. При втория вид сделки загубите се разпределят първо за определени траншове в зависимост от техния ранг, а след това, в случай на повече от един инвеститор в един и същ транш - пропорционално сред инвеститорите. Всички траншове в дадена секюритизация следва да бъдат третирани еднакво, тъй като при реализиране на най-лошия възможен сценарий подчинените траншове могат да бъдат изчерпани много бързо. По-специално следва да бъде призната максималната загуба, която може да бъде понесена от всички инвеститори в даден транш в случай на пълна загуба на определен базисен актив, тъй като не следва да бъде признато редуциране на кредитния риск за подчинените траншове. Експозицията на институцията към базисен актив по сделка не следва да превишава общата стойност на експозициите за този транш (понеже загубата за определен инвеститор в даден транш, която произтича от неизпълнение по базисен актив, никога не може да бъде по-голяма от общата стойност на експозициите за транша) и стойността на експозицията, формирана от базисния актив (понеже институцията никога не може да загуби повече от стойността на базисния актив). Това ограничение на максималната загуба следва да се вземе предвид, като се използва по-ниската от двете стойности на експозицията и след това се приложи процедурата за признаване на пропорционалното разпределение на загубите между всички експозиции с еднакъв ранг в този транш, ако има повече от един инвеститор в него.
(4)
Въпреки че се очаква институциите да идентифицират всички длъжници по базисни активи на сделките, в които инвестират, може да има случаи, в които това би довело до неоправдани разходи за институциите или когато обстоятелства не позволяват на институциите да идентифицират определени длъжници. В такива случаи, когато експозиция към базисен актив е достатъчно малка, за да има само несъществено въздействие върху цялостната експозиция към определен клиент или група от свързани клиенти, е достатъчно тази експозиция да бъде отнесена към сделката като отделен клиент. Общият размер на тези експозиции към базисни активи по една и съща сделка следва при все това да подлежи на ограничението за максималния размер на големите експозиции за тази сделка. Делът на даден базисен актив от цялостната експозиция следва да се приеме за несъществен, когато за достигане на пределната стойност от 25 % от приемливия капитал на институцията са необходими поне 100 експозиции към базисни активи по дадена сделка. Затова стойността на експозицията не трябва да превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията.
(5)
С цел да се предотврати възникването на неограничена цялостна експозиция, произтичаща от пропуски по отношение на информацията, е необходимо експозициите, чиято стойност превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията и за които липсва информация за длъжника, да бъдат отнесени към хипотетичен клиент („неизвестен клиент“), по отношение на който следва да важи ограничението от 25 % за големите експозиции.
(6)
Когато дадена институция не е в състояние да определи размера на отделните базисни активи по дадена сделка, съществува риск базисните активи по сделката да се отнасят към един и същ длъжник или една и съща група от свързани клиенти. В този случай с цел да се ограничи рискът, от институцията следва да се изиска да прецени доколко е съществена общата стойност на нейните експозиции към сделката, преди да може да я отнесе към сделката като отделен клиент, вместо към категорията „неизвестен клиент“.
(7)
Структурата на дадена сделка не следва да представлява допълнителна експозиция, когато обстоятелствата по сделката са такива, че загуби от експозиция към тази сделка могат да възникнат само вследствие на неизпълнение по базисни активи. Допълнителна експозиция следва да бъде призната, когато сделката включва задължение за плащане на дадено лице, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или поне ги предхожда, предвид това че е възможно инвеститорите да понесат допълнителни загуби в случай на неизпълнение на задълженията на това лице, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Допълнителна експозиция следва да бъде призната и когато условията на сделката дават възможност парични потоци да бъдат пренасочени към лице, което няма право да ги получава, тъй като инвеститорите биха могли да понесат допълнителни загуби, макар да не е настъпило неизпълнение по базисен актив. Не следва да бъде призната допълнителна експозиция за предприятия за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа (ПКИПЦК) в съответствие с посоченото в Директива 2009/65/ЕO на Европейския парламент и на Съвета (2), предвид това че парични потоци не могат да бъдат пренасочени към лице, което по условията на сделката няма право да ги получава. Това изискване следва да се приеме и по отношение на субекти, които подлежат на еквивалентни изисквания по силата на законодателни актове на Съюза или на трета държава.
(8)
Съществуването и стойността на експозиции към клиент или група от свързани клиенти, произтичащи от експозиции към сделки, не зависят от това дали експозициите към сделки биват отнесени към търговския или към банковия портфейл. Поради това условията и методологиите, които трябва да се използват за идентифициране на експозиции към базисни активи, следва да бъдат едни и същи, независимо от това дали тези експозиции биват отнесени към търговския, или към банковия портфейл на институцията.
(9)
Настоящият регламент се основава на проектите на регулаторни технически стандарти, представени на Европейската комисия от Европейския банков орган (ЕБО).
(10)
ЕБО проведе открити обществени консултации по проектите на регулаторни технически стандарти, въз основа на които е изготвен настоящият регламент, анализира свързаните с тях потенциални разходи и ползи и поиска становище от Групата на участниците от банковия сектор, създадена в съответствие с член 37 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 на Европейския парламент и на Съвета (3),
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
Член 1
Предмет
С настоящия регламент се уреждат условията и методологиите, които се използват за определяне на цялостната експозиция към клиент или група от свързани клиенти по отношение на експозиции, произтичащи от сделки с базисни активи, и условията, при които структурата на сделки с базисни активи не представлява допълнителна експозиция.
Член 2
Определения
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„сделки“ означава сделките по член 112, букви м) и о) от Регламент (ЕС) № 575/2013, както и други сделки, при които е налице експозиция към базисни активи;
б)
„неизвестен клиент“ означава един хипотетичен клиент, към който институцията отнася всички експозиции, за които не е идентифицирала длъжника, при условие че не са приложими член 6, параграф 2, букви а) и б) и член 6, параграф 3, буква а) от настоящия регламент.
Член 3
Идентификация на произтичащи от сделки експозиции
1. Дадена институция определя дела на определена сделка от цялостната експозиция към даден клиент или група от свързани клиенти в съответствие с изложената в членове 4 - 6 методология.
Институцията определя поотделно експозицията си към всеки от базисните активи в съответствие с член 5.
2. Дадена институция преценява дали определена сделка представлява допълнителна експозиция в съответствие с член 7.
Член 4
Базисни експозиции към сделки, които на свой ред включват базисни активи
1. За целите на членове 5 и 6 при оценяването на базисните експозиции на определена сделка (сделка А), която сама по себе си включва базисна експозиция към друга сделка (сделка Б), дадена институция третира експозицията към сделка Б, като я заменя с базисните за нея експозиции.
2. Параграф 1 се прилага, при условие че базисните експозиции представляват експозиции към сделки с базисни активи.
Член 5
Изчисляване на стойността на експозицията
1. Експозицията на дадена институция към базисен актив на сделка е по-ниската от следните стойности:
а)
стойността на експозицията, която произтича от базисния актив;
б)
общата стойност на експозициите на институцията към базисния актив, която се получава от всички експозиции на институцията към сделката.
2. Стойността на произтичащата от дадена сделка експозиция към базисен актив за всяка експозиция на институция към сделката се определя, както следва:
а)
ако експозициите на всички инвеститори по тази сделка са с равностоен ранг, стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по стойността на формираната от базисния актив експозиция;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), стойността на произтичащата от сделката експозиция към базисен актив се получава, като пропорционалният дял на експозицията на институцията към сделката се умножи по по-ниската от следните стойности:
i)
стойността на експозицията, формирана от базисния актив,
ii)
общата стойност на експозицията на институцията към сделката, заедно с всички други експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
3. Пропорционалният дял на експозицията на дадена институция към определена сделка се получава, като стойността на експозицията на институцията се раздели на общата стойност на експозицията на институцията и всички останали експозиции към тази сделка, които са с равностоен ранг с този на експозицията на институцията.
Член 6
Процедура за определяне на дела на базисните експозиции от цялостните експозиции
1. За всяка експозиция към кредитен риск, за която длъжникът е идентифициран, дадена институция включва стойността на своята експозиция към съответния базисен актив при изчисляването на цялостната експозиция към този длъжник като отделен клиент или към групата от свързани клиенти, към която принадлежи този длъжник.
2. Ако дадена институция не е идентифицирала длъжника по базисна експозиция към кредитен риск или когато не е в състояние да потвърди, че дадена базисна експозиция не представлява експозиция към кредитен риск, институцията отнася тази експозиция по следния начин:
а)
когато стойността на експозицията не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
б)
когато стойността на експозицията е не по-малка от 0,25 % от приемливия капитал на институцията и чрез мандата на сделката институцията може да гарантира, че базисните експозиции на сделката не са свързани с други експозиции в нейния портфейл, включително базисни експозиции от други сделки, тя отнася експозицията към сделката като отделен клиент;
в)
в случаите, различни от посочените в букви а) и б), тя отнася експозицията към категорията „неизвестен клиент“.
3. Ако дадена институция не е в състояние да разграничи отделните базисни експозиции на дадена сделка, институцията отнася общата стойност на своите експозиции към сделката по следния начин:
а)
когато общата стойност на експозициите не превишава 0,25 % от приемливия капитал на институцията, тя отнася общата стойност на експозициите към сделката като отделен клиент;
б)
в случаите, различни от посочените в буква а), тя отнася тази обща стойност на експозициите към категорията „неизвестен клиент“.
4. За целите на параграфи 1 и 2 институциите редовно и поне веднъж месечно извършват наблюдение на тези сделки за евентуални промени в състава и относителния дял на базисните експозиции.
Член 7
Допълнителна експозиция, произтичаща от структурата на сделката
1. Структурата на дадена сделка не трябва да представлява допълнителна експозиция, ако сделката изпълнява едновременно следните две условия:
а)
правната и оперативната структура на сделката са създадени така, че да не дават възможност на управителя на сделката или на трета страна да пренасочва каквито и да е произтичащи от сделката парични потоци към лица, които според условията на сделката нямат право да ги получават;
б)
условията на сделката не могат да изискват от емитента или от друго лице да извърши плащане към институцията, което е в допълнение на паричните потоци от базисните активи или ги предхожда.
2. Условието в параграф 1, буква а) се счита за изпълнено, когато сделката е един от следните видове:
а)
ПКИПЦК по определението в член 1, параграф 2 от Директива 2009/65/ЕO;
б)
установено в трета държава предприятие, което извършва дейности, подобни на извършваните от ПКИПЦК, и което е обект на надзор по силата на законодателен акт на Съюза или на законодателството на трета държава, прилагаща надзорни и регулаторни изисквания, които са най-малко равностойни на прилаганите в Съюза по отношение на ПКИПЦК.
Член 8
Влизане в сила
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
Съставено в Брюксел на 2 октомври 2014 година.
KOMMISSIONENS DELEGERADE FÖRORDNING (EU) nr 1187/2014
av den 2 oktober 2014
om komplettering av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 vad gäller tekniska tillsynsstandarder för bestämning av den sammanlagda exponeringen mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning med avseende på exponeringar genom transaktioner med underliggande tillgångar
(Text av betydelse för EES)
EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING
med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt,
med beaktande av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av den 26 juni 2013 om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012 (1), särskilt artikel 390.8 tredje stycket, och
av följande skäl:
(1)
I syfte att bestämma den sammanlagda exponering mot en viss gäldenär som är resultatet av ett instituts exponeringar mot en transaktion med underliggande tillgångar bör man först bestämma exponeringsvärdet separat för var och en av dessa exponeringar. Det totala exponeringsvärdet bör därefter bestämmas av summan av dessa exponeringar, men bör inte vara större än exponeringsvärdet för den exponering som härrör från den underliggande tillgången.
(2)
Om andra investerares exponeringar är likställda (rank pari passu) med institutets exponering, bör värdet av institutets exponering mot en underliggande tillgång återspegla pro rata-fördelningen av de likställda exponeringarnas förluster. Skälet till detta är att om en fallissemangshändelse har inträffat för en underliggande tillgång fördelas förluster alltid bland dessa likställda exponeringar enligt pro rata-kvoten för var och en av exponeringarna, och institutets maximala förlust vid en total förlust på en underliggande tillgång är begränsad till andelen (enligt kvoten) för institutets exponering i förhållande till summan av alla likställda exponeringar.
(3)
Det bör göras åtskillnad mellan transaktioner där alla investerare är likställda, såsom företag för kollektiva investeringar, och andra transaktioner, såsom värdepapperiseringar, vilka kan vara uppdelade på trancher med exponeringar av olika rangordning. I det första fallet är den resulterande exponeringen mot en underliggande tillgång enbart avhängig av pro rata-kvoten för investerarens exponering i förhållande till alla investerares exponeringar. I det senare fallet hänförs förluster först till vissa trancher beroende på rangordning och därefter, om det finns mer än en investerare i samma tranch, bland investerarna på pro rata-basis. Alla trancher i en värdepapperisering bör behandlas lika, eftersom efterställda trancher i ett värsta fall-scenario kan försvinna mycket snabbt. I synnerhet bör den maximala förlust som alla investerare i en viss tranch får kännas vid i händelse av en total förlust på en underliggande tillgång beaktas, eftersom ingen reducering från efterställda trancher bör beaktas. Institutets exponering mot en transaktions underliggande tillgång bör inte överskrida det totala exponeringsvärdet för tranchen i fråga (eftersom den förlust för en investerare i en viss tranch som härrör från en underliggande tillgångs fallissemang aldrig kan vara högre än det totala exponeringsvärdet för tranchen) och exponeringsvärdet för den exponering som härrör från den underliggande tillgången (eftersom institutet aldrig kan förlora mer än beloppet för den underliggande tillgången). Denna begränsning av den maximala förlusten bör återspeglas genom användning av det lägre av de två exponeringsvärdena och därefter tillämpning av förfarandet för beaktande av pro rata-fördelningen av förluster bland alla exponeringar som är likställda i tranchen, om det finns mer än en investerare i denna.
(4)
Även om instituten förväntas identifiera alla gäldenärer för underliggande tillgångar i de transaktioner som de investerar i, kan det finnas fall där detta skulle skapa oförsvarliga kostnader för instituten eller där andra omständigheter hindrar dem från att identifiera en viss gäldenär. Om en exponering mot en underliggande tillgång är tillräckligt liten för att endast oväsentligt bidra till den sammanlagda exponeringen mot en viss kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning, bör det därför räcka att hänföra denna exponering till transaktionen som separat kund. Summan av sådana exponeringar mot underliggande tillgångar i samma transaktion bör i så fall fortfarande begränsas av gränsen för stora exponeringar för denna transaktion. Den underliggande tillgångens bidrag till den sammanlagda exponeringen bör antas vara oväsentligt om det krävs minst 100 exponeringar mot underliggande tillgångar för en transaktion för att nå gränsen på 25 % av institutets godtagbara kapital. Detta skulle kräva att exponeringsvärdet inte överstiger 0,25 % av institutets godtagbara kapital.
(5)
För att förhindra att en obegränsad sammanlagd exponering blir följden av informationsbrister skulle det vara nödvändigt att hänföra exponeringar, där exponeringsvärdet överstiger 0,25 % av institutets godtagbara kapital och där det saknas information om gäldenären, till en hypotetisk kund (”okänd kund”) för vilken gränsen för stora exponeringar på 25 % bör gälla.
(6)
Om ett institut inte kan skilja mellan de underliggande tillgångarna i en transaktion vad gäller beloppen för dessa, finns det risk att transaktionens underliggande tillgångar hänförs till samma gäldenär eller grupp av kunder med inbördes anknytning. För att minska risken bör man i detta fall kräva att institutet bedömer väsentligheten hos det totala värdet för sina exponeringar mot transaktionen innan det kan hänföra detta till transaktionen som separat kund i stället för till den okända kunden.
(7)
En transaktions struktur bör inte utgöra en ytterligare exponering ifall omständigheterna för transaktionen säkerställer att förluster på en exponering mot transaktionen endast kan följa av fallissemangshändelser för underliggande tillgångar. Det bör betraktas som en ytterligare exponering då transaktionen för med sig en betalningsförpliktelse för en viss person utöver, eller åtminstone före, kassaflödena från de underliggande tillgångarna eftersom investerare kan drabbas av ytterligare förluster vid fallissemang för denna person även om det inte har inträffat någon fallissemangshändelse för en underliggande tillgång. Det bör också betraktas som ytterligare exponering när omständigheterna för transaktionen möjliggör omdirigering av kassaflöden till en person som inte är berättigad till att ta emot dem eftersom investerare kan drabbas av ytterligare förluster även om det inte har inträffat någon fallissemangshändelse för en underliggande tillgång. Ytterligare exponering bör inte erkännas för företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag) enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/65/EU (2) eftersom kassaflöden inte kan dirigeras om till en person som enligt transaktionens villkor inte är berättigad till att ta emot dem. Detta bör också antas för enheter som på grundval av unionsrättsakter eller lagstiftning i ett tredjeland är underkastade likvärdiga krav.
(8)
Förekomsten av och värdet för exponeringar mot en kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning som följer av exponeringar mot transaktioner är inte avhängiga av huruvida exponeringarna mot transaktionerna tas upp i handelslagret eller utanför handelslagret. De villkor och metoder som används för att bestämma exponeringarna mot transaktioner med underliggande tillgångar bör därför vara desamma oberoende av om exponeringarna tas upp i institutets handelslager eller utanför dess handelslager.
(9)
Denna förordning baseras på det förslag till tekniska tillsynsstandarder som Europeiska bankmyndigheten (EBA) har överlämnat till Europeiska kommissionen.
(10)
EBA har genomfört ett öppet offentligt samråd om de förslag till tekniska tillsynstandarder som denna förordning grundar sig på, analyserat de möjliga kostnaderna och fördelarna och begärt ett yttrande från den bankintressentgrupp som inrättats i enlighet med artikel 37 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1093/2010 (3).
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
Artikel 1
Syfte
I denna förordning specificeras de villkor och metoder som ska användas för att bestämma ett instituts sammanlagda exponering mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning med avseende på exponeringar genom transaktioner med underliggande tillgångar och de villkor enligt vilka strukturen för transaktioner med underliggande tillgångar inte utgör en ytterligare exponering.
Artikel 2
Definitioner
I denna förordning gäller följande definitioner:
a) transaktioner: sådana transaktioner som avses i artikel 112 m och o i förordning (EU) nr 575/2013 och andra transaktioner där det föreligger en exponering mot underliggande tillgångar.
b) okänd kund: en enda, hypotetisk kund till vilken ett institut, ifall artikel 6.2 a och b och artikel 6.3 a inte är tillämpliga, hänför alla exponeringar för vilka det inte har identifierat gäldenären.
Artikel 3
Bestämning av exponeringar som är resultatet av transaktioner
1. Ett institut ska bestämma det bidrag till den sammanlagda exponeringen mot en viss kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning som är resultatet av en viss transaktion i enlighet med metoderna i artiklarna 4, 5 och 6.
Institutet ska separat för var och en av de underliggande tillgångarna bestämma sin exponering mot den underliggande tillgången i enlighet med artikel 5.
2. Ett institut ska bedöma huruvida en viss transaktion utgör en ytterligare exponering i enlighet med artikel 7.
Artikel 4
Underliggande exponeringar mot transaktioner som själva har underliggande tillgångar
1. Vid bedömning för tillämpningen av artiklarna 5 och 6 av de underliggande exponeringarna i en transaktion (transaktion A) som själv har en underliggande exponering mot en annan transaktion (transaktion B) ska ett institut behandla exponeringen mot transaktion B såsom ersatt med de exponeringar som underligger transaktion B.
2. Punkt 1 ska tillämpas så länge de underliggande exponeringarna är exponeringar mot transaktioner med underliggande tillgångar.
Artikel 5
Beräkning av exponeringsvärdet
1. Ett instituts exponering mot en underliggande tillgång i en transaktion ska vara det lägsta av följande värden:
a)
Exponeringsvärdet för den exponering som härrör från den underliggande tillgången.
b)
Det totala exponeringsvärde för institutets exponeringar mot den underliggande tillgången som är resultatet av institutets samtliga exponeringar mot transaktionen.
2. För varje exponering som ett institut har mot en transaktion ska exponeringsvärdet för den resulterande exponeringen mot en underliggande tillgång bestämmas enligt följande:
a)
Om exponeringarna för alla investerare i transaktionen är likställda, ska exponeringsvärdet för den resulterande exponeringen mot en underliggande tillgång vara pro rata-kvoten för institutets exponering mot transaktionen multiplicerad med exponeringsvärdet för den exponering som härrör från den underliggande tillgången.
b)
I andra fall än de som avses i led a ska exponeringsvärdet för den resulterande exponeringen mot en underliggande tillgång vara pro rata-kvoten för institutets exponering mot transaktionen multiplicerad med det lägsta av följande värden:
i)
Exponeringsvärdet för den exponering som härrör från den underliggande tillgången.
ii)
Det totala exponeringsvärdet för institutets exponering mot transaktionen tillsammans med alla andra exponeringar mot transaktionen som är likställda med institutets exponering.
3. Pro rata-kvoten för ett instituts exponering mot en transaktion ska vara exponeringsvärdet för institutets exponering dividerat med det totala exponeringsvärdet för institutets exponering tillsammans med alla andra exponeringar mot transaktionen som är likställda med institutets exponering.
Artikel 6
Förfarande för bestämning av underliggande exponeringars bidrag till sammanlagda exponeringar
1. För varje kreditriskexponering för vilken gäldenären har identifierats ska ett institut ta med exponeringsvärdet för sin exponering mot den relevanta underliggande tillgången i sin beräkning av den sammanlagda exponeringen mot gäldenären som enskild kund eller mot den grupp av kunder med inbördes anknytning som gäldenären tillhör.
2. Om ett institut inte har identifierat gäldenären i en underliggande kreditriskexponering eller om det inte kan bekräfta att en underliggande exponering inte är en kreditriskexponering, ska det hänföra exponeringen enligt följande:
a)
Om exponeringsvärdet inte överstiger 0,25 % av institutets godtagbara kapital, ska institutet hänföra exponeringen till transaktionen som separat kund.
b)
Om exponeringsvärdet uppgår till eller överstiger 0,25 % av institutets godtagbara kapital och institutet genom transaktionens mandat kan säkerställa att de underliggande exponeringarna i transaktionen inte är knutna till några andra exponeringar i dess portfölj, inbegripet underliggande exponeringar från andra transaktioner, ska det hänföra exponeringen till transaktionen som separat kund.
c)
I andra fall än de som avses i leden a och b ska institutet hänföra exponeringen till den okända kunden.
3. Om ett institut inte kan urskilja de underliggande exponeringarna i en transaktion, ska det hänföra det totala exponeringsvärdet för sina exponeringar mot transaktionen enligt följande:
a)
Om det totala exponeringsvärdet inte överstiger 0,25 % av institutets godtagbara kapital, ska institutet hänföra det totala exponeringsvärdet till transaktionen som separat kund.
b)
I andra fall än de som avses i led a ska institutet hänföra det totala exponeringsvärdet till den okända kunden.
4. För tillämpningen av punkterna 1 och 2 ska institut regelbundet - åtminstone på månatlig basis - följa upp sådana transaktioner med avseende på eventuella förändringar i de underliggande exponeringarnas sammansättning och relativa andel.
Artikel 7
Ytterligare exponering som utgörs av en transaktions struktur
1. En transaktions struktur ska inte utgöra en ytterligare exponering om transaktionen uppfyller följande två villkor:
a)
Transaktionens rättsliga och operativa struktur är utformad för att hindra transaktionens förvaltare eller en tredje part från att dirigera om sådana kassaflöden som är ett resultat av transaktionen till personer som enligt transaktionens villkor inte är berättigade till att motta dessa kassaflöden.
b)
Varken emittenten eller någon annan person får i transaktionen åläggas att göra en betalning till institutet utöver, eller som en förskottsbetalning av, kassaflödena från de underliggande tillgångarna.
2. Villkoret i punkt 1 a ska anses vara uppfyllt om transaktionen utgörs av något av följande:
a)
Ett fondföretag enligt definitionen i artikel 1.2 i direktiv 2009/65/EU.
b)
Ett företag som är etablerat i ett tredjeland, bedriver verksamheter som liknar dem som bedrivs av ett fondföretag och är underkastat tillsyn på grundval av en unionsrättsakt eller på grundval av lagstiftning i ett tredjeland som tillämpar tillsyns- och regleringskrav som åtminstone motsvarar de som tillämpas i unionen på fondföretag.
Artikel 8
Ikraftträdande
Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater.
Utfärdad i Bryssel den 2 oktober 2014.